Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1975/76:211 Regeringens proposition

1975/76: 211

om samordnad sysselsättnings- och regionalpolitik,

beslutad den 13 maj 1976.

Regeringen förelägger riksdagen vad som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll för de åtgärder och de ändamål som framgår av fö­redragandens hemställan

På regeringens vägnar

G. E.[REDACTED_EFTERNAMN]

INGEMUND[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

På grundval av sysselsättningsulredningens och länsplaneringens material samt regeringens ställningstaganden i 1976 års reviderade finansplan läggs förslag fram om principerna för den framtida sysselsättnings- och regio­nalpolitiken.

Sysselsättningen har ökat snabbt under senare år. Ökningen har tack vare de regionalpolitiska insatserna blivit jämnt fördelad mellan landets olika delar. Den kraftiga befolkningsminskningen i skogslänen har hejdats och vänts till ökning. Den tidigare snabba befolkningsökningen i storstadsom­rådena har blivit mera balanserad.

Sysselsättningspolitiken bör, framhålls det, vara att medverka till att undanröja hinder för förvärvsarbete och att öka antalet arbetstillfällen så att arbeie kan erbjudas alla som vill delta i arbetslivet. Delta innefattar en strävan att var och en skall ges möjlighet alt delta i arbetslivet efter sin förmåga. Det förutsätter vidare att jämställdhet mellan män och kvinnor i arbetslivet kan åstadkommas, att trygghet i anställningen kan skapas och att regional balans kan uppnås. För detta behövs insatser över ett brett fält.

Arbetsförmedlingen upprustas f. n. i fråga om personal, organisation och teknik. Beslut har redan fattats om att ta ytteriigare steg.

Förslag läggs fram om ett nytt bidragssystem för halvskyddat arbeie. Del nuvarande bidraget på 40 % av den direkta lönen ersätts med ett bidrag på 75 % på total lönekostnad under första anställningsåret. En avtrappning av bidraget sker därefter. Särskilda insatser föreslås för ungdomar med svåra handikapp. Bidrag kan lämnas under del försia året med 90 % av den totala lönekostnaden och under följande år med 50 %.

Särskilda insatser bör göras för de ungdomar som möter svårigheter på

1  Riksdagen 1976. J saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

2

arbetsmarknaden. Förändringar bör göras såväl inom utbildningen som i arbetslivet och i kontakten mellan skolan och arbetslivet. Utbildningens uppläggning och dimensionering föreslås förändrad så att ungdomarnas möj­ligheter på arbetsmarknaden förbättras. Fr.o.m. budgetåret 1977/78 till­kommer de s. k. planeringsråden, som har till uppgift bl. a. att följa si­tuationen för de ungdomar som lämnar skolan. På initiativ av sysselsätt­ningsutredningen bedrivs försöksverksamhel med intensifierad arbetsför­medling för ungdomar i 19 orter. På grundval av den nu pågående verk­samheten bör metoder kunna utarbetas för arbetsförmedlingarnas verksam­het i hela landet. Starka skäl talar också för att arbetsförmedlingsinsatserna för ungdomar bör prioriteras. Syftet med åtgärderna är att alla ungdomar som slutar skolan skall erbjudas arbete, praktik eller utbildning.

Länsstyrelserna föreslås få i uppdrag att analysera brister i de lokala ar­betsmarknaderna. Ett sådant underlag behövs såväl för trafikplaneringen som för en kommunal sysselsättningsplanering. Möjlighelerna bör prövas att i byggnadslagstiftningen införa regler om att sysselsättningsfrågorna äg­nas uppmärksamhet i bebyggelseplaneringen.

Resmöjligheterna mellan bostäder och arbete bör förbättras. De kollektiva transporterna bör spela en ökad roll för arbetsresorna. Jämställdhelsdele-galionen överväger att initiera försöksverksamhet med förbättrade resmöj-ligheter till arbetsplatserna.

1 propositionen redovisas åtgärder som syftar till att åstadkomma indu­striell expansion och tryggad sysselsättning. Det samspel som under senare år har vuxit fram mellan industri- och regionalpolitiken bör vidareutvecklas. De lokaliseringspolitiska medlen kommer att utredas.

I propositionen redovisas den överenskommelse som regeringen har träffat med Sveriges industriförbund om samråd i lokaliseringsfrågor. Syftet med samrådet skall vara alt skapa förutsättningar för alt regionalpolitiska syn­punkter beaktas påett tidigt stadium i industrins investeringsplanering. Sys­temet med lokaliseringspåverkan föreslås bli fullföljt på länsplanet.

Överläggningar kommer all las upp med kooperationen om liknande överenskommelser.

Åtgärderna för att bekämpa arbetslöshet vid konjunkiuravmaiining har byggts ut under senare år. Tack vare dessa åtgärder har arbetslösheten på den svenska arbetsmarknaden kunnat hållas på en mycket låg nivå samtidigt som anlalel sysselsatta konlinueriigt har kunnat ökas. De principer som därvid har prövats bör ligga fast och vidareutvecklas. Hög beredskap bör upprätthållas inför kommande konjunkturavmatlningar.

För att behoven när det gäller sjuk- och hälsovård, social omvårdnad, utbildning m. m. skall kunna tillgodoses kommer det att krävas belydande resurser under de närmaste åren. Beslut om utbyggnad av samhällsservicen kommer fortlöpande att fattas av kommuner, landsting, regering och riksdag. Utgångspunkten är därvid de föreliggande verksamhetsplanerna. Strävan bör vara att vidga verksamheten i riktning mot att tillgodose de faktiskt

Prop. 1975/76:211

3

föreliggande behoven. Angelägna reformer och standardförbättringar måste därvid förverkligas i den takt som de samlade resurserna medger.

Målet för serviceförsörjningen, som det formulerades år 1972, bör ligga fast. Särskilda stödjepunkter för lokal service i kommuner inom inre stöd­området med stor yta bör utses. Ortsplanen kompletteras därför genom att 20 orter i inre stödområdet och två orter på Golland ulses lill kommun-delscentra. Vidare föreslås vissa förändringar i storstadsområdena. Avgräns­ningen av storstadsområdena i orlsplanen avvecklas. Nynäshamn och Sö­dertälje i Stockholms län och Slenungsund i Göteborgs och Bohus län föreslås bli regionala centra.

Länsstyrelserna föreslås ägna ökad uppmärksamhet åt förhållandena i kommuner som ligger isolerat i förhållande till större och mera väldiffe-rentierade arbetsmarknader.

Förslag till ramar i form av befolkningstal för planeringen av verksamheter i länen läggs fram för år 1985.

Särskilda anvisningar kommer att utarbetas när det gäller att fullfölja länsplaneringen.

Förslag läggs fram om en samordnad sysselsättningsplanering. Syssel­sättningsutredningen kommer att få i uppdrag att bedriva försöksverksamhet med lokal sysselsättningsplanering. Överiäggningar kommeratt tas upp med företrädare för kommunerna för att vidareutveckla det samarbete som redan har påbörjats kring kommunala insatser för sysselsättningen.

Förslag läggs också fram om länsplaneringens framtida utformning. Den bör i fortsättningen bedrivas så att en åriig översyn och aktualisering kan ske. Fullständiga länsplaneringsomgångar bör som hittills genomföras unge­fär vart femte år. En avstämning bör göras under planeringsperioden.

När det gäller sysselsättningsplaneringen på länsnivå anges ansvars- och samarbetsområden för länsstyrelser och länsarbetsnämnder.

1 propositionen redovisas slutligen de aktuella forskningsprogrammen kring regional- och sysselsättningspoUtiska frågor.

Prop. 1975/76:211

4

Utdrag ARBETSMARKNADSDEPARTEMENTFT       PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1976-05-13

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande och[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Asp­ling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Carisson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Zackrisson,[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om samordnad sysselsättnings- och regionalpolitik

1   Inledning

Genom beslut den 22 mars 1974 bemyndigade Kungl. Maj:t chefen för arbetsmarknadsdepartementet att tillkalla sakkunniga'med uppgift att ut­reda den långsiktiga sysselsättningspolitiken. Uiredningen (A 1974:02) har antagit namnet sysselsättningsutredningen. Utredningen har avlämnat ett delbetänkande (SOU 1975:90) Arbete åt alla. Till belänkandel har fogats reservationer av ledamöterna Karl-Olof Faxén, Ingemar[REDACTED_EFTERNAMN], Bertil af[REDACTED_EFTERNAMN], Lars Werner och Nils[REDACTED_EFTERNAMN] samt ett särskilt yttrande av ledamoten Ingemar[REDACTED_EFTERNAMN].

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av överbefälhavaren (ÖB), socialstyrelsen, postverket, televerket, statens järnvägar (SJ), statens vägverk, sjöfartsverkei, luftfartsverket, statskontoret, statistiska centralby­rån (SCB), riksrevisionsverket (RRV), konjunkturinstitutet, statens perso-nalmänd (SPN), skolöverstyrelsen (SÖ), lantbrukssiyrelsen, skogsstyrelsen, statens naturvårdsverk, överstyrelsen för ekonomiskt försvar, arbetsmark­nadsstyrelsen (AMS), arbetarskyddsstyrelsen, statens invandrarverk, bos­tadsstyrelsen, statens planverk, statens industriverk, statens vattenfallsverk.

' Förbundsordföranden Lars[REDACTED_EFTERNAMN], riksdagsmännen Arne[REDACTED_EFTERNAMN] och Mals[REDACTED_EFTERNAMN], kanslichefen Carin Beckius, riksdagsmännen Nils G.[REDACTED_EFTERNAMN]. Bertil af Ugg­las, Karl-Erik[REDACTED_EFTERNAMN] och Lars Werner, fil.dr. Rudolf Meidner, ulredningschefen Per-Olof[REDACTED_EFTERNAMN], förste ombudsmannen John[REDACTED_EFTERNAMN], direktörsassislenien Hans San-debring, docenten Karl-Olof Faxén, direktören Sune[REDACTED_EFTERNAMN], förbundsdirektören Rune Cadsson, generaldirektören Bertil Rehnberg och professorn Gösta[REDACTED_EFTERNAMN]. Från den I juli 1975 har riksdagsmannen Karl-Erik[REDACTED_EFTERNAMN] ersatts av kanslichefen Ingemar[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1975/76:211

5

statens handikappråd, Sveriges Riksbank, Sveriges Exportråd Svenska för­eningen för studie- och yrkesvägledning samtliga länsstyrelser, Stockholm, Norrtälje, Enköping, Eskilstuna, Norrköping, Jönköping, Vetlanda,[REDACTED_EFTERNAMN], Västervik, Emmaboda, Gotland, Kariskrona, Hässleholm, Tomelilla, Malmö, Höör, Helsingborg, Halmstad, Kungsbacka, Uddevalla, Göteborg, Borås, Skövde, Gullspång, Karistad, Arvika, Örebro, Köping, Sala, Boriänge, Avesta, Sandviken,Sundsvall, Kramfors,Östersund, Härjedalen,Skellefteå, Vilhelmi­na, Luleå och Övertorneå kommuner. Dessutom har svar inkommit från Tyre­sö kommun, samtliga landsting, Centerns kvinnoförbund, Centerns ung­domsförbund. Centralorganisationen SACO/SR, decentraliseringsutredning­en, expertgruppen för regional utredningsverksamhet (ERU), expertgruppen för utredningsverksamhet i arbetsmarknadsfrågor (EPA), Folkpartiets kvin­noförbund. Handikappförbundens centralkommitté. Handelns arbetsgivaror­ganisation, institutet försocial forskning (SOFI), kommunalekonomiska ut­redningen. Kooperativa förbundet (KF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Landstingsförbundet, Lantbrukarnas riksförbund. Moderata samlingspartiets kvinnoförbund, nämnden för samhällsinformation, Statsföretag, Svenska ar­betsgivareföreningen (SAF), Svenska handelskammarförbundet. Svenska kommunförbundet, Sveriges elevers centralorganisation (SECO), Sveriges förenade studentkårer (SFS), Sveriges hantverks- och industriorganisation, Sveriges industriförbund, Sveriges socialdemokratiska kvinnoförbund, Sve­riges socialdemokratiska ungdomsförbund. Tjänstemännens centralorgani­sation (TCÖ) samt Föreningen Sveriges socialchefer. Riksförbundet för ut­vecklingsstörda barn, Teknologorganisationen REFTEC, Företagareför­eningarnas förbund. Svenska Samernas Riksförbund.

Genom beslut den 5 juni 1973 uppdrog Kungl. Maj:t åt länsstyrelserna i samtliga län all genomföra en fortsatt regional uivecklingsplanering -länsplanering 1974. Anvisningarna för verksamheten utfärdades också nämnda dag (Ds ln 1973:9). Tillägg och ändringar! anvisningarna har därefter utfärdats av chefen för dåvarande inrikesdepartementet den 27 november

1973

samt av chefen för arbetsmarknadsdepartementet den 7 februari 1974, den 17 september 1974 och den 6 december 1974. Resultaten av länsplanering

1974

redovisades av länsstyrelserna till arbetsmarknadsdepartementet den 15 juni 1975. En samlad utvärdering av länsplanering 1974 har redovisats av arbetsmarknadsdepartementets enhet för regional utvecklingsplanering i rapporten (SOU 1975:91) Politik för regional balans.

Efter remiss har yttranden över rapporten avgetts av överbefälhavaren (ÖB), socialstyrelsen, postverket, televerket, statens järnvägar (SJ), statens vägverk, sjöfartsverkei, luftfartsverket, statskontoret, statistiska centralby­rån (SCB), riksrevisionsverket (RRV), konjunkturinstitutet,, skolöverstyrel­sen (SÖ), lantbrukssiyrelsen, skogsstyrelsen, statens naturvårdsverk, över­styrelsen för ekonomiskt försvar, arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), statens invandrarverk, bostadsstyrelsen, statens planverk, statens industriverk, sta­tens vattenfallsverk, statens handikappråd, Sveriges Riksbank, Sveriges Ex-

Prop. 1975/76:211

6

portråd, samtliga länsstyrelser, Stockholm, Norrtälje, Enköping, Eskilstuna, Norrköping, Jönköping, Vetlanda,[REDACTED_EFTERNAMN], Väslervik, Emmaboda, Gol­land, Kariskrona, Hässleholm, Tomelilla, Malmö, Höör, Helsingborg, Halm­stad, Kungsbacka, Uddevalla, Göteborg, Borås, Skövde, Gullspång, Karistad, Arvika, Örebro, Köping, Sala, Boriänge, Avesta, Sandviken, Sundsvall, Kramfors, Östersund, Härjedalen, Skellefteå, Vilhelmina och Övertorneå kommuner. Dessutom har svar inkommit från Tyresö och Örnsköldsviks kommuner, samtliga landsting. Centerns kvinnoförbund. Centerns ung­domsförbund. Centralorganisationen SACO/SR, decentraliseringsutred­ningen, experigruppen för regional utredningsverksamhet (ERU), Folkpar­tiets ungdomsförbund, institutet för social forskning (SOFI), kommunale­konomiska utredningen, kooperativa förbundel (KF), Landsorganisalionen i Sverige (LO), Landstingsförbundet, Lantbrukarnas riksförbund. Nämnden för samhällsinformation. Statsföretag, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Svenska handelskammarförbundet. Svenska kommunförbundet, Sveriges hantverks- och industriorganisation, Sveriges industriförbund. Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Föreningen Sveriges social­chefer.

1 anslutning till min redogörelse för sysselsättningsutredningens betän­kande och för länsplanering 1974 skall jag kortfattat redovisa vissa utred­ningsförslag som har nära samband med de sysselsättnings- och regional­politiska frågorna. Det gäller förslag som har framförts av expertgruppen för regional utredningsverksamhet (SOU 1974:1) Orter i regional samverkan och (Ds A 1975:12) Regionalpolitiska studier och vidare förslag från ut­redningen om regionalpolitiska styrmedel (SOU 1974:82) Samverkan för re­gional utveckling samt från arbetsgruppen för utredning av vissa praktik­frågor.

2 Sysselsättningsutveckling

2.1 Utvecklingen på arbetsmarknaden (SOU 1975:90, kap. 2)

1 betänkandet Arbete ål alla analyseras ingående sysselsättningsutveck­lingen under första delen av 1970-talet.

Under den senaste tioårsperioden har antalet sysselsatta ökat med ca 300 000 personer. Ökningen faller helt på kvinnorna. Det är i försia hand kvinnor med barn som har ökat sin sysselsättningsgrad. Ökningen av den totala sysselsättningen under 1960- och 1970-talen kan helt hänföras till den offentliga sektorn.

Fig. 2.1 visar sysselsättning och övrig verksamhet bland män och kvinnor i åldern 16-64 år. Diagrammen visar antalet sysselsatta fördelade efler bl. a. arbetad lid och frånvarande under mätveckan.

Skillnaden i andelen sysselsatta är slor mellan män och kvinnor. Bland de sysselsatta kvinnorna fmns en mycket stor grupp deltidsarbetande. Ar­betslösheten är förhållandevis liten i jämförelse med den stora grupp som

Prop. 1975/76:211

2 700 1' iJOO

Jsno

2 400

2 300

2 200

2 100

2 000

1 900

I 800

1 700

1 GOO

1 500;

1 400

1 300

1 200

1 100

1 000

900'

8001

700

600

bOO

400

300

?Q0

lOOj

 ovngu

,   arbetsofoi-Tiog na

*-

itudcrande "belslos.) 1    19timmai 20   34 MrruTi.ir

*-35- timmeir

fr.jnv;!',jiKlt'

arbete i eget hush

å

ll

latent ai-betssokiuide

nvi igii

arbelsofor

mogna

sludtrdnile

-.'illjCtblUSil

»

-1-19 timmdi

?0   34 timmjr

-35- timmjr

-'riinv.-ii.-inde

igeb    G/     B'J      71      73     75 66     G8     70     72    74

19(Jb    fa/      GO     

II      

/o     7b 66     68     70     72    74

Fig. 2.1 Sysselsättning och övrig verksamhet bland män och kvinnor i åldern 16-64 år 1965-1974. Årsgenomsnitt. Källa: AKU

Prop. 1975/76:211

8

står utanför arbetskraften.

Bland männen i åldern 16-24 år dominerar de heltidsarbetande och de studerande. En stor del upptas också av värnpliktstjänstgöring. Under de senaste åren har andelen studerande minskat kraftigt. Arbetslösheten ökade påtagligt i början av 1970-talet. Sysselsättningsgraden har likväl ökat.

Andelen heltidsarbetande kvinnor i åldern 16-24 år är väsentligt mindre än bland de jämngamla männen. Bland kvinnorna finns det också en stor andel latent arbetssökande. Detta antyder alt det i den här gruppen finns en betydande undersysselsättning.

För kvinnor i åldern 25-44 år är skillnaden i förhållande till männen i motsvarande åldersgrupp mycket stor. Endast en ganska liten del av kvin­norna är heltidsarbetande. Grupperna arbetslösa och latent arbetssökande är förhållandevis stora.

Bland män i åldern 45-64 år dominerar de heltidsarbetande men de intagna för vård och övriga "arbetsoförmögna" etc. har ökat påtagligt under 1970-lalet. Bland män i dessa åldrar kan finnas viss "potentiell arbetskraft".

Bland kvinnor i åldern 45-64 år heltidsarbetar en mycket lilen andel. Förhållandevis få är överhuvudtagel sysselsatta. Trots detta ulgör både de arbetslösa och de lantent arbetssökande en mindre andel här än bland de yngre kvinnorna. Också bland kvinnorna i denna åldersgrupp kan finnas en stor grupp som kan komma att efterfråga arbete.

När det gäller åldersgruppen 45-64 år (både män och kvinnor) kan del finnas skäl att påpeka att förhållandena skiljer sig väsentligt mellan åldrarna 55-64 år och 45-54 år. Inte minst när det gäller de äldsta kvinnorna lyder mycket på alt de inle kommer att söka sig ut på arbetsmarknaden utan myckel stora aktiveringsinsatser.

Andelen män i åldern 65-74 år, som förvärvsarbetar har minskal mycket kraftigt under senare år medan andelen arbetande i eget hushåll, arbets­oförmögna och övriga har ökat. Det finns också en viss registrerbar grupp latent arbetssökande. Det är uppenbart att det i denna grupp kan finnas många som både kan och vill arbeta. Andelen förvärvsarbetande bland kvin­norna i åldern 65-74 år är myckel liten. De nya pensionsbestämmelserna som gör det möjligt att ta ul dettidspension mellan 60 och 70 år kan komma all påverka utvecklingen av förvärvsfrekvensen bland de äldre. Andelen förvärvsarbetande kan komma alt minska mindre snabbt i fortsättningen.

Sysselsättningsgraden för män över 45 år har minskat. De gifta männens sysselsättningsgrad har emellertid förändrats mycket litet med undantag för den äldsta åldergruppen. I åldrarna över 45 år har emellertid andelen sysselsatta ej gifta män, sjunkit snabbi under perioden 1965-1974 med 4-5 procentenheter i åldrarna 45-54 år och nära 10 procentenheter i åldersgruppen 55-64 år.

Fig. 2.2 visar förändringen av antalet personer i arbetskraften fördelat på befolkningsförändring och relativa arbetskraftstal. Under femårsperioden 1965-1970 ökade arbetskraften med 76 000 personer. Närmare tre fjärde­delar av denna ökning föll på befolkTiingsförändringen och huvuddelen av

Prop. 1975/76:211

:!OO.ooo 

150.000 

100.000-50.000 

1

IHHll

1966- 1970

1971 1074

ö

kning p.g.a. befolkningsf

ö

r

ä

ndring

ö

kning p.g.a. f

ö

r

ä

ndring av arbetskraftstalen

Fig. 2.2 Ökning av anlalel personer i arbetskraften 1965-1970, 1970-1974 fördelad på förändring av bejblkning och relativa arbetskrajtstal.

denna bestod i sin tur av nettoinvandring. Under fyraårsperioden 1970-1974 var förhållandet hell förändrat. Av en ökning med 124 000 personer svarade befolkningsförändringarna bara för drygt 10 % och nettoinvandringen var närmast försumbar. Förändringar i de relativa arbetskraftstalen svarade för 90 % av ökningen.

Ökningen av de relativa arbetskraftstalen faller för bägge perioderna helt på den kvinnliga arbetskraften, medan männens sysselsättningsgrad har minskat under perioden.

2.2 Arbetskraften - alternativa kalkyler (SOU 1975:90, kap. 4)

2.2.1 Den potentiella arbetskrajten - några räkneexempel

1 sysselsättningsutredningen diskuteras omfattningen av den potentiella arbetskraften i anslutning till ett antal räkneexempel.

Öm man antar att kvinnorna skulle ha samma sysselsättningsgrad som männen år 1975 skulle antalet sysselsatta kvinnor behöva ökas med knappt 600 000. Enligt SCB:s prognos sker en viss utjämning fram till år 1980. Ytteriigare knappl 400 000 kvinnor skulle dock behöva sysselsättas för att

Prop. 1975/76:211

10

nå fullständig utjämning. Om man förutsätter att männens sysselsättnings­grad i åldersgrupperna över 45 år skulle vara densamma år 1980 som t. ex. år 1970, så skulle arbetskraftsresurserna bli större -ytteriigare ca 80 000 per­soner. Drygt hälften av dessa skulle vara 65-74 år.

Ett annat sätt att exemplifiera de potentiella arbetskraftsresursernas stor­leksordning och fördelning är att utgå ifrån förvärvsfrekvenserna i Stock­holms och Jönköpings län för kvinnor resp. män och anta att alla kommuner i landet skall uppnå dessa sysselsättningsgrader. Beräkningarna har gjorts med utgångspunkt från länsplaneringens prognoser för utveckling av sysselsättningen mellan åren 1970 och 1980. Del måste kraftigt under­strykas att en beräkning av denna typ inte ger en fullständig bild av den potentiella arbetskraften eftersom den inle på något sätt beaktar att det finns stora arbetskraftsresurser också bland de kvinnor i Stockholm som står utanför arbetskraften.

Fördelningen på ålder och kön framgår av fig. 2.3.

Tusental 200-

150-

100-

11 i

Å

lder   15-24 

å

r     2b-44 

ä

r     45

64 |r

Kvinnor

I M

ä

n

Fig. 2.3 De potentiella arbetskraflslillgångarna år 1980 (I OOO-tal), beräknade med iit-gångspimkl jrån regional utjämning av sysselsättningsfrekvenserna; fördelning efter ålder och kön.

Prop. 1975/76:211

11

ö

kning i tusental O       10      20     30

40     50     60     70      80     90     100

Ö

knlrvg i procent O      10      20      30

Stockholms

S'jder manlands

Ö

sterg

ö

tlands

J

ö

nk

ö

pings

Kronobergs

K.itmar

Gotatnds

Blekinge

K'-istiarist8ds
[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

hus Hatlands Gbsoch Bohu5 Alvsborgs Skaraborgs

V

ä

rmlands

O-ebro

V

ä

stmanlands

Kopparbergs

G

ä

vleborgs

V-Norrlands Jrjmttands V

ä

sterbottens Norrbottens

M

ä

n

Kvinnor

Huv. regio­nala skill­nader

H

ö

jning litl m

ä

nnens syssel-s

ä

ttningsniv

ä

Fig. 2.4 Polenliella arbelskraflslillgångar i skilda län. Staplarnas försia två fdh från vän­ster räknat visar hur många fter som skulle förvärvsarbeta i de skilda länen om männen resp. kvinnorna i alla landels kommuner skulle arbeta i samma ulslräckning som i de delar av landel där sysselsättningsgraden nu ligger högsl -för männens del Jönköpings län och för kvinnornas del Stockholms län. Del tredje fältet visar vad en ytterligare höjning av kvin­nornas sysselsättningsgrad upp lill männens nivå skulle betyda anlal sysselsatta.

Den regionala fördelningen av den potentiella arbetskraften framgår av fig. 2.4.

För männens del rör det sig i flertalet län om tämligen små tal både i antal och i procent. Betydande antal finns dock som framgår av figuren

Prop. 1975/76:211

12

i de tre storstadslänen och även i de fyra nordligaste länen.

Som framgår av figuren finns de största potentiella arbetskraftstillgångarna bland kvinnorna. Samtliga län kan här visa upp betydande tal både i antal och i procent. Också på kvinnosidan väger storstadslänen tungt om man ser till antalet personer. Ser man däremot till de relativa talen finns som synes den största arbetskraftspotentialen i norriandslänen samt i Värmlands och Kopparbergs län.

I fig. 2.5 och 2.6 har summeringar av de potentiella arbetskraftstillgångarna också gjorts på de ortstyper som används i den regionalpolitiska planeringen, och på de delar av landet som tillhör inre resp. yttre stödområdet och övriga landet.

ö

kning t tusental O        ,      100

200

3C

©

. ..._J 

400

500

Ö

kning t procent O       10     20     3

Storstadsomr

å

de! Prim

ä

ra centra Regionala centra , Kommuncentra

M

ä

n   I Kvinnor

Nuv. regio­nala skill­nader

H

ö

jning titt

m

ä

nnens

s

ä

ttningsntv

å

Fig. 2.5 Potentiella arbelskrajtslillgångar i kommuner inom skilda ortstyper. Beräknade på samma säll som.för länen ijig. 2.4.

Ö

kning t tuserttal

O              100

200

300

400

Ö

kning i procent 500      O      10     20      3

I nre st

ö

domr Yi:tre st

ö

domr 

Ö«

riga'riket

Nuv. regio­

nala skijl-

nacf

é

r..... 

H

ö

jning til! m

ä

nnens syssel-s

ä

ttningsniv

ä

Fig. 2.6 Polenliella arbelskrajlslillgångar i kommuner belägna i inre stödomrädel, yttre stödområdet resp. i övriga riket. Beräknade på samma sätt som jör länen ijig. 2.4.

Prop. 1975/76:211

13

2.2.2 Viljan att la jöiväivsarbele

1 en tilläggsundersökning i anslutning till arbetskraftsundersökningarna i mars-april 1975 har frågor ställts till icke sysselsatta personer om deras vilja och förmåga att förvärvsarbeta. Sysselsättningsutredningen konstaterar i detta sammanhang att kvinnor i åldern 25-44 år är en stor grupp bland dem som vill ha arbete omedelbart, inom 6 månader eller senare. De uppgår sammanlagt till 183 000 personer. Nära två tredjedelar vill ha arbete senare än efter 6 månader, 80 % av dessa kvinnor bor uianför skogslänen. Som framgår av fig. 2.7 dominerar hushållsarbete och barntillsyn som förvars-hinder bland dem som vill ha arbete senare än inom 6 månader.

Tusental SOi

60

40

20-

Vill arbeta omedeltiart

25-44 

å

r

45-64 

å

r

Fig. 2.7 Huvudsakliga jörväiyshinder jör ej sysselsatta kvinnor i åldern 254 år, som vill jörvärvsarbela inom 6 månader eller senare.

Kvinnorna i åldersgruppen 45-64 år är i de tidigare återgivna räkneex­emplen den största gruppen i den potentiella arbetskraften. 1 denna un­dersökning utgör de emellertid en förhållandevis liten grupp (ca 70 000).

Bland de personer som arbetar deltid - i huvudsak kvinnor - finns en stor grupp som skulle vilja arbeta längre tid. Det finns emellertid en betydligt större grupp bland de förvärvsarbetande (enligt levnadsnivåundersökningen fyra gånger så stor) som skulle vilja arbeta mindre lid även om förutsätt­ningen var all lönen minskade i motsvarande grad.

Av de som vill förvärvsarbeta önskar mer än 80 % av männen heltid mot ca 15 % av de gifta kvinnorna. Det är särskilt markant att de äldre

Prop. 1975/76:211

14

kvinnorna vill ha deltid. Endast knappl en tredjedel av de kvinnor som vill ha deltid uppger alt de skulle vilja förvärvsarbeta om endast heltidsarbete fanns tillgängligt.

Ytterligare en betydelsefull potentiell arbetskraft som uppmärksammats är pensionärerna. Denna grupp kommer att i framtiden växa ganska snabbt. Den kommer också att omfatta åtskilliga personer i åldrarna 60-65 år när flexibel pensionsålder och möjlighet till delpension genomförts den 1 juli 1976. Kraven från denna grupp - liksom från flera andra - kommer i stor utsträckning att inriktas på deltidsarbete och arbeie under delar av året.

Den potentiella arbetskraften och dess förutsättningar måste i stor ut­sträckning få vara styrande för planeringen av nya sysselsättningstillfällen - inte minsl dess regionala fördelning. Problemen kan emellertid inte lösas enbart genom all anpassa nytillskottet av arbetsplatser till den potentiella arbetskraftens förutsättningar. Det måste också ske en anpassning av redan existerande arbetsplatser för att tillmötesgå de krav och de förutsättningar som nya grupper har.

En av sysselsättningspolitikens viktigaste uppgifter är också att underlätta för den enskilde all kunna la de arbeten som erbjuds på arbetsmarknaden. Detta kan ske genom stöd i olika former till ulbildning och flyttning. Del är samtidigt uppenbart att möjligheterna i detta avseende är begränsade om röriigheten skall ske enbari inom de nytillkommande grupperna på ar­betsmarknaden. Dessa är - framför allt när det gäller de äldre grupperna för både män och kvinnor - förhållandevis svåra att motivera för t. ex. utbildning. När det gäller kvinnorna är de också synnerligen lokalt bundna.

Slutsatsen av det förda resonemanget är alt sysselsättningspolitiken måste kunna arbeta med hela utbudet av arbetstillfällen och hela arbetskraften. Om anpassningen enbart skulle ske inom nytillskottet av arbetsiillfällen och de nya grupperna på arbetsmarknaden, skulle utrymmet bli alltför be­gränsat och påfrestningen på de nya grupperna alltför stora.

Den potentiella arbetskraften ställer troligen speciella krav när det gäller geografisk närhet lill arbetsplatsen, bättre kommunikationer lill arbetsplat­sen, krav på arbetets art, arbetstidens längd och förläggning och möjlighel att variera arbetstiden. Man har speciella könsrollspräglade förväntningar på vilken typ av arbetstillfälle man efterfrågar. Man är också mer lokalt bunden än annan arbetskraft. Uppenbart är att en stor grupp, för att över­huvudtagel kunna efterfråga arbete, ocksä måste har barntillsynen ordnad på ett rimligt sätt. Brister i utbildningen är vanligl förekommande och måsie i stor utsträckning kompenseras av utbildning antingen innan eller efler man anställts i ett förelag. Del kan också krävas mer eller mindre omfattande inskolning. För alla dessa typer av arbetshinder finns del en arsenal av sysselsättningspolitiska medel.

Prop. 1975/76:211

15

2.2.3 Remissynrandena

De remissinstansersom behandlat de skilda kalkylerna ställersig positiva till de principiella diskussioner som uiredningen för.

Fler remissvar berör närmare de grupper som bildar den potentiella arbetskraften. Beträffande kvinnorna framförs därvid barnomsorgen som det största förvärvshindet. För kvinnor i åldrarna 45-64 år framhålls brister i utbildningen som det främsta förvärvshindet. Vetlanda kommun framhåller kvinnor i dessa åldrar som ett betydelsefullt inslag i arbetslivet och menar alt bristerna i utbildning relativt enkelt kan avhjälpas.

Ungdomen är den andra gruppen som diskuteras av flera remiss­instanser. Aivika kommun framför att gruppen ungdomar bör beskrivas när­mare och sammansättningen diskuteras mer ingående. Sandvikens kommun påpekar att sysselsättningen för ungdomar måste lösas samtidigt som sys­selsättningen för de ökande antalet pensionärer bör uppmärksammas. Norr­köpings kommun för likaledes fram problemen för ungdomarna men menar att för medelålders och äldre män krävs en samordning av arbetsmarknads-och socialpolitiska insalser då varken förtidspensionering eller dagcenier-verksamhei löser gruppens problem. Kommunen anser det nödvändigt all fastställa planerings- och verkställighetsansvar när det gäller åtgärder för de grupper som har mer betydande svårigheter på den traditionella arbets­marknaden. TCO efteriyser ökad forskning vad avser sysselsättningspro­blemen för frånskilda äldre män samt hur förtidspensioneringen har till-lämpats. Statens invandrarverk framhåller att invandrarkvinnor i högre grad än hittills önskar förvärvsarbete. Verket efteriyser en utvärdering av nuvarande insatser och planmässiga förberedelser inför framtiden.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län påpekar bl. a. behovet av planering för lokala arbetsmarknader för att förbättra närheten till arbetsställena. För den äldre arbetskraften krävs utbyggnad av företagshälsovården och ökad ut­bildning samt ökade förmedlingsinsalser från arbetsförmedlingen. Ökad yr­keslivsanknytning bör enligl länsslyrelsen underiätta övergången från skola till näringsliv. Svenska kommunförbiindet instämmer med utredningen i de krav som den potentiella arbetskraften ställer på kolleklivtrafiken, närhet till arbetsplats etc.

Länsstyrelsen i Alvsborgs län fäster särskild vikt vid all arbeistillfällena skall anpassas till arbetskraftens förutsättningar och att arbetsmarknads­politiken i större utsträckning förs in i företagen. Kramjörs kommun anser alt en utökad lokaliseringspolitik bätlre kan utnyttja den potentiella arbets­kraften i framförallt skogslänen. Norrtälje och Emmaboda kommuner pekar på svårigheterna all erbjuda sysselsättning för båda makarna i mindre och ensidiga orter.

Ytteriigare precisering av den potentiella arbetskraften och sysselsättnings­målen efteriyses av Östeigötlands ECO m. f\. Jönköpings kommun anser att arbetskraftstillgången måste analyseras utifrån lokala förulsällningar. Kalmar

Prop. 1975/76:211

16

läns landsting betonar alt sysselsättningspolitiken måste grundas på en re­gionalpolitik som likställer förulsällningarna mellan olika delar av landet och även inom regionerna. Utjämningssträvandena av bl. a. sysselsättnings­graden borde enligt landstinget ha valts som utgångspunkt för analysen av de potentiella arbetskraftstillgångarna. Även länsstyrelsen i Norrbonens län samt Svenska kommunförbundet påpekar de regionala variationerna i sys­selsättningsgraden bland befolkningen.

Flera remissinsianser påpekar brister i kartläggningen av den potentiella arbetskraften. Göteborgs kommun och länsstyrelsen I Göteborgs och Bohus län framhåller därvid fördelarna med intervjuundersökningar. Länsstyrelsen efteriyser flödesstatistik på regional nivå. SCB anser att pågående under­sökning om levnadsförhållandena i samhället kommer att ge nya möjligheler att belysa och analysera sysselsättningsförhåUandena. Länsstyrelsen i Gotlands län menar alt den potentiella arbetskraften underskattats och önskar en konkretisering av denna på länsnivå i kommande länsplaneringsomgångar.

Statskontoret efteriyser studier av effekterna av arbetstidsförkortningen samt om den offentliga sektorns expansion leder till ökal inslag av kvinnlig arbetskraft.

SAF, Svenska Handelskammarförbundet och Industriförbundet påpekar bris­terna i nuvarande statisiikunderiag och de konsekvenser som detta medför vid analyserna av sysselsättningen och arbetskraftstillgångarna.

2.3 Sysselsättningen och dess fördelning - alternativa kalkyler (SOU 1975:90, kap. 5)

Sysselsättningsuiredningen diskuterar mot bakgrund av olika räkneex­empel sysselsättningsutvecklingen under återstoden av 1970-talet. Diskus­sionen görs lill stor del på grundval av 1975 års långtidsutredning. 1 del följande redovisas vissa slutsatser beträffande den offentliga sekiorn.

2.3.1 Hälso- och sjukvårdssektorn

Det är viktigt att ha en helhetsbild när hälso- och sjukvården diskuteras. Mot bakgrund av beskrivningen av långtidssjukvården diskuteras därför i det följande utvecklingen inom hälso- och sjukvården i sin helhet. Tre nivåer tas upp. De tre alternativen har räknats fram inom landstingsförbundet.

Oförändrad ambitionsnivå

Med utgångspunkt från oförändrad vårdstandard kan befolkningsutveck­lingen från år 1972 fram till år 1980 beräknas kräva ca 10 % i ökade eko­nomiska resurser, varav närmare 7 % lill följd av åldersförskjulningar. Sjuk­vården är alltså i behov av ett resurstillskott på 1,5 % per år enbart för alt nuvarande standard skall kunna bibehållas. I personal skulle detta ha

Prop. 1975/76:211

17

inneburit ett behov av ca 25 000 nyanställda under perioden 1973-1979 och ytteriigare ca 30 000 nyanställda fram till år 1985. Redan under åren 1973-1975 har antalet anställda ökat med ca 40 000. Till en del beror det också på att medelarbetstiden per sysselsatt minskat, vilket ökat personal­behovet.

Landstingens planer

Enligt landstingens planer på fem års sikt och enligt tillgängliga sjuk­vårdsplaner kan antalet sysselsatta inom hälso- och sjukvården beräknas öka med 4,6 % per år under perioden 1973-1979 och därefter med 2,7 % per år fram till år 1985. Inom hela den landstingskommunala verksamheten skulle 90 000 personer behöva nyanställas till år 1979 och ytteriigare 65 000 till år 1985.

Samma relativa utveckUngstakt som under 1960-talet

Enligt direktiven till sysselsättningsuiredningen har de sakkunniga att bedöma de villkor för sysselsättningspolitiken som följer av kraven på en minst lika snabb ökning av sysselsättningen i fortsättningen som den som inträffade under 1960-talet.

En förkortning av arbetstiden till 35 timmar per vecka innebär år 1985 ett ytteriigare personalbehov motsvarande 50 000 anställda utöver vad en utveckling i enlighet med landstingens planer skulle ge samt ytteriigare 80 000 vid samma utveckling som under 1960-talet.

Omräknat för perioden 1975-1980 innebär de skilda alternativen en ökning på 22 000, 74 000 resp. 104 000 sysselsatta.

2.3.2 UtveckUngen Jör social service

De alternativ som här diskuteras för delar av den sociala servicen visar att det finns ett stort behov av en framtida utbyggnad. Genom befolk­ningsutvecklingen ökas behovet av åldringsvård samtidigt som målet arbete åt alla kräver att bamomsrogen byggs ut.

Tab. 2.1 visar tre alternativ för sysselsättningsutvecklingen inom social service under perioden 1975-1980.

Tab. 2.1 Ökat personalbehov inom social service 1975-1980 enligt tre alternativ (1 OOO-tal anställda)

Barnomsorg Åldringsvård Övrig social service

14

19

40

5

10

19

6

6

6

Summa

25

35

65

2 Riksdagen 1976. I saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

18

Allernaliv a kan sägas representera oförändrad ambitionsnivå. Barnom­sorgen byggs endast ut i sådan takt att bristen på platser inte blir större. Åldringsvården expanderar endasl till följd av att antalet äldre ökar.

Alternativ b representerar kommunernas bedömningar av personalbeho­vet. De är gjorda under förutsättning att några betydande resurstillskott inle kommer att bli tillgängliga.

Alternativ c är knutet till behovet. Barnomsorgen närmar sig full be­hovstäckning och åldringsvården byggs ut i samma takt som under perioder med relativt god resurstillgång.

2.3.3   UtveckUngen Jör undervisningssektorn

De kvarstående utbildningsbehoven medför att det också för undervis­ningssektorn är motiverat att utgå ifrån en viss sysselsättningsexpansion. En oförändrad ambitionsnivå för sektorns utveckling är att bygga ut ung­domsskolan på platser där detta krävs på grund av befolkningsomflyttningar och att bygga ut vuxenutbildningen så att den får samma relativa betydelse i arbetsmarknadspolitiken. Det är emellertid svårt att exakt ange dessa tal. Som ett närmevärde antas därför här att en oförändrad ambitionsivå mot­svarar långtidsutredningens baskalkyl på 1,6 % volymökning per år. Det skulle innebära en sysselsättningsökning på 18 000 personer.

Ett andra alternativ vore att följa ökningstakten i kommunernas per­sonalbehovsprognoser. Det skulle ge 2 % per år eller 23 000 nya syssel­sättningstillfällen.

I ett tredje alternativ kan en expansion i samma takt som under 1960-talet beräknas, dvs. 4,4 % per år. Man utgår härvid frän att det alltjämt finns stora otillfredsställda behov inom utbildningssektorn. En sådan kalkyl ger en sysselsättningsökning på totalt omkring 50 000 personer mellan åren 1975 och 1980.

2.3.4   Övrig statlig och kommunal verksamhet

Några behovskalkyler av det slag som presenterats för sjukvård och barnomsorg har inte utförts för de aktuella delarna av den statliga sektorn. Det finns emellertid anledning att räkna med en fortsatt sysselsättnings­ökning inom statlig och kommunal förvaltning.

Liksom för undervisningssektorn kan det i ett alternativ med oförändrad ambitionsnivå finnas anledning att följa långtidsutredningens basalternativ. Det ger en ökning på omkring 0,6 % per år. Sysselsättningen skulle därmed komma att öka med 7 000 personer.

I ett alternativ som grundas på bedömningar av utvecklingen inom olika sektorer kan det därför vara motiverat att utgå från ökningstakten i pri-märkommunemas verksamhet, föratt se hur detta påverkar sysselsättnings­lägel. 1 ett sådant alternattv som knyts lill resurserna skulle därmed anlas

Prop. 1975/76:211

19

en sysselsättningsökning på 2 96 per år. Det ger 23 000 nya sysselsättnings-tillfällen.

I ett tredje alternativ skulle en tidigare utvecklingstakt kunna behållas. Expansionen har tidigare legal omkring 3 % per år. Det skulle ge en sys­selsättningsökning på 35 000 personer.

2.3.5 Totalbedömning av den offentliga sektorns sysselsättningsutveckling

Inte minst på långtidssjukvårdens, åldringsvårdens och barnomsorgens områden finns angelägna behov som icke kan täckas utan speciella insatser. Genomgången av de olika delarna av den offentliga sektorn visar att en viss expansion är ofrånkomlig även om ambitionsnivån hålls oförändrad. Många behov är emellertid så angelägna att betydligt snabbare ökningstakt måste väljas. För att klara av statsmakternas eftersträvade mål på syssel­sättningspolitikens område måste bl. a. barnomsorgen byggas ut.

Sammanfattningsvis anges tre ambitionsnivåer för den offentliga sektorns utveckling.

-

Oförändrad ambitionsnivå. Utbyggnad motiveras av befolkningsföränd­ringar och av att man vill förhindra att köer växer.

-

Aktuell verksamhetsplanering. Denna ambitionsnivå är i huvudsak grun­dad på primärkommunernas och landstingens planer sådana de föreligger under år 1975.

-

Högre ambitionsnivå. Utbyggnad baserad på inventeringar av behov på enskilda områden inom den offentliga sektorn. Där uppenbara behov föreligger kan kalkylerna gälla utbyggnadstakt i nivå med vad som vid tidigare tillfälle varit en snabb utbyggnad. Om överenskommelser har träffats om utbyggnader som överstiger tidigare högsta expansionstakter ligger dessa till grund för kalkylen. Regeringens och Svenska kommun­förbundets överenskommelse beträffande barnomsorgen är ett exempel på detta.

Mot bakgrund av det nyss anförda erhålls en bild av den offentliga sektorns utveckling under perioden 1975-1980 (se fig. 2.8). En oförändrad ambitionsnivå skulle ge en sysselsättningsökning på omkring 70 000 per­soner. Den aktuella verksamhetsplaneringen skulle ge ett tillskott på om­kring 155 000 och den högre ambitionsnivån drygt 250 000 sysselsatta. Sys­selsättningsökningen liggerenligl den högre nivån något högre än ökningen under perioden 1970-1975. Den ligger därmed också högre än den som anges i långtidsutredningens alternativ med 2 % åriig ökning i den privata konsumtionen. Utbyggnaden enligt verksamhetsplanerna ligger på motsva­rande sätt något högre än långtidsutredningens alternativ med 3 % årlig privat konsumtionsökning.

En utbyggnad av den offentliga sektorn enligt något av de skisserade alternativen torde inte bli likformig över hela landet. Såväl för den sociala

Prop. 1975/76:211

20

Arbetskraftsbehov (tusental) nyanst

ä

llda

300-

254 000

35

155 000

23

100

72 000

7 13

Aktuell verksam hetspliinering

H

ö

gre ambitions­niv

å

Ö

vrigt

Kglja   Social

I-'-'-'''''''''''''''I

     cflruire

H

ä

lso- och sjukv

å

rd

Fig. 2.8 Sysselsättningsutvecklingen inom den offeniliga sekiorn 1975-1980 enligt Ire al­lernaliv.

servicen (främst barnomsorgen) som för hälso- och sjukvården gäller att den är utbyggd främst i de större kommunema. Diskussionerna om den potentiella arbetskraften kan tjäna som riktmärke också för en diskussion om var den offentliga sektorn främst bör byggas ut. Så måste t. ex. en ut­jämning av de regionala skillnaderna i kvinnornas sysselsättningsgrad, utöver att arbetstillfällen skall skapas, också i vissa fall bygga på att barnomsorgen byggs ut i regioner med låg sysselsättningsgrad.

2.3.6 Remissyttrandena

Ett drygt 60-tal av remissinstanserna har kommenterat avsnittet. Den kart­läggning av servicebehoven, som utredningen utfört och de kalkylexempel

Prop. 1975/76:211

21

som har baserats på dessa kartläggningarkan enligt flera remissinstanser, bland dem länsstyrelserna I Uppsala och Kronobergs län, tjäna endast som allmänna riktvärden för politiken och det måste betonas att de är räkneexempel. Länsstyrelsen i Kalmar län konstaterar med beklagande att utredningen inte an­sett det möjligt att göra några regionala bedömningar. Enligt en uppfattning, som stöds av länsstyrelsen i Gottands län, bör en sådan regionalisering genom­förs inom ramen för länsplaneringen. Några remissinstanser vänder sig mot kalkylteknikens utformning. Norrköpings kommun anser att man inte kan be­trakta utredningens högsta alternativ som behovsrelaterat med hänsyn till de schematiska metoder som använts. Kalkylerna måste i stället ses som grova riktvärden fören framtida utveckling snarare än som mål.

Flera länsstyrelser och landsting instämmer i sysselsättningsutredningens bedömning att stora behov föreligger inom de områden där offentlig verk­samhet dominerar och då speciellt inom vårdsektorn och att det därför är mest angeläget att öka insatserna där. Länsstyrelsen i Östergötlands län pekar emellertid på att det dessutom är nödvändigt att förbättra betingelserna för industrin eftersom tillväxten i den ofTentliga sektom i många län och kommuner av strukturella skäl inte är tillräcklig för att klara arbetsmark­nadsproblemen. Länsstyrelsen i Norrbottens län pekar också på den värn-producerande sektorns vitala betydelse ur regionalpolitisk synvinkel. Kal­mar läns landsting menar att en expansion inom den offentliga sektorn gynnas av en snabb produktivitetsutveckling inom industrin men att avvägningen mellan tjänsteproduktion och varuproduktion i ett längre perspektiv kommer att bli beroende av hur stor u-hjälp man i framtiden beslutar sig för.

Det av sysselsättningsutredningens alternativ för utvecklingen inom den ofTentliga sektorn som innebär den högsta ambitionsnivån och som anger ökningen av antalet sysselsatta till ca 250000 personer fram till år 1980, vinner mest gehör bland remissinstansema. Flera av instanserna ansluter sig emellertid inte oreserverat till detta mäl utan pekar, i likhet med bl. a. landstingen I Örebro och Västmanlands län, på de stora svårigheterna att klara av de ekonomiska påfrestningaren sådan utbyggnad med tillgängliga finansie­ringsformer medför för bl. a. sjukvårdshuvudmännen.

Vetlanda kommun anför att noggranna ekonomiska studier måste ske, som visar hur de olika utbyggnadsalternativen kan uppfyllas inom ramen för en realistisk finansieringspolitik.

Kristianstads läns landsllng anför att generösa statsbidrag måste tillskjutas om det föreslagna målet ska kunna uppnås men motsätter sig samtidigt att verksamheten finansieras via en höjd arbetsgivaravgift med hänvisning till att landstingets verksamhet kräver mycket personal. Flera av sjukvårdens huvudmän, bland dem Gävleborgs läns landsting, erinrar i likhet med Gö­teborgs kommun också om svårigheterna att uppnå den höga ambitionsnivån pä grund av bristande tillgång till arbetskraft i vissa nyckelpositioner, ex­empelvis sjuksköterskor.

Prop. 1975/76:211

22

Flertalet remissinstanser ansluter sig till sysselsättningsulredningens upp­fattning att de största otillfredsställda behoven inom den offentliga sektorn står att finna inom långtidsvården, åldringsvården och barnomsorgen. Länsstyrelsen I Malmöhus län pekar på att den största gruppen av potentiell arbetskraft finns bland kvinnorna och att ett av de största förvärvshindren för dem är svårigheten att skaffa barntillsyn. Länsstyrelsen ansluler sig till uppfattningen att barnomsorgen måste byggas ut väsentligt men framhåller i likhet med länsslyrelsen i Örebro län att utbyggnaden inte bara får ses ur arbetsmarknadsperspektiv utan att barnomsorgen samtidigt måste förbättras kvalitativt och planeras utifrån barnens behov av en bättre miljö. Slatens invandrarverk uppmärksammar specielll de former av förvärvshinder som språkbartiärer och brist på information utgör och pekar på behovet av in­formation och flerspråkig personal inom barnomsorgen.

Också landstingsförbundet biträder utredningens högsta kalkylalternativ och framhåller bl. a. att en sådan utbyggnad ger möjligheter till större per­sonaltäthet vilket leder till stabilare kontakter och större trygghet hos pa­tienterna. Östergötlands och Södermanlands handelskammare finnerdet mind­re troligt att man under en så kort period som fram till år 1980 skall kunna åstadkomma sådana förändringar i förutsättningarna att gå ut i arbete att den högre målsättningen kan uppfyllas. Handelskammaren delar dock ut­redningens uppfattning att det finns stora behov av ytteriigare arbetsinsatser främst inom vårdsektorn men framhåller att en satsning på industrin måste utgöra grunden för utbyggnaden av den offentliga sektorn.

Socialstyrelsen anser det önskvärt att utredningen i det fortsatta arbetet utför kalkyler som belyser realismen i de olika efterfrågealternativen. Sty­relsen konstaterar att 85-90 % av de anställda i hälso- och sjukvård samt socialvård utgörs av kvinnor och att man inte kan vänta sig några radikala förändringar i dessa andelstal fram till år 1980. Merparten av sysselsätt­ningstillskottet i de nämnda sektorerna - 169 000 enligt det högsla av ut­redningens alternativ - antas således utgöras av kvinnor. Detta tal ställer socialstyrelsen mot långtidsutredningen, som räknat med ett totalt tillskott i arbetskraften, inkl. den privata sektom, av 163 000 kvinnor mellan åren 1975 och 1980. Mot bakgrund av förkortad arbetstid, ökat deltidsarbete och den redan höga andelen yrkesverksamma sjuksköterskor, underskö­terskor m. fl. anser socialstyrelsen det orealistiskt att räkna med någon större ökning av andelen yrkesverksamma. Ansträngningarna att bibehålla och öka arbetsvolymen måste enligt styrelsen helt inriktas på en höjning av anställningarnas omfattning, uttryckt i delar av heltid, för de redan yrkes-utbildade samt av utbildningskapaciteten. En ökad rekrytering förutsätter vidare en stark utbyggnad av barnomsorgen. I anslutning till detta hävdar socialstyrelsen att de behovsberäkningar som utredningen gjort för utveck­lingen av barnomsorgen och stödet till de äldre är för låga.

HaUands läns landsting pekar på de olägenheter en ojämnt fördelad ex-

Prop. 1975/76:211

23

pansion av landstingens tjänstesektor ger upphov till i form av markerade standardskillnader mellan olika delar av ett län eller mellan olika lands­tingskommuner. Sådana skillnader kan uppstå om expansionen av syssel­sättningsskäl sker på vissa orter. Örnsköldsviks kommun anför i anslutning till detta problem att kommuner som utarmas på arbetstilirällen inom tjäns­tesektorn får latent arbetslöshet eller svårigheter att rekrytera folk till andra näringsgrenar.

Vad avser sysselsättningen inom andra delar av den offentliga sektorn pekar ÖB på att minskningen av antalet sysselsatta inom försvaret är be­roende av statsmakternas direktiv. Slatens vägverk framhåller att utredningen inte redovisat behoven av drift och byggande av vägar och pekar på den betydelse ett effektivare transportsystem har för de regionalpolitiska strä­vandena.

Flera remissinstanser anser att sysselsättningsutredningen ägnat alltför liten uppmärksamhet åt näringarna utanför den offentliga sektorn. Sålunda betonar bl. a. länsslyrelsen i Södermanlands län och Lö industrins betydelse för sysselsättningen och vikten av att gå närmare in på kopplingarna mellan den offentliga och den privata sektorn.

TCO framhåller att den partiella analys utredningen utfört gör det svårt att bedöma vilka konsekvenser en utbyggnad av den ofTentliga sektorn får för arbetsmarknaden som helhet. Detta är inte minst märkbart närdet gäller att göra regionala bedömningar av utredningens förslag. Organisationen be­tonar starkt de bindningar som finns mellan sektorerna och anser att ut­redningen i det kommande arbetet måste analysera sysselsättningsutveck­lingen inom den privata sektorn så att en samlad bild av utvecklingen kan erhållas.

SAF, Svenska handelskammarförbundet och Sveriges Industriförbund anser att utredningsarbetet alltför ensidigt inriktats på att skapa ökad sysselsättning inom den offentliga sektorn.

Statskontoret pekar pä förhällandet att sysselsättningsutredningen, länsplaneringen och långtidsutredningen sammantagna redovisar inte mind­re än åtta olika bedömningar av den framtida utvecklingen, vilka sinsemellan uppvisar väsentliga olikheter, i huvudsak betingade av skilda syften med bedömningarna, och en stor spännvidd mellan alternativen. Enligl statskon­toret är bedömningarna av den offentliga sektorns utveckling mereller mind­re svärtillämpliga på de olika sektorernas planering. Man säger att det är svårt att göra en samlad bedömning av de tre planeringsdokumentens olika alternativ och konstaterar med beklagande att det f. n. saknas metoder och material för att skapa ett mer sammansmält planeringsunderiag, vilket hade varit önskvärt för att utnyttja denna - åtminstone hittills - unika situation med tre samtidiga planeringsdokument.

Prop. 1975/76:211

24

2.4 Befolknings- och näringsHvsutveckling enligt länsplanering 1974 (SOU 1975:91, kap. 2)

2.4.1 Rapporten

När det gäller totalbefolkningens utvckling pekar länsstyrelsernas prog­noser på ca 8,4 milj. invånare i riket år 1980 och ca 8,7 milj. år 1990. Detta motsvarar en tillväxt under perioden 1970-1980 på 0,4 96 per år och under tiden 1980-1990 på 0,3 % per år. Som jämförelse kan nämnas att befolk­ningsökningen var 0,9. % per år under perioden 1965-1970. Nedgången beror på både mindre invandring och lägre naturiig befolkningstillväxt. Även om de summerade länsstyrelseprognoserna visar på lägre befolkningstillväxt än tidigare pekar de på en störte folkmängd varje år i riket än centralt upprättade prognoser.

Tab. 2.2 Folkmängden i länet och riket år 1965, 1970, 1974 samt prognoser för åren 1980 och 1990

Lan

1965

1970

1974

1980

1990

Stockholms

1370 114

1 476 704

1 489 144

1 553 100

1 645 200

Uppsala

198 797

217 292

228 680

238 500

248 200

S

ö

dermanlands

237 790

248 270

250 727

259 900

265 700

Ö

sterg

ö

tlands

369 020

382 205

386 012

398 900

409 000

J

ö

nk

ö

pings

299 036

299 362

301818

311 500

322 500

Kronobergs

158 695

166 852

168 826

174 100

176 200

Kalmar

238 721

240 856

240 395

246 500

246 500

Gotlands

53 751

53 780

54 174

53 200

53 800

Blekinge

149 148

153 516

155 144 

159 900

164 800

Kristianstads

257 986

264 161

270 124

275 900

284 000
[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

hus

671 840

718 908

737 561

775 100

812 500

Hallands

184 326

199 728

216318

231 900

255 900

G

ö

teborgs och

Bohus

673 555

715 201

713 591'

737 500

730 000

Ä

lvsborgs

382 575

402 242

415 603

433 500

453 800

Skaraborgs

254 305

258 525

262 368

269 800

283 500

V

ä

rmlands

286 548

284 498

283 476

285 700

282 400

Ö

rebro

268 646

275 492

273 604

275 400

269 700

V

ä

stmanlands

247 121

261 564

260 132

272 100

278 600

Kopparbergs

282 074

277 201

279 159

283 400

284 600

G

ä

vleborgs

292 584

293 430

292 760

293 500

289 800

V

ä

sternorrlands

270 265

267 450

267 608

269 800

274 000

J

ä

mtlands

138 112

131 304

133 044

131 500

131 900

V

ä

sterbottens

233 427

233 205

234 875

238 400

242 500

Norrbottens

259 484

255156

261 548

275 700

299 400

Riket

7 766 294

8 076 902

8 176 691

8 444 800

8 704 500

Källor: Folk- och bostadsräkningarna 1965 och 1970; Statistiska meddelanden ser. Be nr 1975:3; Befolkningsprognoserna i länsplanering 1974

Prop. 1975/76:211

25

Den naturiiga folkökningen för 1970-lalet uppgår enligl prognoserna till 231 000 personer medan den sammantagna befolkningsökningen för riket under perioden 1970-1980 beräknas uppgå till 368 000 personer. Detta skulle förutsätta att invandringen under 1970-talet uppgår till 137 000 personer.

Av ökningen i folkmängden under 1980-talet väntas enligt länsplanering­ens prognoser sammanlagt ca 166 000 personer utgöra nettoinflytlning från utlandet, medan den naturiiga befolkningsförändringen ökar befolkningen med ca 94 000 invånare. I länsstyrelsernas prognoser görs ingen uppdelning mellan inrikes- och utrikesflyttning. Den invandring som konstateras vid en summering av prognosernas arbetskraftsbalanser, är därför snarast en följd av att tillgången på arbetskraft har underskattats någol.

År 1970 uppgick antalet förvärvsarbetande till ca 3,5 miljoner.' Under perioden 1970-1980 kommer antalet sysselsättningstillfällen enligt länsstyrelsernas prognoser att öka med ca 90 000 eller knappt 3 %. För 1980-talet förutses en högre ökningstakt - ca 200 000 arbetstillfällen eller mer än 5 96. Under femårsperioden 1965-1970 ökade antalet arbetstillfällen med ca 70 000. Detta var således en större ökning än den som prognoseras för hela 1970-lalet. Det kan noteras alt utvecklingen hittills under 1970-talet har varit mera positiv än prognosen.

Prognoserna för jord- och skogsbruk stämmer väl överens med utveck­lingen under perioden 1970-1974. Detta innebär en sysselsättningsminsk­ning med 37 % under 1970-talet och ca 27 % under 1980-talet. För till­verkningsindustrin förutses en svag ökning fram till år 1980. Prognoserna tyder på en minskning under 1980-talet. Sysselsättningen inom industrin har hittills under 1970-talet ökat mer än vad som prognoserats fram till är 1980. Sysselsättningen inom byggnadsindustrin prognoseras minska med 23 96 under perioden 1970-1980. Under 1980-ialet beräknas en fortsatt minskning med 18 %. Ca 80 96 av den prognoserade sysselsätiningsminsk-ningen under 1970-talet hade redan inträffat i slutet av år 1974. Service­sektorerna vamhandel, samfärdsel, post- och televerk samt privata tjänsler beräknas öka antalet sysselsättningstillfällen för att år 1990 nä en nivå på ca 1,2 milj. sysselsatta.

Prognoserna stämmer väl överens med utvecklingen under 1970-talet. För offentlig förvaltning och tjänster prognoseras en ökning på ca 450 000 nya arbetstilirällen fram till år 1990. Utvecklingen fram till slutet av år 1974 tyder dock på att den för år 1980 prognoserade sysselsättningsnivån sannolikt uppnås redan år 1975.

Arbetskraftsbehovet under hela prognosperioden 1970-1990 beräknas öka med ca 290 000 förvärvsarbetande. Arbetskraftstillgängama i riket antas under samma period öka med knappt 130 000 personer, vilket innebär att

' Med förvärvsarbetande avses i detta avsnitl personer som förvärvsarbetar minsl 20 tim./vecka enligl folkräkningens definitioner. Detta ger lägre värden än arbets­kraftsundersökningarna (AKU).

26

Prop. 1975/76:211

Tab. 2.3 Antalet sysselsatta inom näringsgrenar år 1970, 1980 och 1990 samt relativ förändring(S6)för perioderna 1965-1970,1970-1980 och 1980-1990 enligt länsstyrel­sernas prognoser

Näringsgren

Antal s

ysselsatta

Relativ

förändring

(1 OOO-tal)

%

1970

1980

1990

1965-1970

1970-1980*

1980-1990*

Jord- och skogsbruk

282

179

131

-30.2

-20.3

-12.1

Tillverkningsindustri

1083

1 113

1098

- 1.4

+ 1.4

- 0.7

Byggnadsindustri

340

263

240

-1- 3.1

-12.1

- 4,2

Varuhandel

446

453

466

- 1.3

-1- 0.7

-1- 3,6

Samf, post och tele

253

253

261

+ 2.8

±    0

-1- 1.5

Privata tjänster

428

453

476

-1- 3.3

+ 2.9

+ 2,5

Offentl. förv. och tj.

665

873

1 116

-H35.2

-1-146

-1-13.1

Riket

3 496

3 587

3 788

+ 1.8

+ 1.3

+ 2.8

Per femårsperiod

nettoimmigrationen skulle täcka merparten eller ca 55 % av arbetskrafts­behovet. Effekterna av de ökade kvinnliga sysselsättningsgraderna medför ett tillskott på drygt 220 000 fler förvärvsarbetande kvinnor under perioden 1970-1990. Under samma period medför den väntade nedgången av de manliga sysselsättningsgraderna ca 150 000 färre förvärvsarbetande.

Fig. 2.9 visar län för län hur länsstyrelserna i prognoserna har räknat med att tillgången och efterfrågan pä arbetskraft kommer att anpassas till varandra. Detta innebär att effekterna under prognosperioden av föränd­ringar i åldersstruktur, sysselsättningsgrad och arbetskraftspendling satts i relation till sysselsättningsnivän vid periodens början. För flertalet län kommer de prognoserade tillgångarna av arbetskraft inte att motsvara efter­frågan. Skillnaden utgörs av den framtida flyttningen av arbetskraft och markeras i figurerna med en streckad linje.

Utvecklingen blir enligl prognoserna mer balanserad under 1970-lalet än under 1960-talet. Endasl fem län - Gotlands, Örebro, Västmanlands, Gäv­leborgs och Västerbottens län - antas lå nettoutnyitning av förvärvsarbe­tande.

1 flertalet län ger förskjutningar i befolkningens ålderssammansättning upphov till de största förändringarna i arbetskraftstillgångarna. De skilda prognoskomponenternas utveckling i länen är dock splittrad.

De s. k. skogslänen - Värmlands, Kopparbergs, Gävleborgs, Västernorr­lands, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län - som under 1960-talet präglades av nettoutflyttning skulle enligt prognoserna få en mera positiv utveckling under perioden 1970-1980. För fem av de sju länen väntas en nettoinflyttning av arbetskraft fram till år 1980. Arbetskraftstillgängarnas

Prop. 1975/76:211

27

%o +100

I  Flyttning

r Pendling

J    Syssels

ä

ttningsgrad

J__ Naturlig befolkningsf

ö

r

ä

ndring

.125

t-40

-20 f

å

V4

u

i

m

{

t

-'In

J\

liinrrr

A.

ABCDEFGH       I       KLMNOPRSTUWXYZACBD        Riket

Fig. 2.9 Förändring i arbelskraftswbudet (15-W år) 1970-1980.

Utveckling i de skilda länen varierar emellertid kraftigt. Arbetskraftstill­gångarna väntas minska under 1970-talet i Värmlands, Kopparbergs och Jämtlands län medan de förutses öka i Västerbottens och Norrbottens län.

Samtliga ortstyper - storstäder, primära centra, regionala centra och kom­muncentra - väntas under 1970-talet få nettoinflyttning av förvärvsarbe­tande. Det relativt sett största behovet av inflyttning skulle uppstå i primära centra.

Sysselsättningsgraden förutses öka under 1970-talet utom i storstäder och kommuncentra. En fördelaktig ålderssammansättning på befolkningen och en väntad nettoinpendling av arbetskraft kompenserar dock de negativa effekterna av sysselsättningsgradens förändring i storstäderna varför den totala arbetskraftstillgången kommer att öka.

Effekterna av förändringar i ålderssammansättningen, sysselsättningsgra­den och arbetskraftspendlingen medför i kommuncentra under perioden 1970-1980 en total minskning av arbetskraftstillgångarna med drygt 5 96. Efterfrågan på arbetskraft väntas under samma period sjunka med ca 4 %. Överefterfrågan på arbetskraft skulle alltså uppstå vilket antas leda till inflyttning av förvärvsarbetande.

Perioden 1980-1990 beräknas medföra en mer balanserad utveckling än

Prop. 1975/76:211

28

under 1970-talet mellan ortslyperna i skilda delar av landet. 1 likhet med utvecklingen fram till år 1980 tyder prognoserna för 1980-talet på en net-toflytlning av förvärvsarbetande från regionala centra och kommuncentra i inre stödområdet. Omfattningen beräknas dock bli avsevärt mindre.

2.4.2 Remissyttrandena

Den förbät t rade regionala balansen under 1970-talet har styrkts i flera remissvar. Länsstyrelsen i Gävleborgs län instämmer härvidlag men anser att befolkningens åldersfördelning bör uppmärksammas. Lik­nande synpunkter framförs av länsslyrelsen i Värmlands län och Västerviks kommun. Länsstyrelsen i Gollands län påpekar att åldersstrukturen i länet kommer att försämras ytteriigare då utflyttningen till övervägande delen sker i yngre åldersklasser. Länsstyrelsen i Västerbottens län instämmer i att en förbättrad regional balans har uppnåtts under 1970-talet. Länsstyrelsen anser dock att förklaringen till detta främst kan sökas i konjunkturutveck­lingen, arbetsmarknaden samt effekterna av tidigare flyttningsrörelser. Länsstyrelsen I Kalmar län menar dock att regionalpolitiken haft betydel­sefulla effekter inom stödområdet medan länen utanför stödområdet t. ex. Kalmar län inte har haft samma positiva utveckling. Länsstyrelsen I Hallands län påpekar att såväl befolknings- som sysselsättningsutvecklingen i länet varit mycket gynnsam. Under prognosperioden väntas Hallands län fä den procentuellt snabbaste befolkningsökningen av samtliga län. ÖB anser att en ökad befolkningstillväxt i Norrbottens och Gotlands län är önskvärd från försvarssynpunkt.

Flera remissinstanser anseratt begreppet regional balans även bör innehålla kvalitativa analyser av sysselsättningsgraden. Länsslyrelsen I Västerbottens län påtalar all ökad uppmärksamhet skall ägnas åt såväl sys­selsättningsgraden som möjligheterna att få arbete och service. Länsstyrel­serna i Kopparbergs och Jämtlands län samt landstinget I Gävleborgs län anser att målsättningen för regionalpolitiken bör inkludera även en utjämning av sysselsättningsgraderna mellan de skilda länen.

Förhällandet inom länen och mellan skilda ortstyper berörs i flera re­missvar. Svenska kommunjörbundei framhäller alt det är en positiv förändring att befolkningsomflyttningen i stort selt harskett inom länen. Länsstyrelserna i Jämtlands, Kopparbergs och Värmlands län anseratt aktiva regionalpolitiska insatser behövs för alt motverka de inomregionala problemen.

Beträffande utformningen av prognoserna anser Landstingsförbundet att detaljeringen och struktureringen är väl lämpad som underiag för pla­neringen. Däremot framförs kritik mot det föråldrade grundmaterialet. Det använda sysselsättningsbegreppei - som sysselsatt räknas den som arbetar 20 eller flera veckoarbetstimmar - är alltför begränsat, vilket bl. a. bör leda till en underskattning av behovet av barnstugeplatser och allmänna kom-

Prop. 1975/76:211

29

munikationer. Vidare anför förbundet att landstingens personalbehov blir underskattat.

Länsstyrelsen I Göteborgs och Bohus län påpekar att rapporten inte berört utvecklingen inom Göteborgsregionen. Länsstyrelsen anser all planeringen inte kan delas upp mellan Göteborg, Kungsbacka samt Ale och Lerum. Denna uppdelning ger intryck av stora obalanser, vilka endast är skenbara, eftersom hela området bör betraktas som ett gemensamt bostads- och ar­betsmarknadsområde. Länsstyrelsen anser vidare att Göteborgsregionen inte bör samredovisas med övriga storstadsområden.

Statens invandrarverk är kritisk till behandlingen av invandringen i prognoserna. Verket anseratt omfattningen av nettoinvandringen kan ligga nägot över 10 000 personer per är under perioden 1976-1980. Framförallt med hänsyn till att antalet lediga platser främst hänförs till den offentliga sektorn bör arbetskraftsunderskottet fyllas av infödda svenskar. Verket pä­pekar vidare att nettoinvandringen måste kopplas lill de prognoserade sys­selsättningsgraderna hos den svenska befolkningen.

2.5 Synpunkter på prognoserna i länsplanering 1974 (SOU 1975:91, kap. 3.)

2.5.1 Rapporten

Länsplaneringens sysselsättningsprognoser upprättas delvis mot bakgrund av ett för alla länsstyrelser gemensamt material. I länsplanering 1974 ut­gjordes detta material bl. a. av en schematisk regional nedbrytning av den avstämning av 1970 års långtidsutredning som publicerades år 1973, Denna typ av, för de olika länsstyrelserna, gemensamt utgångsmaterial har sannolikt bidragit till att länsplaneringens prognoser vid summering till riksnivån stäm­mer förhållandevis väl med bedömningar av den totala sysselsättningsut­vecklingen på riksnivån i skilda näringsgrenar.

En avstämning av länsstyrelsernas prognoser är nödvändig av främst tvä skäl. För det första har det sedan den tidpunkt då länsstyrelserna gjorde sina prognoser gått nästan två år under vilken tid det skett avsevärda för­ändringar i sysselsättningen både totalt och i fördelningen mellan närings­grenar. Sä inträffade t. ex. under år 1974 den hittills största registrerade ökningen av sysselsättningen under ett år i Sverige. För det andra finns det skillnader mellan de skilda länsstyrelsernas bedömningar som är grun­dade på olikartade bedömningar av en och samma situation.

Det finns inget centralt upprättat prognosalternativ för sysselsättnings­utvecklingen i länen. Desynpunktersom läggs på länsstyrelsernas prognoser i det följande är därför närmast riktningsgivande till sin karaktär och kan ej omedelbart översättas i krav på förändrade länsstyrelseprognoser.

Det huvudsakliga undertaget för de följande synpunkterna på prognos­utfallet är en regional nedbrytning av 1975 ärs långtidsutredning. Nedbryt­ningen har gjorts gemensamt av finans- och arbetsmarknadsdepartementen.

Prop. 1975/76:211

30

Tab. 2.4 Bedömningar av antal sysselsatta år 1980

Antal sysselsatta (enl. FoB-defmitionen)

SCB:s bearbetning av avstämningen av

1970 års långtidsutredning

3 552 000

Lansplanenng 1974

3 587 000

1975 års långtidsutredning

3 717 000

Den ger ett aktuellt underiag för bedömningar fram till är 1980. På grund av de metod- och statistikproblem som vidläter nedbrytningen till regional nivä bör resultaten emellertid behandlas med försiktighet.

Det finns tvä problem förknippade med användningen av den regionalt nedbrutna långtidsutredningen. Det första problemet har med det korta per­spektivet att göra. Sä behandlar t. ex. förslagen till planeringsnivåer per­spektivet fram lill år 1985 och år 1990. Det bör dock uppmärksammas att även länsplaneringens prognoser är mest detaljerade i perspektivet fram till år 1980.

Vidare arbetar länsplaneringens prognoser med den sysselsättningsdefi-nitton som används i folkräkningssammanhang. Denna sysselsättningsde­finition utgör ett problem vid översättningen av långtidsutredningens kal­kyler. Antalet sysselsatta enligt långtidsutredningens definition är f. n. i stort sett 4 000 000 mot 3 500 000 enligt folkräkningens definition.

Som framgårav sammanställningen i tab. 2.4 hardet förär 1980 förutsedda antalet sysselsatta, omräknat i folkräkningsdefinition, ökat från ca 3 550 000 i 1970 års avstämda långtidsutredning till ca 3 700000 i den regionala ned­brytningen av den nu aktuella långtidsutredningen..

Långtidsutredningen lämnar för år 1980 fyra allernaliv. Alt. I förutsätter en privat konsumtionsökning med 3 % per år. Alt. 11 förutsätter en ökning med 2 % per år. Alt. Ill undersöker följderna av ett antagande om en sänkt medelarbetstid per sysselsatt. Härvid utgår man från en konsumtionsökning i överensstämmelse med alt. 11.1 alt. 

IV 

undersöks följderna av ett antagande om en konsumtionsökning med 1,5 % per år samt en sänkt medelarbetstid. Alt. 111 har nedbrutits regionalt men redovisas ej dä det ger en med alt. I i stort sett överensstämmande regional sysselsättning. Alt. 

IV 

har ej ned­brutits regionalt.

Skillnaden i bedömningen av antalet sysselsatta år 1980 mellan länsplanering 1974 och 1975 års långtidsutredning uppgår totalt till ca 130 000 sysselsatta. Denna skillnad är inte jämnt fördelad mellan näringsgrenar. I tab. 2.5 lämnas en jämförelse mellan länsplaneringens prognoser och lång­tidsutredningens alternativ I och 

II.

Prop. 1975/76:211

31

Tab. 2.5 Sysselsättningsutveckling 1966-1980 i näringsgrenar

Näringsgren

1 OOO-tal sysselsatta

1965

1970

1974

1980

F0B2

F0B2

AKUl

Lpl74

LU75

alt. 1

alt. 

II

Jord- och skogsbruk

400

280

230

180

200

200

Industri

1 100

1 180

1 150

1 120

1 110

1060

Byggnadsverksamhet

330

340

270

260

300

310

Varuhandel

450

450

450

450

450

430

Samllirdsel

250

250

250

250

270

270

Privata tjänster

410

430

420

450

450

440

Offentliga tjänster

490

670

810

880

940

1010

Totalt

3 430

3 500

3 580

3 590

3 720

3 720

' Den folkrakningsanpassade arbetskraftsundersökningen.

2 För både år 1965 och år 1970 har använts de av SCB:s prognosinstitui justerade

folkräkningsvärdena.

Avstämningen av länsplaneringens prognoser mot 1975 års långtidsut­redning gör det möjligt att undersöka i vad män länsstyrelsernas bedöm­ningar, sammanfattade till riksnivå, stämmer med olika alternativ för den ekonomiska utvecklingen i landet i dess helhet. Vidare är det möjligt att genom nedbrytning av långtidsutredningen till regional nivä bedöma ef­fekterna för skilda landsdelar av de olika alternativ som långtidsutredningen arbetar med.

Avstämningen påcentral nivä visar, att avvikelserna mellan länsplanering­ens prognoser och långtidsutredningens kalkyler nu är mindre än vid tidigare planeringsomgångar. De skillnader som nu föreligger, är främst koncen­trerade till industrisektorn och den ofTentliga sektorn, särskilt då jämförelser görs med långtidsutredningens alt. 

II.

I länsplaneringens bedömningar för år 1980 räknar man med en högre sysselsättning inom offentlig sektor än vad långtidsutredningen gör. Långtidsutredningen räknar vidare med att den totala sysselsättningen kommeratt ligga ca 100 000 arbetstillfällen högre än vad som framgär när man summerar länsstyrelsernas prognoser. Skill­naderna i bedömningarna hänger delvis samman med att prognoserna har upprättats vid olika tidpunkter.

De registrerade avvikelserna både förden totala nivån och för fördelningen pä näringsgrenar, gör del nödvändigl med en grundligare revision på hösten 1976 av länsplaneringens prognossiffror än i de följande årsvisa revisionerna.

Den regionalt nedbrutna långtidsutredningen synes bekräfta de senaste årens tendens lill en stabilare sysselsättning inom stödområdet. De skilda alternativen i långtidsutredningen bekräftar också för storstadsområdena ten­densen till bätlre balans jämfört med 1960-talet.

Prop. 1975/76:211

32

1 den regionala nedbrytningen ger långtidsutredningens alt. I och 

II 

i stort sett likartade resultat. Större avvikelser föreligger endast vad beträffar Stockholms län och riksomrädet Västsverige. I Stockholms län skulle skill­naden mellan de båda alternativen uppgå till något mer än 10 000 arbets­tillfällen, medan skillnaden i Västsverige skulle uppgå till någol mindre än 10 000 arbetstillfällen. De små variationerna beror pä att det är främst den kommunala sektorn som förutses variera mellan de tvä alternativen och denna har en relativt jämn regional fördelning.

För riksomrädena i sydöstra och södra Sverige förefaller nedbrytningen av långtidsutredningen ge en, jämfört med den beräknade tillgången pä arbetskraft, något för liten efterfrågan. Den balanssitualion på arbetsmark­naden som framkommer i beräkningarna skiftar dock någoi med val av nedbrytningsmelod.

För riksomrädet Västsverige samt riksområdena inom stödområdet in­nebär nedbrytningen av långtidsutredningen en snabb sysselsättningsökning. Eftersom utvecklingen under 1970-talets försia hälft inneburit alt dessa re-regioner expanderat snabbare än landet i övrigt är detta ett naturiigt resultat. När man använder metoden med konstanhällen industristruktur för perioden 1973-1980 förefaller resultaten kvarstå, låt vara betydligt nedtonade. Till stor del skulle ökad yrkesverksamhet kunna tillgodose efterfrågan. För skogslänen förefaller de redovisade tendenserna dock vara av en sädan styrka att de kan komma att kräva en viss nettoinflyttning, främst i övre Norriand, för att möta arbetskraftsbehovet.

Den bild av den regionala balansen som erhålls i den nedbrutna lång­tidsutredningen överensstämmer i grova drag med den som erhållits i länsplaneringen. Dock finns, som redan påpekats, vissa genomgående skill­nader vad främsl beträffar utvecklingen inom skogslänen och riksområdena i sydöstra och södra Sverige. Den omsvängning i ulvecklingen som länsplaneringen pekar på har ytteriigare markerats. En väsentlig anledning till den mer expansiva bild för dessa riksområden som erhålls enligt lång­tidsutredningen är att man där förutsatt snabba ökningar för exportindu­strierna, vilket har en klart positiv effekt på sysselsättningen i Västsverige och skogslänen. Skulle en sådan utveckling inle komma lill stånd blir själv­fallet sysselsättningsutvecklingen i motsvarande mån påverkad.

Vid diskussionen av de obalanser som erhålls enligt den regionala ned­brytningen har prövats hur stora förändringar som behöver göras i yrkes­verksamhetstalen, för att åstadkomma balans mellan tillgäng och efterfrågan på arbetskraft. I flera fall synes det möjligt att kalkylerade obalanser kan elimineras genom måttliga förändringar i yrkesverksamhelsgraden. Två re­servationer bör dock göras. För det första kan ett ökat dellagande av kvinnor i arbetslivet i de mera glest befolkade delarna av landet bli svåralt förverkliga på grund av bl. a. kommunikationshinder. En snabb ökning av den kvinnliga yrkesverksamhetsgraden kan därför lättast ske på de slörre lokala arbets­marknaderna inom varje län, där valmöjligheterna är större och där också

Prop. 1975/76:211

33

kommunikationerna är bättre. För det andra bör en reservation göras för möjligheterna alt fortsätta att höja sysselsättningsgraden för kvinnorna i Stockholms län.

2.5.2 Remissyltrandena

Ett drygl tiotal länsstyrelser har kommenterat bedömningarna av prog­noserna mot bakgrund av den regionala nedbrytningen av 1975 års lång­tidsutredning. Länsstyrelsen i Blekinge län anser att det är nödvändigt att utvärdera de regionala prognoserna gentemot en nationell prognos. Flera länsstyrelser, bland dem länsstyrelserna i Östergötlands, Kalmar och Malmöhus län betonar att de meloder som använts tillsammans med redovisningen av resultaten pä riksområdesnivå gör det mycket svart att dra slutsatser om länsplaneringens prognoser på länsnivå. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bo­hus län hävdar att länsplaneringens prognosdata borde ha ingått som en del av underiagsmaterialet vid nedbrytningen för att därigenom ge bättre möjligheteratt skapa konsistens i systemet längtidsutredning-länsplanering. Länsstyrelsen finner det vidare angeläget att rapporten snarast kompletteras med länsvisa bedömningar som ger bättre möjlighet att utvärdera och an­vända materialet. Länsstyrelsen i Stockholms län anser emellertid att jäm­förelser på länsnivå mellan länsplaneringen och långtidsutredningen är täm­ligen ointressanta då långtidsutredningen redovisar endast riksprognoser. Resultatet av en regional fördelning påverkas enligt länsstyrelsen starkt av fördelningsmetoden. Vidare ifrågasätter länsstyrelsen om en jämförelse med utvecklingen under perioden 1970-1974 bör tillmätas sä stor vikt efiersom det är svårt att avgöra om eventuella avvikelser beror pä tillfälliga faktorer eller om de motiverar revideringar av prognosen. Man anser att det kort­siktiga perspektivet har tillmätts för stor vikt. Länsstyrelsen I Gotlands län finner det angeläget att metoderna för nedbrytning av nationella prognoser utvecklas sä att en länsvis avstämning kan ske. Detta är enligt länsstyrelsen i HaUands län, en förutsättning för att en nedbrytning skall bli meningsfull. Ocksä RR V anser att metodutvecklingen på området bör fortsätta förutom att man bör rikta in insatserna på att skapa ett regionalekonomiskt system, som snabbt kan förändras. SCB konstaterar att goda möjligheter för ett avstämningsarbete måste ses som en viktig förutsättning för en acceptabel planering och man utgår från att centralbyrån även i fortsättningen skall ges möjlighet att aktivt medverka i arbetet med att söka lösa melodfrågorna. Centralbyrån framhäller också att man i annat sammanhang aktualiserat behovet av samordning av metodfrägor i anslutning till insamling och be­arbetning av material till långtidsutredningen.

Länsstyrelsen I Alvsborgs län anser att den regionala nedbrytningen av LU ger en missvisande bild av utvecklingen i länet, Länssiyrelserna I Norrbonens

3 Riksdagen 1976. I saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

34

och Skaraborgs län pekar vidare på effekterna av arbetstidsförkortning och ökat deltidsarbete.

Svenska kommunförbundet framhåller att resultaten av nedbrytningarna bör behandlas med försiktighet och säger vidare att skillnaderna i resultaten mellan långtidsutredningen och länsplaneringen inte bör uppfattas som bris­ter i kommunernas och länsstyrelsernas bedömningar utan all de är en följd av att länsplaneringen i mycket baserats pä 1970 ärs reviderade lång­tidsutredning. Därför är revideringar nödvändiga innan man fattar beslut om regionalpolitiken. Skolöverstyrelsen pekar pä de stora skillnaderna mellan långtidsutredningens och länsplaneringens sysselsättningsuppgifter och med åtföljande av osäkerhet om vilken bedömning som skall användas för ut­bildningsplaneringen.

3 Riktlinjer för sysselsättningspolitiken

3.1 Ekonomiska förutsättningar för sysselsättningsökningen inom offentlig sektor (SOU 1975:90 kap. 6)

3.1.1 Allmänna utgångspunkter

Sysselsättningsutredningen har av flera skäl inte funnit del möjligt att göra ingående finansiella studier i det nu avlämnade betänkandet. Till slut­betänkandet kan material frän nu pågående utredningar inom skattepoli­tikens område utnyttjas - t.ex. 1972 ärs skatteutredning, företagsskatte­beredningen och kommunalekonomiska utredningen - samtidigt som de finansiella avvägningsproblem som framträder inom långtidsutredningens arbete kan ägnas ett mer ingående studium. Först med detta tidsperspektiv kommer vidare kraven på reala resurser till följd av sysselsättningsulred­ningens förslag att vara tillräckligt konkreta för att ligga till grund för en finansiell analys. Självfallet gäller att de finansiella bedömningarna inte en­bart bör avse alt konsekvensberäkna olika förslag utan resultaten mäste ligga till grund för en diskussion om avvägningen mellan reformer och kostnader. Studierna bör med andra ord kunna bidra till alt finna alternativa lösningar. Uiredningen diskuterar emellertid vissa finansiella och skatte­mässiga konsekvenser av sysselsättningsutvecklingen under resten av 1970-taIet.

Långtidsutredningen har bl. a, belyst tvä alternativ som ger en syssel­sättningsutveckling inom offentlig sektor som kommit att ligga mycket nära sysselsättningsutredningens medelalternativ resp. höga alternativ. Långtids­utredningen har ett alternativ som ger en sysselsättningsökning pä 140 000 personer och ett som ger en ökning pä 230 000 personer i offentlig sektor under den närmaste femårsperioden. Uiredningen menar att de små skill-

Prop. 1975/76:211

35

naderna i förhällande till långtidsutredningen spelar mindre roll för de grova överslagskalkyler som görs.

I diskussionen om ekonomiska konsekvenser av utvecklingen inom of­fentlig sektor används alltså i stor ulsträckning långtidsutredningens kal­kyler. Därigenom kan hänsyn tas till t. ex, påverkan pä privat konsumtion eller bytesbalansen vid olika ökning av den offentliga sektorn.

Del bör understrykas att en stor del av utbyggnaden av den offentliga sektorn i själva verket är ett villkor för att människorna över huvud taget skal] kunna efterfråga arbete i den utsträckning som förutsatts. Det går alltså inte att utan vidare hävda att t, ex. personer som enligt våra behovs­kalkyler skall sysselsättas i barntillsyn kan överföras till industriverksamhet. Om inte barntillsynen byggs ut i tillräcklig omfattning kommer inte heller kvinnorna att kunna gå ut pä arbetsmarknaden i den utsträckning som har förutsatts. En mycket kraftig satsning på att undanröja förvärvshinder för personer som inte har arbete skulle ä andra sidan kunna leda till att den privata sektorn kunde sysselsätta fler personer än som kalkylerats. Det skulle i sin tur ge utrymme för nägot större privat konsumtion. Finan­sieringen av offentlig sektor borde ocksä underiättas.

Sysselsättningsutredningen har i detta första delbetänkande i huvudsak diskuterat de finansiella aspekterna med tanke på perioden 1975-1980. Det bör betonas att detta korta tidsperspektiv också innebär en betydande låsning till nuvarande metoder, t. ex. när det gäller att finansiera den offentliga sektorn. Det är först i slutbetänkandet, som det kan finnas förutsättningar att göra en mera genomgripande prövning av finansieringsmöjligheterna av en fortsatt expansion av sysselsättningen inom den offentliga sektorn.

Den mycket kraftiga sysselsättningsökningen i den offentliga sektorn un­der den senaste tioårsperioden, sammanlagt drygt 400 000 personer, har kun­nat åstadkommas genom att den offentliga konsumtionen har tagit i anspråk en betydande del av resurstillväxten under resp. perioder. Den statliga upp­låningen har ökat mycket kraftigt. Detta har medfört ökande svårigheter att bereda utrymme för enskild upplåning på den långfristiga kapitalmark­naden. De offentliga investeringarna ökade snabbt under perioden 1965-1970 och tog dä i anspråk 15 % av BNP-ökningen. Under perioden 1970-1975 var deras andel av tillväxten ±0 %.

Utredningen päpekar att ökad offentlig konsumtion och investeringar på denna ambitionsnivå liksom kraftigt ökade transfereringar självklart mäste betalas med ökade skatter eller andra lyper av överföringar av resurser till den offentliga sektorn. Ökningen av den offentliga sektorn har finansierats genom i första hand betydande kommunala skattehöjningar och ökad of­fentlig upplåning.

1 syfte att öka hushällens reala disponibla inkomster har den statliga in­komstskatten under senare är sänkts samtidigt som arbetsgivaravgifterna har höjts. De kommunala skatterna har däremot ökat. Den lotala direkta skatten har relativt setl likväl minskat. Avtalen om de nominella lönerna

Prop. 1975/76:211

36

har genom dessa omläggningar kunnat ske på en lägre nivä och inflationen har därigenom kunnat bromsas. Denna metod användes vid den senaste skatteomläggningen vilken omfattar även år 1976.

Den ovan förda mycket översiktliga diskussionen om finansieringen av den offentliga sektorns utbyggnad under den senaste tioårsperioden är enligt utredningen en naturiig bakgrund till den diskussion som skall föras om de finansiella förutsättningarna under resten av 1970-talet.

3.1.2 Finansiering av den forisatta utbyggnaden av offentlig sektor

Den totala tillväxten i ekonomin är av avgörande betydelse för hur män­niskorna kommer att uppleva en expansion av den offentliga sektorn och dess finansiering. Kan - med andra ord - ökningen av den offentliga sektorn ske samtidigt som den privata konsumtionen - speciellt för konsumtions­svaga grupper - ökas? Eller leder den offentliga sektorns expansion och kraven pä finansiering till att den privata konsumtionen måste begränsas hos stora grupper? Dessa frägor är avgörande för hur finansieringen av den offentliga sektorns utbyggnad kommer att upplevas. Del är därför inte möj­ligt att bedöma behovet av vissa förstärkningar av inkomsterna till stat och kommun utan att se dessa i relation till de allmänna kalkyler över tillväxten som finns att tillgå - typ långtidsutredningen.

Långtidsutredningen belyser en ökning av sysselsättningen inom den off­entliga sektorn med 140 000 resp. 230 000 personer. Dessa alternativ ligger nära de exempel som sysselsättningsutredningen anser vara rimliga utgångs­punkter för diskussionen om utvecklingen av den offentliga sektorns sys­selsättning. Den lägre tillväxten inom offentlig sektor möjliggör enligt lång­tidsutredningen en ökning av privat konsumtion med 3 % per år. Mot­svarande värde vid den högre tillväxten inom offentlig sektor blir ca 2 96,

Mot bakgrund av de många människornas slarka efterfrågan på offentliga tjänster ter sig enligt sysselsättningsuiredningen en kraftig utveckling av den offentliga konsumtionen och därmed sysselsättningen rimlig. Man torde kunna förutsätta att medborgarna inte accepterar påvisade brister i samhällets insatser inom t, ex. vård och barnomsorg utan är beredda att avsätta en väsentlig del av den ekonomiska tillväxten till offentlig konsumtion och offentliga investeringar. Det förefaller rimligt om det samtidigt innebär alt man kanske skulle kunna öka den privata konsumtionen med 2-3 % åriigen. Utredningen päpekar emellertid att den privata konsumtionens ökning delvis gär åt till att täcka in den redan beslutade reala förbättringen för folkpen­sionärerna.

Utredningen understryker kalkylernas osäkerhet men påpekar att oavsett tillväxten i samhällsekonomin kräver en expansion av sysselsättningen inom den offentliga sektorn av den slorieksordning som här har antagits, att in­komsterna ökar på ett eller annat sätt. Därför görs i följande avsnitt en överslagsmässig kalkyl över vad en sysselsättningsökning skulle betyda i

Prop. 1975/76:211

37

Ökat behov av inkomster inom den offentliga sektorn.

Hur påverkar tillväxten i ekonomin den offentliga sektorns inkomster? Utredningen ger ett räkneexempel som bygger på förutsättningen att skat­teunderiaget växer i samma takt som BNP i fasta priser och att skatteuttaget i procent blir oförändrat samt att inga andra förändringar vidtas som påverkar finansieringen av den offentliga sektorn. Då skulle inkomsterna inom den offentliga ekonomin öka med drygt 16 96 under perioden i fasta priser vilket motsvarar ca 16 miljarder. På grund av områdets löneintensiva karaktär gär en stor del av denna ökning av inkomsterna till att tillförsäkra de of­fentligt anställda en reallöneutveckling i takt med den allmänna utveckling som antagits. Utredningen räknar med att de olika transfereringarna också följer den allmänna reallöneutvecklingen. Kvar blir därför en förhållandevis lilen del av den automatiska inkomstökningen för att finansiera en ytteriigare höjd offentlig sysselsättning. Därtill skall också läggas att man måste räkna med ett visst utrymme också för ökade utgifter för nya typer av trans­fereringar. Framför allt i ett längre tidsperspektiv skulle emellertid vissa utgifter för transfereringar också kunna minska. Ökad sysselsättning kan t. ex. minska behovet av bostadsbidrag. Utbyggnaden av ATP till att omfatta fler pensionärer och högre belopp kan också få sädana effekter. Utredningen utgår emellertid ifrån att de automattska inkomstökningarna till den of­fentliga ekonomin inte på långt när blir tillräckliga för att finansiera en ökning av den offentliga sysselsättningen.

En kalkyl över kostnadema för en sysselsättningsökning inom offentlig sektor på 260 000 personer visar att de sammanlagda statliga och kommunala utgifterna vid slutet av femårsperioden 1976-1980 skulle uppgå till drygt 16 miljarder kr. räknat i 1975 ärs priser. Utgiftsökningen skulle alltså i genom­snitt bli drygt 3,3 miljarder per år. Om hela utgiftsökningen skulle läckas in av skatteökning skulle den kommunala skatten behöva höjas med 9:25 kr. under femårsperioden. Detta motsvarar en äriig kommunal skattehöjning med ca 1:85 kr. För att täcka in enbart sysselsättningsökningen inom den kommunala sektorn skulle det krävas en skattehöjning med ca 1:50 kr. per år. Om de nödvändiga inkomsterna tas via arbetsgivaravgifterna mot­svarar det i sin tur en höjning av arbetsgivaravgifterna med ca 1,85 % per år, dvs. sammanlagt ca 9 96.

Behovet av inkomstförstärkning kan reduceras genom automatiska in­komstökningar och utgiftsminskningar. Tillämpas som andra extremfall att 50 96 av de automatiska inkomstförstärkningarna kan utnyttjas för utbygg­naden av den offentliga sysselsättningen, dvs. 8 miljarder, blir det nöd­vändiga ytteriigare finansieringsbehovet i motsvarande grad mindre. Ut­tryckt i kommunal skatteökning skulle således de båda extremfallen kräva höjningar på ca I kr. resp. ca 2 kr. per är under perioden.

En ökning av tillväxttakten i ekonomin betyder relativt litet för behovet av avgifts- eller skattehöjningar för att finansiera den offentliga sektorns expansion. Utredningen påpekar att om man antar att tillväxttakten i eko-

Prop. 1975/76:211

38

nomin ökas frän 3 96 - som använts i kalkylen - lill 4 % per är påverkar detta behovet av skattehöjning i relativt liten utsträckning. Räknat i kom­munal skattehöjning kan behovet reduceras frän en höjning med 9:25 kr. till en höjning med 8:85 kr. dvs. en reducering med 40 öre.

Ekonomiska beräkningar av den typ som presenteras här ovan ger na­turiigtvis ingen fullständig bild av de effekter som sysselsättningsökningen lår för välfärden i samhället. Sysselsättningsökningen leder lill kvalitets­höjningar pä en mängd områden som är mycket väsentliga för den enskilde medborgaren. Som exempel kan nämnas långtidssjukvården, där ökade vård­insatser resulterar i ett mänskligare och mera drägligt liv förde långtidssjuka. Ökade möjligheieriill barnomsorg ökar kvinnornas möjligheteratt komma ut på arbetsmarknaden.

Det finns också mera renodlade finansiella intäkts- och kostnadsposter i den offentliga ekonomin som inte helt täcks in i den typ av översiktliga kalkyler som här presenterats. Kostnaderna för aktivering av arbetskraften skall vägas mot det bortfall av bidrag av olika typ som kan bli möjligt genom en ökad sysselsättningsgrad, t. ex. bostadsbidrag, socialhjälp, arbets­löshetsersättning, pensioner etc.

Grundläggande för diskussionen om effekterna av utbyggda sysselsätt­ningsmöjligheter är att samhället i allt större utsträckning åtagit sig ett ansvar för individernas försörjning. Av de varor och tjänster som produceras är alla i princip garanterade en viss minimiandel, oavsett om de arbetar eller inte. Dessa garantier finns uttryckta i sjukförsäkring, pension, arbetslös­hetsunderstöd, socialhjälp etc. Denna minimiandel har genom det soci­alpolitiska reformarbetet successivt gjorts större. Den är naturiigtvis fort­farande av mindre betydelse för viktiga grupper - t. ex. hemarbetande kvin­nor - men den marginella ökning av den totala produktionen som personens arbetsinsats måste ge upphov till för att det skall bli positiva ekonomiska effekter tenderar att bli mindre. Att öka sysselsättningen blir därför - även om det drar med sig vissa kostnader - allt mer gynnsamt för den offentliga ekonomin.

Det förhållandet att utredningen valt att exemplifiera behovet av in­komstökningar med arbetsgivaravgifter och kommunalskatter betyder inte att de är de enda som kan användas. Sysselsättningsuiredningen återkommer i sitt slutbetänkande till finansieringsfrågorna.

3.1.3 Remissyttrandena

Sysselsättningsutredningens räkneexempel över de finansiella kra­ven vid den expansion av den offentliga verksamheten som utrednings-majoriteten förordar kommenteras av ett betydande antal remissinsianser. LOser det som värdefullt att uiredningen gett sig i kast med denna uppgift men understrykervikten av att utredningen i det fortsatta arbetet på ett mer fullstän­digt sätt behandlar dessa frågor. Det är en synpunkt som delas av flertalet re-

Prop. 1975/76:211

39

missinstanser.

LO instämmer i utredningens allmänna slutsats att inkomstökningar för den offentliga sektorn utöver de automatiska ökningarna är nödvändiga om den förordade sysselsättningsökningen skall kunna förverkligas. En fort­satt sysselsättningsökning pä angelägna områden sett från sysselsättningssyn­punkt fordrar således i framtiden skattehöjningar. En viss fortsatt ökning av den privata konsumtionen kommer dock enligt långtidsutredningen att kunna ske samtidigt.

Länsstyrelsen i Malmöhus län menar att en kraftig ökning av den offentliga sektorn inte kan ske utan betydande skattehöjningar. Del innebär alt ut­rymmet för privat konsumtion hålls tillbaka till förmån för offentlig kon­sumtion. Eftersom en av de starkaste drivfjädrarna för att ta arbete - vid sidan av arbetenas attraktivitet - är önskemål att kunna tillgodose behov av privat konsumtion kan en kraftig höjning av skattetrycket dämpa yr­kesbenägenheten. Länsslyrelsen i Jönköpings län anför att en utbyggnad av de offentliga tjänsterna förutsätter att ökade finansiella resurser skapas inom det övriga näringslivet och obestridligt finns här en gräns som även är be­roende av förhållandena i vår omvärid. I betänkandet diskuteras de problem som uppstår då man jämsides med utökningen av den offentliga sektorn skall återställa jämvikt i bytesbalansen. Enligt länsstyrelsens mening har denna grundfråga emellertid behandlats alltför ofullständigt. En politik in­riktad pä att upprätthälla en hög sysselsättning och förstärkt konkurrenskraft inom de varuproducerande näringsgrenarna framstår som nödvändig om sysselsättningsutredningens förslag skall kunna realiseras.

Moderata samlingspartiets kvinnoförbund anser det ytterst beklagligt att sysselsättningsutredningen helt passivt accepterar en stagnation eller av­tagande sysselsättning inom näringslivet.

Länsslyrelsen i Gotlands län anser att en avvägning mellan ökad kon­sumtion och offentlig konsumtion bör ske lill fördel för den offentliga kon­sumtionen. Det är en vanlig uppfattning bland remissinstanserna. Social­styrelsen menar att finansieringsfrågorna behöver lösas för alt man skall kunna tillgodose angelägna behov inom den sociala sektorn under perioden 1975-1980 bl. a. stödet till barn och äldre och samtidigt förverkliga en am­bitiös sysselsättningspolitik. I den utsträckning utrymme för utdebiterings­ökningar inte kan beredas landstingen och kommunema måste andra finansie­ringsformer anvisas. Det här aktuella tidperspektivet innebär att denna över­syn av sektorns finansiering bör ske skyndsamt.

Länsstyrelsen I Norrbottens län delar ulredningens mening om nödvän­digheten av att ta det politiska ansvaret för att skapa finansiellt utrymme för en omfattande sysselsättningsökning i den offentliga sekiorn. Det är främst den kommunala sektorn som förutsätts expandera varför ökade trans­fereringar stat-kommun kan bli nödvändiga.

Statskonioret anser därvid att det är nödvändigt att kostnaderna för den offentliga sektorns sysselsättningsexpansion ägnas särskild uppmärksamhet.

Prop. 1975/76:211

40

Statskontoret anser vidare att det varit väsentligt med en regionalt fördelad finansieringsplan för sysselsättningsökningen. SSU talar för ett helt nytt skattesystem.

Samtliga kommuner och landsting som inkommit med remissvar har diskuterat finansieringsfrågan. Landstinget i Värmlands län anför härvid att det i princip inte har något alt invända mot den av utredningen föreslagna sysselsättningsutvecklingen inom de under landstinget lydande verksam­hetsgrenarna. Skälet till skillnader i ambitionsnivå mellan aktuell verksam­hetsplanering och Ulredningens högsta alternativ, dvs. det alternativ som skulle vara det mest "behovsanpassade", finns att söka på kostnadssidan. Landstingens nuvarande verksamhetsplaner kan i bästa fall kostnadsmässigt beräknas bli täckta enligt nuvarande ekonomiska förutsättningar. Ut­redningens utbyggnadsplaner förutsätter härför nya finansieringsvägar. Med tanke pä landstingens och kommunernas hell dominerande del av syssel­sättningen mäste det anses vara helt otillfredsställande, att innan finan­sieringsfrågan lösts, binda sig för så stora framtida kostnadsökningar.

Svenska kommunförbundet understryker utredningens uppfattning att kommunalskattehöjningar av den storiek som beräkningarna visar inte är realistiska och att det därför är nödvändigl att kommunerna - till väsentlig del - fär inkomstförstärkning på andra vägar. Åtgärder mäste vidtas som leder till en långsiktig lösning av finansieringsproblemen anpassad lill kraven pä kommunernas insatser för utveckling av samhällsservicen till medbor­garna. LandsiingsJÖrbundei menar all staten och kommunerna befinner sig i tvä helt olikartade situationer dä del gäller inkomst- och utgiftsutveck­lingen. De dominerande kraven pä utbyggnader riktas mot kommuner och landsting, samiidigi som deras automatiska inkomstökningar är klart otill­räckliga för att täcka finansieringsbehoven. Det nuvarande statliga in­komstsystemet med progressiv inkomstskatt och indirekt beskattning i form av arbetsgivaravgifter innebär en snabbare automatisk inkomstökning för statens del, samtidigt som utbyggnadsbehoven där är begränsade. En ut­byggnad enligt sysselsättningsulredningens ambitioner skulle ytteriigare för­värra finansieringsproblemen för kommuner och landsting. Det nuvarande systemet kan medföra att den kommunala utdebiteringen om några år skulle nå nivåer, som ter sig orimligt höga. En analys av de ekonomiska frågorna bör därför enligt förbundsstyrelsens mening vara en huvudpunkt i det fort­satta utredningsarbetet. Det är därvid viktigt, att de regionala skillnaderna i resursbehovet ägnas särskild uppmärksamhet.

3.2 Allmänna riktlinjer För sysselsättningspolitiken (SOU 1975:90, kap. 7)

3.2.1 Arbetets värde för individ och samhälle

Arbetets värde förindivid ochsamhälleärenligtsysselsättningsutredningen den självklara utgångspunkten för sysselsättningspolitiken.

Prop. 1975/76:211

41

För den enskilde är arbetet av grundläggande betydelse. Dess uppgift är flerfaldig, dels alt ge god materiell försörjning och personlig tillfreds­ställelse, dels att producera varor och tjänster. Arbetsvillkoren formar en väsentlig del av människornas liv, familje- och bostadsförhållanden, hälsa, fritidsmöjligheter, delaktighet i arbetslivets gemenskap, i facklig och politisk verksamhet. Arbetet är den grundläggande förutsättningen för att skapa utjämning mellan människorna.

För samhället som helhet bildar arbetet grunden för den ekonomiska och sociala välfärden. Att inte ta till vara arbetskraften fullt ut innebär att man begränsar utrymmet för förbättringar på olika samhällsområden.

Utredningen framhåller att ett övergripande mål för sysselsättningspo­litiken måste vara att ge möjlighel till arbete åt alla. Var och en som kan och vill arbeta skall ha rätt till detta. Detta krav kan inte formuleras i exakta siffror annat än under en begränsad tid. Människors önskemål för­ändras hela liden i takt med samhällets förändringar. Samhället mäste stän­digt bevaka den enskildes rätt lill arbete på samma sätt som samhället på andra områden åtagit sig att skydda och stödja den enskilde medborgaren.

Sysselsättningspolitiken måste söka undanröja inte bara den öppna ar­betslösheten utan också dold arbetslöshet och undersysselsättning. Intresset mäste således inriktas på hur stor del av befolkningen som är i arbete, Mälet för sysselsättningspolitiken måsle därför vara att - utöver kraftfulla insatser för de arbetslösa - också öka andelen sysselsatta av befolkningen.

Den innebörd som utredningen lägger i begreppet rätt till arbete avser också att ge ökad frihel i arbetslivet. Därför ställer allas rätt till arbete även i det här avseendet betydligt större krav på samhället än vad vi tidigare lagt in i begreppet full sysselsättning.

Det är uppenbart att mälet för sysselsättningsutvecklingen inte enbart gäller omfattningen. Självfallet är ambitionerna stora ocksä när det i övrigt gäller de kvalitativa målen för arbetsmarknaden. De gäller utformningen av arbetsmiljön, anställningsförhällandena, demokratiseringen av arbetslivet etc. En förbättring pä vart och ett av dessa områden har naturiigtvis i sig ett egenvärde. Samtidigt har kvalitativa förbättringar en avgörande betydelse för möjligheten att öka sysselsättningen. Därigenom förhindras utslagning t. ex, på grund av ohälsa och sjukdom och förbällras möjligheterna för ar­betslösa och undersysselsatta att lä lämpligt arbete.

De sysselsättningspolitiska strävandena och demokratiseringen av sam­hället kan enligt utredningen inte stanna utanför arbetsplatserna. 1 ett sam­hälle och i ett arbetsliv som ständigt förändras utsätts stora grupper för betydande krav på anpassning till nya arbetsmetoder, ny teknik, förändrad arbetstid och arbetsorganisation etc. För att arbetstagarna skall kunna möta dessa förändringar är det viktigt att de får ett vidgat inflytande över sina arbetsvillkor och sin arbetsmiljö. Därigenom kan de aktivt medverka till att anpassa arbetsplatserna till de anställdas förutsättningar och krav.

Prop. 1975/76:211

42

3.2.2 Arbetskraft och arbetsuppgifter finns

Utredningen pekar på att samtidigt som brist pä efterfrågan på arbetskraft hindrar många människor från att förvärvsarbeta, finns det stora otillfreds­ställda behov av bäde varor och tjänster. Det gäller många områden oavsett om de mäts med kvantitativa eller kvalitativa mått, barnomsorg, utbildning, hälso-och sjukvård, åldringsvård, social hemhjälp, miljövård, insatser för handikappade etc.

De tvä grundläggande förutsättningarna för en ökad sysselsättning - ar­betskraft och arbetsuppgifter - föreligger. Detta räcker emellertid inte. För att människorna i ökad utsträckning skall kunna gä ut på arbetsmarknaden måste en rad förvärvshinder undanröjas. Det gäller ocksä alt få utbud och efterfrågan pä arbetskraft att stämma överens geografiskt och yrkesmässigt. Sysselsättningspolitikens grundläggande uppgift är att skapa dessa förut­sättningar. Betydande investeringar kommer också att behöva göras inom industrin för att behålla och stärka konkurrenskraften gentemot utlandet och för att förbättra arbetsmiljön m. m.

Sysselsättningsuiredningen stryker under svårigheterna att exakt ange hur snabbt sysselsättningsgraden kommeratt öka. Det kommer emellertid enligt utredningen att krävas ytteriigare stora sysselsättningspolitiska insatser utö­ver dagens för att skapa och fördela arbetstillfällen och för att undanröja förvärvshinder.

Arbetstidsförkortningen är en annan viktig faktor som påverkar arbets­kraftens totala utveckling och fördelning och därmed den sysselsättnings­politiska planeringen. En snabb generell arbetstidsförkortning kommer enligt utredningen att regionalpolitiskt slå olika. Likaså kommer en snabb generell arbetstidsförkortning att skapa ell ökat tryck på utbildningsresurserna. Den analys som utredningen gjort över arbetskraftsbehovet visar att det inte behövs någon arbetstidsförkortning föratt skapa arbetstillfällen. Snarare tor­de svårigheter föreligga att exempelvis täcka vårdsektorns behov av arbets­kraft i expansiva områden vid en snabb allmän arbetstidsförkortning.

En stor del av sysselsättningsökningen inom den offentliga sektorn syftar till att undanröja fövärvshinder, t. ex. utbyggnaden av barnomsorg, vård och annan service. Det går därför inte att hålla tillbaka utbyggnaden av barnomsorgen för att i stället använda denna arbetskraft inom industrin. En satsning på den offentliga sekiorn är en viklig förutsättning för att den totala sysselsättningen skall kunna öka.

Sysselsättningsutvecklingen i alla industrialiserade länder kännetecknas av förskjutningar från varuproducerande till tjänsteproducerande områden. När människor fält sina mest angelägna materiella behov tillgodosedda vän­der sig efterfrågan mot andra områden, där tjänstesektorn spelar en fram­trädande roll. Utvecklingen mot en ökad sysselsättning inom tjänstesektorn är således något som gäller alla länder. Vad som däremot varierar mellan länderna är uppdelningen mellan privata och offentliga tjänster. I en del länder drivs exempelvis en stor del av värdsektorn i privat regi och pä

Prop. 1975/76:211

43

marknadsmässiga grunder. 1 andra länder - exempelvis i de nordiska -ligger denna verksamhet inom den offentliga sektorn.

Kraven pä en ökad standard riktar sig naturiigtvis inte enbart mot sådana varor och tjänster som produceras inom den offentliga sektorn. Kraven på ökad standard gäller också den privata konsumtionen. Framför allt gäller det grupper som idag har en allmänt låg levnadsstandard. Den ekonomiska politiken mäste självfallet uformas också med tanke pä dessa önskemål. 1 den allmänna debatten har ofta framförts uppfattningar att vi sysselsätt­ningsmässigt mäste välja mellan den gemensamma sektorn och industrin. Enligt sysselsättningsulredningens mening är det snarare sä alt dessa två förutsätter varandra. En framgångsrik industri kräver i ett land som vårt en väl utbyggd samhällsservice och en snabb utbyggnad av den gemen­samma sektorn kräver i sin tur en aktiv industripolitik som kan ge oss nödvändig yttre balans i ekonomin. Exporten av industriprodukter kommer under överskådlig lid framåt att utgöra huvudparten av vår totala export och påverkar därför den gemensamma sektorns utbyggnadstakt.

En satsning pä utbyggnaden av varuproduktionen i områden med stora grupper av arbetslösa och undersysselsatta kommer att kräva stora inves­teringar under uppbyggnadsskedet. Till den del dessa investeringar mäste genomföras med hjälp av den arbetskraft som redan är utnyttjad, kommer detta att innebära ökad konkurrens om resursutrymmet. Det är därför myck­et väsentligt att en stor del av investeringsinsatserna förläggs till konjunk­tursvackor, dä det allmänna arbetskraftsutnyttjandet är lägre. Den indu­striella utvecklingens betydelse för hela samhällsutvecklingen ärsä väsentlig alt det enligt utredningens mening nu ställs ett helt annat krav på samhället att ansvara för näringslivels långsiktiga utveckling.

Ett riktmärke för sysselsättningspolitiken under kommande år bör enligt sysselsättningsuiredningen vara en fortsatt snabb utbyggnad av den offent­liga sektorn samtidigt som man tillgodoser kravet på samhällsekonomisk balans. En sädan utveckling kommer ocksä till uttryck i de utbyggnadsplaner som nu föreligger hos kommuner och landsting. Även om dessa planer bildar utgångspunkt för den kommande utbyggnaden bör dock strävan -med hänsyn till de stora redovisade behoven inom bl.a. barnomsorgen, långtidssjukvården, åldringsvården och den öppna sjukvården - vara att inrikta sig mot en ytteriigare utbyggnad som närmar sig det högre ulbygg-nadsalternativet vilket motsvarar en ökning under perioden 1975-1980 med ca 250 000 sysselsatta. För vissa områden har redan påtagliga steg i den riktningen tagits. Exempel på detta är den mellan regeringen och Svenska kommunförbundet träffade uppgörelsen om utbyggnad av barnomsorgen fram tiU år 1980.

Prop. 1975/76:211

44

3.2.3 En aktiv och samordnad sysselsätiningspolitik

Sysselsättningsmöjligheterna skall göras mer likvärdiga över hela landet. Det gäller att få ett arbete, men ocksä att öka möjligheterna att välja arbete, att få ett välbetalt arbeie och att känna trygghet mot konjunktur- och struk­turförändringar. Diskussionen om utjämning av sysselsättningsmöjligheter­na mellan regionerna mäste enligt utredningens mening avse bäde syssel­sättningens omfattning och dess kvalitet.

Ser man först till möjligheterna att nä en utjämning av sysselsättnings­graden finns det naturiigtvis gränser för hur långt man kan komma. De lokala arbetsmarknaderna är inte och kommer heller aldrig att bli lika vad gäller folkmängd, yta eller struktur. För männens del har dessa olikheter dock inte lett till några större regionala skillnader i sysselsättningsgrad. En långtgående utjämning bör enligt utredningens mening vara möjlig även för kvinnorna. Detta bör ocksä vara vägledande för den långsiktiga politiken.

Kvalitativt är utjämningsmöjligheterna mer begränsade. Valmöjligheter­na, inkomstnivån och tryggheten i sysselsättningen är starkt beroende av den lokala arbetsmarknadens storiek och struktur. Insatserna måste därför inriklas pä att inom varje län bygga upp arbetsmarknader som kan tillgodose olika gruppers krav på valmöjligheter, trygghet i sysselsättningen m. m.

En satsning pä en mer utspridd ortsstruktur än vad som anges i den regionala strukturplan som antogs av 1972 års riksdag skulle begränsa möj­ligheterna för mänga människor att finna ett arbete som motsvarade deras intresseinriktning och utbildning.

Utredningen ser, mot denna bakgrund ett fullföljande av den regionala strukturplanens intentioner som en förutsättning för alt man med bibehållen regional balans skall nä den eftersträvade allmänna höjningen av syssel­sättningsnivån i landet.

Jämställdhet mellan könen är ett övergripande mål för sysselsättnings­politiken. Kvinnomas ökade förvärvsarbete har inte i nämnvärd grad för­ändrat den traditionella synen på kvinnors och mäns yrkesval. Av 1970 års folkräkning framgår alt 72 96 av kvinnorna på arbetsmarknaden återfinns i 25 yrken där männens andel uppgår till endasl 12 96. Försl när det köns­rollsbundna studie- och yrkesvalet kan bringas att upphöra kan skillnaderna i sysselsättningsgrad mellan män och kvinnor avskaffas.

Insatserna för att skapa jämställdhet mellan män och kvinnor på arbets­marknaden kan emellertid inte ensidigt inriklas mot den enskilde arbets­tagaren. Sysselsättningsutredningen betonar att arbetslivet ocksä mäste an­passas till ett samhälle där det är lika vanligt att kvinnor som män arbetar.

Jämställdhet mellan könen kan emellertid inte ses som en isolerad ar­betsmarknadsfråga. Reformer måste ske påen rad områden. Familjepolitiken har börjat reformeras i den riktningen. Sociallagstiflningen och socialför­säkringarna reformeras nu i syfte att uppnå större jämställdhet mellan män och kvinnor. Olika åtgärder inom familjepolitiken och arbetsmarknadspo-

Prop. 1975/76:211

45

litiken måste enligt utredningen stödja varandra för att man skall närma sig det övergripande mälet: jämställdhet mellan könen.

Stora grupper med arbeishandikapp - fysiska, psykiska eller sociala - har idag mycket svårt att få ett arbete pä den öppna marknaden. Man bör i så liten utsträckning som möjligt skilja ut och särbehandla dessa grupper. I stället skall man sträva efter att om möjligt använda de normala arbets­marknadspolitiska instrumenten ocksä för dessa. Personer som på grund av arbeishandikapp inte kan få arbete pä den öppna arbetsmarknaden på vanliga villkor får man fortfarande söka finna arbete för genom att samhället tar över de merkostnader som uppstår genom deras begränsade arbetsför­måga. Det är enligt utredningens mening från alla synpunkter bättre att via budgeten fördela dessa kostnader jämnt på hela produktionen än att ordna särskilda arbeten. Om det ändå inte är möjligt att finna en anställning återstår utvägen att ordna skyddad sysselsättning t, ex. i speciella verkstäder, i beredskapsarbeten och i arkivarbeten.

En utbyggnad av sysselsättningspolitiken, med tyngdpunkten pä selektiva insatser - dvs. arbetsmarknadspolitiska åigärder riktade till individer och speciella grupper, regionalpolitiska insatser till vissa orter och områden och näringspolitiska åtgärder riktade till vissa företag eller branscher - innebär självfallet inte att den del av den ekonomiska politiken som reglerar den allmänna efterfrågan på varor och tjänster i samhället får minskad betydelse. Sysselsättningsstimulerande selektiva insatser kan aldrig bli effektiva om inte den ökade produktionen finner avsättning. De sysselsältningspoliliska åtgärderna måste därför samordnas med den ekonomiska politiken i övrigt.

Utredningens arbete rör främst utvecklingen av sysselsättningen pä längre sikt. Men kortsiktiga fluktuationer och långsiktiga tillväxtföriopp är öm­sesidigt beroende. Konjunkturavmattningarna bör i betydligt ökad ut­sträckning kunna uinyttjas för utbyggnaden av den offentliga sektorn -det gäller inte enbart investeringar utan också personaltätheishöjningar. En sädan stegvis utbyggnad av den offentliga sektorn skall knytas till en lång­siktig plan för samhällsservicens utbyggnad.

En mer ambitiös sysselsättningspolitik ställer krav på en utökad och bättre samordnad planering, som bedrivs pä alla nivåer i samhället. Kommuner, landsting och näringsliv bör mer än tidigare kunna medverka i sysselsätt­ningsplaneringen. Liksom hittills måste del dock vara en central statlig upp­gift att leda sysselsättningspolitiken och att utforma de instrument som krävs för denna.

Även om tjänstesektorn och då främst de offentliga delama av denna blivit en viktig del kvarstår att det privata näringslivet och tillverknings­industrin spelar en stor roll för sysselsättningsutvecklingen. Även närings­livet mäste därför medverka i sysselsättningsplaneringen. Enligt utredning­ens uppfattning bör detta ske genom alt konkreta sysselsättningsplaner las fram inom företagen. Planema bör utarbetas i samverkan med de fackliga organisationerna. Företagsnämnder och anpassningsgrupper bör spela en ak­tiv roll.

46

Prop. 1975/76:211

3.2.4 Remissyttrandena

Flertalet remissinstanser instämmer i utredningens uppfattning att ar­betets värde för individ och samhälle är den självklara utgångspunk­ten för sysselsättningspolitiken. Målsättningen för samhäl­lets sysselsättningspolitik på lång sikt skall vara att möjliggöra för alla som kan och vill förvärvsarbeta att få ett arbete, som i möjligaste mån är anpassat till den enskilde och lill dennes skiftande förutsättningar,

Skaraborgs lans landsting anför att tillgängen till arbete bör sättas i relation till andra värden t. ex, social och fysisk miljö. Landstinget anser även att tvånget att arbeta bör kunna minska med hänsyn till produktionsteknikens ulveckling. Konsumtionsförmågan bör kunna upprätthållas genom samhäl­lets försorg samtidigt som arbetsinsatsen minskar.

Enligt TCÖ bör målsättningen ses som riktlinjer för sysselsättningsam­bitionerna på sikt som tar sig uttryck i en successivt stigande sysselsätt­ningsgrad. TCO framhåller vidare alt det framtida behovet av arbetskraft måste tillgodoses genom en aktivering av den inhemska befolkningen och att ett ökat behov av arbetskraft inte skall mötas med invandring. Frågan bör emellertid enligt TCO behandlas vidare i utredningens fortsatta arbete. TCO anser vidare att utredningen på ett övertygande sätt har visat att den framtida sysselsättningspolitiken måste få en starkt selektiv inriktning. Be­toningen av en selektivt inriktad sysselsättningspolitik utesluter inte att TCO under vissa omständigheter kan anse det befogat med generellt sti­mulerande eller äslramande åtgärder även ur sysselsättningspolitisk syn­vinkel. Liknande synpunkter framförs frän LO. Arvika kommun framhåller att arbete åt alla även skall gälla ungdomar som just avslutat skolgången.

RR V menaratt det hade varit värdefullt om utredningen med utgångspunkt i det angivna målet försysselsättningspolitiken diskuterat vilka medel som kan användas i denna med hänsyn till de restriktioner som målen för t, ex, den ekonomiska politiken utgör. Enligt RRV skulle en sådan analys kunna utgöra en lämplig grund för en fortsatt diskussion om mål-medel i sysselsättningspoli­tiken.

Enligt Socir'styrelsen saknas en analys av utredningen av målkonflikten rnellan å ena sidan det uppsatta sysselsältningspoliliska målet och ä andra sidan andra dominanta ekonomisk-politiska mäl. Utan en analys av dessa målkonflikter, saknas enligt socialstyrelsens mening, grunden för en rea­listisk bedömning om de i utredningen diskuterade medlen är adekvata.

Flera remissinstanser instämmer i utredningens bedömning att både för­ulsättningar och motiv föreligger för en fortsatt sysselsättningsökning inom den offentliga sektorn. Några kommuner däribland Norrköping, Åö/7/ng och Aorz-Me/coOTWwweA framför liknande synpunkter, under förutsätt­ning att finansieringsfrågorna kan lösas påett för kommuneroch landsting till­fredsställande sätt. Öö påpekarail utredningen inte haranalyserat möjligheter-

Prop. 1975/76:211

47

na till ökad sysselsättning inom försvarsmakten både vad avser anställda och värnpliktiga. Möjligheterna ärdockberoendeav försvarsanslagen. Dessa mäs­te enligt ÖB emellertid väsentligen baseras på försvarets målsättning och ej an­vändas som arbetsmarknadspolitisk regulator.

Moderata samUngspartiels kvinnoförbund finner utredningens föreslagna utvecklingstakt helt orimlig med hänsyn till att utredningen ej studerat vare sig rationaliserings- eller besparingsåtgärder m.m.

Åtskilliga remissinstanser instämmer i utredningens uppfattning att sam­hället har ett starkt ansvar för att undanröja de hinder som ute­stänger stora grupper från arbetslivet. En av sysselsättningsutredningens viktigaste arbetsuppgifter måste enligt RRV:s bedömning vara att kartlägga de olika förvärvshindren samt att lämna förslag till hur dessa skall undan­röjas. SSt/framför liknande synpunkter.

Utredningens uppfattning att rätten till arbete måste gälla alla oavsett ålder, utbildning, kön eller förmåga betonas av flera remissinstanser bl. a. landstinget i Kopparbergs län och Statens handikappråd. Möjligheterna att förbättra jämstäl Id het mellan män och kvinnor skulle enligl länsstyrelsen i Södermanlands län väsentligt förbättras genom den ut­byggnad av den offentliga sektorn som skisseras i utredningen då valmöj­ligheterna skulle öka för båda könen. Länsstyrelsen i Gotlands län päpekar dock svårigheten som kan uppstå att uppfylla detta mäl vid en kraftig ut­byggnad av de föreslagna kvinnligt dominerande offentliga sektorerna.

Förbättringar av arbetsmiljön i olika avseenden för att fö­rebygga uppkomsten av arbeishandikapp m. m. enligt utredningens förslag framhålls som mycket väsentligt av flera remissinstanser bl. a. Arbetarskydds-styrelsen.

Förkortning av arbetstiden i syfte att åstadkomma fler ar­betstillfällen avvisas bestämt av LO.

Flertalet remissinstanser stöder kravet på en utökad och bättre samordnad sysselsättningsplanering. Samtidigt påpekas av flera remissinstanser bl. a. Örebro kommun, SSU, länsstyrelserna i Mal­möhus, Skaraborgs och Jönköpings län att detl ställer ökade krav på sam­ordning mellan central, regional och lokal nivå. Länsslyrelsen i Väsimantands /ö/; päpekar emellertid att de organ som idag har uppgifter som direkt eller indirekt berör sysselsättningspolitiken redan arbetar efter de riktlinjer ut­redningen förordar. En större medvetenhet om sysselsättningsfrågornas be­tydelse pä olika plan kan få en viss eftekt, men dessutom behövs en översyn av tillgängliga planeringsresurser och av ansvarsfördelningen inom det sys­selsättningspolitiska området. Utredningen bör därför enligl länsstyrelsen i Väslernorrlands län i nästa etapp närmare klargöra vilka insatser som bör ha förtur och mer i detalj visa vad som krävs av resp. samhällsorgan.

Enligt Jönköpings kommun är det angeläget att kommunerna spelar en betydelsefull roll i den framtida sysselsättningspolitiken. Med hänsyn till vikten och omfattningen av dessa frågor kan det ifrågasättas om inte ett

Prop. 1975/76:211

48

särskilt kommunalt organ - en sysselsättningsnämnd - borde inrättas och ersätta den nuvarande artietslöshetsnämnden.

Statens invandraiverk päpekar vikten av att i planeringen hänsyn tas till invandrarna och deras behov av introduktion, språkutbildning, tolkar etc. pä arbetsplatsen.

Flera remissinstanser, bl. a. länsstyrelsen i Östergötlands /än,framhäller vik­ten av att det generella sysselsättningsmälet kompletteras med ett re­gionalpolitiskt synsätt. Fortfarande finns stora skillnader i sys­selsättningsgrad mellan olika regioner. Det är enligt länsstyrelsens mening ytterst angeläget att sysselsättningspolitiken utformas på ett sätt som un­deriättar genomförandet av de regionalpolitiska målen varav ett är att sam­tidigt höja och utjämna sysselsättningsgraden i olika delar av landet.

Länsstyrelsen I Skaraborgs län framför liknande synpunkter och framhäller att en förutsättning för att nä såväl kvantitativa som kvalitativa mål för arbetsmarknaden är att det i samtliga län utvecklas robusta och differen­tierade arbetsmarknader.

3.3 Individens krav på arbete (SOU 1975:91 kap. 4)

3.3.1 Regionalpolitikens grundläggande förutsättningar

I prop. 1972:111, bil. I utvecklas avvägningen mellan den ekonomiska politikens olika mäl mot en regionalpolitisk bakgrund. Där betonas att det är ökningen av våra ekonomiska resurser som har möjliggjort de materiella framstegen och den ökade sociala välfärden. Samtidigt kan den ekonomiska utvecklingen innebära risker för den regionala balansen. Ekonomisk tillväxt förutsätter, speciellt i ett land med Sveriges stora utlandsberoende, en fortsatt omvandling av samhället.

Specialisering och utveckling mot större anläggningar medför att företag eller branscher utvecklas i vissa delar av landet medan andra branscher och företag med sämre förutsättningar går tillbaka eller försvinner, 1 pro­positionen markeras att det är ett av regionalpolitikens mäl alt söria för att de enskilda människornas trygghet värnas i denna omvandlingsprocess.

Propositionen avslutar sin genomgång av regionalpolitikens förutsätt­ningar med ytteriigare nägra faktorer som bedömes vara betydelsefulla. Där­vid erinras om den regionala utvecklingens beroende av det existerande samhället med dess fördelning av arbetsplatser, bostadsområden, skolor, kommunikationsleder m. m. Några radikala ändringar av den regionala strukturen är därför ej möjliga.

En annan grundläggande utgångspunkt för regionalpolitiken är landets ringa befolkningstäthet. Denna gördel orealistiskt alt eftersträva ett samhälle där alla lokala arbetsmarknader är så stora och differentierade att det alltid är möjligt att övergå till önskat arbete utan att behöva flytta till annan ort.

Prop. 1975/76:211

49

Dessa grundläggande utgångspunkter ligger allljämt fast.

Till delta skall läggas att under de är som gäll har den svenska ekonomins internationella beroende successivt förstärkts. Det svenska näringslivets kon­kurrenskraft mäste successivt stärkas redan för att upprätthålla den svenska exportens nuvarande relativa ställning pä de internationella marknaderna.

För att detta skall bli möjligt krävs fortsatta insatser för att öka effek­tiviteten i produktionen av varor och tjänster. Därvid måste man utnyttja de fördelar som tekniska framsteg, specialisering och stordrift kan ge. Detta förutsätter röriighet hos kapitalet mellan och inom sektorerna, dvs. forlsalt strukturomvandling. Det är en uppgift för näringspolitiken att påverka denna utveckling sä att landets produktionsmöjligheter väl tillvaratas. För att struk­turomvandlingen därvid inte skall ge upphov till oacceptabla regionala oba­lanser måste fortsatta regionalpolitiska insatser göras. I en sådan ekonomi kommer mänga människor att byta yrke, anställning och bostadsort för att uppfylla sina krav på arbete. Hindren för denna röriighet skall avhjälpas inom ramen för arbetsmarknadspolitiken.

Den regionala sysselsättningsutvecklingen betingas ytterst av de succes­siva beslut som fattas pä samhällspolitikens skilda områden. Den regional­politiska planeringen mäste därför ses som ett medel att informera om de regionala konsekvenserna av skilda handlingsalternativ. Därigenom blir ett bättre underiag tillgängligt för den löpande politiska beslutsprocessen.

3.3.2 Balans och rörlighet på arbetsmarknaden

I den ekonomiska debatten har begreppel arbetsmarknad från början an­vänts som beskrivning på tillgång och efterfrågan pä arbetskraft i landet som helhet. Begreppet balans har i detta sammanhang kunnat rymma en avsevärd dold undersysselsättning inom vissa regioner.

När det har gällt att häva arbetslösheten på delarbetsmarknaderna kan man, förenklat uttryckt, tänka sig två vägar. Den ena vägen innebär att man ökar den allmänna efterfrågan i ekonomin, till dess alla har erbjudits eller fått arbete. Det krävs emellertid kraftiga stimulanser av den allmänna efterfrågan för att man den vägen skall kunna häva arbetslösheten pä de mest svårtillgängliga delarbetsmarknaderna. Konsekvenserna av sädana in­satser blir därför inflation och ökad import.

Den andra vägen innebär att man häller den allmänna aktiviteten i eko­nomin på en sådan nivä att det inte skapas ett allmänt inflationstryck. Sam­tidigt sätts riktade åtgärder in mot de delarbetsmarknader där arbetskraften inte fullt utnyttjas. Härvid utgär man från att produktionsresursernas trög-rörlighet måste övervinnas med aktiva insatser.

Den senare uppläggningen har legat till grund för ulvecklingen av den aktiva arbetsmarknadspolitiken och regionalpolitiken. Det finns dock på­tagliga skillnader dem emellan vad beträffar det obalansbegrepp som an­vänds. För arbetsmarknadspolitiken har det varit naturiigt att anpassa åt-

4 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

50

gärderna efter hur den aktuella balansen ser ut mellan tillgäng och efterfrågan för olika utbildnings- och yrkesgrupper. Denna inriktning på individens pro­blem leder till ett uppmärksammande av att det inom en och samma region samtidigt kan finnas obalanser som gär ät skilda håll. För regionalpolitiken har tidshorisonten bäde vad beträffar målen och medlen varit längre sam­tidigt som den balans man eftersträvat inte primärt kunnat gälla yrkesmässigt avgränsade delarbetsmarknader.

3.3.3   Del regionala balansbegreppets ulveckling

Sett i någol längre perspektiv har del främst varit nettoflyttningen mellan regioner som uppmärksammats i den regionalpolitiska debatten. Del var skogslänens föriust av mellan 10 000-15 000 flyttande netto per är och stor­städernas snabba tillväxt som utgjorde de mest vägande motiven vid del lokaliseringspolitiska beslutet år 1964,

1 den regionalpolitiska proposition (prop, 1970:75, SU 1970:10, BaU 1970:40, rskr 1970:270 och 304) som antogs av 1970 ärs riksdag betonades starkare än tidigare behovet av mera rikiade insatser för alt komma till rätta med regionala obalanser. Storstädernas tillväxt ansågs till stor del för­orsakad av inflyttning av yngre, välutbildad arbetskraft och denna flyttning skapade obalansproblem i andra delarav landet. Om denna flyttning skulle kunna dämpas bedömdes det som nödvändigt att åstadkomma alternativ till storstäderna som kunde erbjuda den nödvändiga, differentierade arbets­marknaden. Ambitionen i den år 1970 antagna regionala strukturplanen var att i varie län bygga upp minsl en väl differentierad lokal arbetsmarknad,

3.3.4   Lokala arbetsmarknader

1 1972 ärs regionalpolitiska beslut karakteriserades en god lokal arbets­marknad sä, att den bor kunna erbjuda människorna goda sysselsättnings­möjligheter och därvid ge utrymme för val med hänsyn till yrkesinriktning och utbildning.

Möjlighelerna till längre arbetsresor varierar mellan individer och regioner. Personer med tillgäng till bil kan mestadels utnyttja arbetstillfällen på den lokala arbetsmarknader inom avstånd upp till 30-40 kilometer medan per­soner utan bil oftast har tillgäng lill en mycket begränsad del av denna arbetsmarknad.

Utvecklingen inom produktionen har sedan länge gäll mol en allt längre specialisering. Detta har lett till tendenser mot en ökad ensidighet i efter­frågan pä arbetskraft på främst de mindre lokala arbetsmarknaderna. Även utbildningen uppvisar en långt gående specialisering. Möjlighetema att para ihop arbete med arbetssökande är av central belydelse för människornas välfärd. Möjligheterna att utan flyttning finna arbete inom det egna yrket är   störst    pä   de   stora   lokala   arbetsmarknaderna   och   minst    pä

Prop. 1975/76:211

51

de små och ensidiga arbetsmarknaderna. Svårigheterna att få rätt sorts arbete vid rätt tidpunkt avspeglar sig i omfattande bruttoflyttningar. Mellan lokala arbetsmarknaden flyttar varje år mellan 200 000-300 000 personer. Endast en del av dessa flyttningarhardirekt samband med förhållandena päarbetsmark-naden.

Flyttning leder till både positiva och negativa välfardseffekter för de flyt­tande. Så är t, ex, inkomsiulvecklingen bland de flyttande i genomsnitt positiv. Della till trots kan en flyttning upplevas som en uppoffring. När vänskaps- och släktband bryts kan detta vara negativt för både den flyttande och de som stannar kvar.

3.3.5   De inomregionala frågornas ökade vikt

Den mängd arbetstillfällen en person kan nå med en rimlig tidsåtgång är bestämmande för de valmöjligheter och den trygghet som en lokal ar­betsmarknad kan ge. Av betydelse är då inte bara det antal arbetstillfällen som teoretiskt kan nås inom olika avstind utan naturiigtvis också män­niskornas faktiska möjligheter till pendling?

En avgränsning av arbetsmarknader efter individernas möjligheter till pendling sammanfaller sällan med indelningen i kommuner. Vissa grupper pä arbetsmarknaden kan nå långt utanför den egna kommunen, åter andra grupper kan endast nä en del av kommunen. Möjligheterna lill arbete är avgörande för befolkningsutvecklingen i kommunerna. Sambandet med ar­betsmöjligheterna i angränsande kommuner spelar därför en central roll för invånarnas sysselsättning. Det sätt på vilket den lokala arbetsmarknaden kan fås att fungera haralltsåen avgörande betydelse förkommunernas utveck­ling.

Det övergripande ansvaret för människomas sysselsättning och planer­ingen för denna sysselsättning vilar i första rummet på statliga organ. Om det därvid skall vara möjligt att ge de skilda kommunernas invånare lill­räckliga sysselsättningsmöjligheter - och därmed kunna stabilisera befolk­ningsutvecklingen - måste planeringen av de lokala arbetsmarknaderna göras sä att arbetstillfällena blir tillgängliga för alla.

3.3.6   Arbetsresor

Begränsningarna i den lokala arbetsmarknadens omfattning gäller främst för personer ulan lillgång lill bil och detta innebär enligl nuvarande mönster främsl kvinnor samt de äldsta och yngsta generationerna. Eftersom samtidigt dessa grupper ofta har speciella krav på arbetsmarknadens kvalitet utgör dessa begränsade valmöjligheter ett allvariigt förvärvshinder. I många fall skulle en kvinnlig förvärvsverksamhet förutsätta ett ivåbilssyslem, vilket f n. inte är realistiskt att tänka sig i allmänt bruk. När det gäller att ge dem som f n. inte har förvärvsarbete möjlighet till sysselsättning och för att öka valmöjligheterna för mänga som redan arbetar.

Prop. 1975/76:211

52

mäste man därför utgå ifrån alt de kollekliva trafikmedlen i de mera tät­befolkade delarna av landet kommer att spela en förhållandevis större roll i framtiden.

3.3.7 Flynningen mellan lokala arbetsmarknader

Brultoflyttningen över kommungräns utgör ca 400 000 personer per är och överlänsgräns utgör det totala antalet flyttningar ca 200 000 personer per är.

Endast en del av denna flyttning är direkt arbetsmarknadsbetingad. Det är f n. inte möjligt att precisera den arbetsmarknadsbetingade flyttningens omfattning.

Eftersom bruttorörelserna mellan regioner är mycket större än netto­effekterna av flyttningsrörelserna, finns del anledning tro att både vinster och föriusler i välfärden i samband med flyttningar är större än vad de rena befolkningsförskjutningarna medför.

Göteborgs ECO ställer i detta sammanhang krav pä en ökad tonvikt i planeringen vid de problem som sammanhänger med den totala röriigheten på arbetsmarknaden. Detta förutsätter att man i den regionalpoUtiska pla­neringen eftersträvar en exaktare belysning än f n. av obalansproblemen för skilda grupper på arbetsmarknaden. Det finns vidare anledning att i de regionalpolitiska ställningstagandena i ökad utsträckning beakta den totala röriigheten mellan regioner och att därvid se de regionala obalansproblemen som en del av den mera allmänna frågan om anpassningsmekanismerna på ar­betsmarknaden.

3.3.8 Regionala aspekler på rörligheten - analys och åtgärder

En stor del av de mycket omfattande rörelserna pä arbetsmarknaden leder till flyttningar mellan lokala arbetsmarknader. Valet mellan att flytta för att kunna förverkliga ett önskat arbetsplats- eller yrkesbyte - eller för att över huvud taget komma in på arbetsmarknaden - och önskan all bo kvar kan innebära en svär avvägning för många människor. Även regioner, där utbud och efterfrågan på arbetskraft totalt sett befinner sig i balans, kan ha obalans på delar av arbetsmarknaden.

Mängden lokaliserbar verksamhet är ganska liten i förhållande till den omfattning åtgärderna skulle behöva ha om man effektivt skall kunna mot­verka ensidighet pä arbetsmarknaden. De långsikliga åtgärderna måste därför i större utsträckning än f. n. inriktas pä de befintliga arbetsplatserna och deras rekryteringsmönster.

Samtidigt som det finns olika regionalpolitiskt väsentliga anpassningssätt måste del uppmärksammas alt också övriga anpassningsvägar påverkar väl­färden i regioner. Sä blir behovet av regionalaanpassningar i form av t, ex, flytt­ning mindre ju större möjligheterna är lill anpassningar inom en region.

Prop. 1975/76:211

53

Det är naturiigtvis inte endasl individen som genom anpassningar kan åstadkomma balans på skilda delarbelsmarknader, Ocksä arbetsställena kan genom t. ex. investeringar i produktionsapparaten, organisatoriska föränd­ringar och genom produktionens inriktning anpassas till den befintliga ar­betskraftens krav.

Även om långsiktiga kompletteringar av existerande sysselsättningsmön­ster oftast inle får merän begränsade effekter, borde kompletteringarav syssel-sättningsstmkturen som faktiskt sker efter hand, på ett målmedvetet sätt an­passas till kraven pä balans inom de skilda delarbetsmarknaderna. Samhällets lokaliseringspåverkan bör därför arbeta med dubbla syften dels den utjämning av nettobalanser, mellan kommuner och lokala arbetsmarknader som för när­varande eftersträvas, dels mera ambitiösa försök att utjämna obalanserpå yrke­smässigt avgränsade delarbetsmarknader. Formerna för en sådan anpassning av de regionalpolitiska medlen bör diskuteras av sysselsättningsutredningen i dess andra etapp.

3.3.9 Arbetsmöjligheter Jör skilda grupper De äldre på arbetsmarknaden

De äldres deltagande i arbetskraften uppvisar avsevärda regionala skill­nader. Riksområdena övre och mellersta Norrland (Västerbottens och Norr­bottens resp, Västernorriands och Jämtlands län) har mycket låga arbets­kraftstal för män i åldersgruppen 55-64 är och dessa tal har under perioden 1971-1974 sjunkit starkare i övre Norrland än i övriga delarav landet.

För kvinnor i åldersgruppen 55-64 år ökar deltagandet i arbetskraften. Den skillnad som finns mellan främst Stockholms län och övriga delar av landet synes därför inte ha minskat under perioden 1971-1974.

Förtidspensioneringen har ökat under senare år från 170 000 år 1968 till 280 000 år 1975.1 Norrbottens län motsvarar förtidspensionerade nästan 15 % av totalantalet sysselsatta i åldersgruppen 55-64 år medan denna andel i t. ex. Jönköpings län uppgår till endast ca 5 96.

En utveckling mot ökade möjligheter till deltidspensionering bör kunna underiätta anpassningen av arbetsuppgifterna till individens förmåga inom ramen förden ursprungliga arbetsplatsen. Den mängd lättare arbetsuppgifter som finns tillgängliga skulle härigenom kunna delas av flera personer.

Behovet av speciella insatser för äldre eller handikappade varierar beroende pä bl, a. näringslivets sammansättning och utveckling. Ett mätt på hur delta behov fördelar sig regionalt är de beräkningar av undersysselsättningens omfattning som kan göras utifrån förvärvsfrekvenserna i de aktuella åldrarna. Del bör vara möjligt att med ulgångspunkl i länsplaneringens prognoser göra ungefäriiga beräkningar över den regionala fördelningen av det framtida behovet av insatser för den äldre arbetskraften.

Prop. 1975/76:211

54

Kvinnors möjligheter till arbete

Det skulle krävas ca 300 000 nya arbeten om kvinnor i hela landet skulle hasammasysselsättningsgradsomkvinnori Stockholms-regionen. Denna un­dersysselsättning utgör det kvantitativt sett största regionala obalansproble­met.

Utvecklingen under den hittillsvarande delen av 1970-talel har gett en mycket snabb ökning av den kvinnliga förvärvsverksamheten. Från år 1970 fill år 1974 harantalet kvinnor i arbetskraften ökat från 1 520 000 lill 1 650 000 eller med nästan 10 96. Förvärvsfrekvenserna har med fä undantag utveck­lats i stort sett parallellt i landets åtta riksområden. Liknande resultat erhålls för de skilda ortstyperna enligt planen för den regionala strukturen. Nägon påtaglig utjämning mellan regionerna har alltså inle skett.

Den kvinnliga sysselsättningen är starkt koncentrerad till vissa närings­grenar/branscher. Denna koncentration har knappast undergått nägra större förändringar under perioden 1966-1974,

Vidgade möjligheter för kvinnor att förvärvsarbeta synes förutsätta sam­tidiga åigärder av delvis motstridiga slag. Dels krävs insatser för att bryta traditionella könsbundna yrkes- och utbildningsval, dels krävs expansion av traditionellt kvinnliga verksamheter samt en sädan lokalisering av dessa att de kan näs av de kvinnor som f. n. inle har arbete på den öppna ar­betsmarknaden. Det är alltså pä medellång sikt inte möjligt att bortse ifrån den faktiska förekomsten av könsbundna yrkesval.

Mycket kraftiga insatser kommer att krävas för alt med upplysning och arbelsmiljöförbättringar bryta de traditionella könsbundna utbildnings- och yrkesvalen. För att skapa ett bättre underlag för beslut om dimensionering och inriktning av dessa åtgärder bör denna fråga prioriteras i den länsplaneringsomgång som förutses böria under är 1976 med resultatredo­visning år 1977,

De nytiUträdande på arbetsmarknaden

De unga, som efler fullbordad utbildning söker sig ut på arbetsmarknaden, ställs inför anpassningsproblem av speciell karaktär. Samhället försöker inom ramen för arbetsmarknadspolitiken med skilda åtgärder överbrygga välfärds-problemen i samband med inträdel på arbetsmarknaden. Eftersom de ungas val av arbete och bostadsort successivt skapar framtidens regionala struktur äremellertid de ungas situation betydelsefull också fränallmän regionalpolitisk synpunkt.

Del finns avsevärda olikheter mellan de yngre och äldre generationernas fördelning på utbildning och yrken. De yngres flytlningsmönster återspeglar de olika yrkenas regionala fördelning. Denna betingas i sin tur av det sätt pä vilket produktionen av varor och tjänster är organiserat. Regionala skill­nader i näringslivets geografiska spridning och därmed i flyttningens för­delning pä yrkesgrupper kan leda till social segregering mellan regioner.

Prop. 1975/76:211

55

Den mycket omfattande omflyttningen i samband med inträdel på ar­betsmarknaden leder till att en slor del av varje ny generation bosätter sig i områden långl från uppväxlregionen. Enligt Socialforskningsinsiiluteis bearbetning av levnadsnivåundersökningarna synes underde senaste 50 åren något mer än 30 96 av befolkningen i vuxen ålder ha flyttat längre än 50 km från uppväxtorten och ca 15 96 mer än 200 km.

Detta resultat illustrerar sannolikt främst de svårigheter som man möts av i små lokala arbetsmarknader, där valmöjligheterna är ganska begränsade. En förhållandevis stor del av dem som träder ut pä den lilla lokala ar­betsmarknaden kan alltså behöva flytta vid inträdet på arbetsmarknaden.

Av 1968 och 1974 års levnadsnivåundersökningar framgår vidare att de långväga flyttningarna för åldersgruppen 15-29 år har minskal påett närmasl dramtiskt sätt under den aktuella perioden. Detta gäller framför allt för personer boende inom stödområdet.

Minskningen bör innebära att den tidigare återgivna andelen kvarboende inom 50 km från uppväxtorten - dvs. ca 70 96 av den vuxna befolkningen - successivt kommer alt höjas. Detta bör efter hand ge mycket betydande förändringar i riktning- mot en stabilisering av sociala förhållanden med ökade möjligheter lill kontakter med uppväxtmiljön.

3.3.10 Remissyttrandena

Krav förs fram på all planeringen i ökad grad bör inriktas på de problem som sammanhänger med den totala rörligheten pä arbets­marknaden, RRV riktar uppmärksamheten pä att bruttorörelserna mellan regioner är mycket större än nettoeffekterna av flyttningsrörelserna. Därför flnns det anledning att tro att både vinster och föriusler i samband med nyttningarärslörreän vad de rena befolkningsförskjutningarna antyder. RRV anser i enlighet med rapporten att den totala röriigheten mellan regioner bör beaklas i regionalpolitiska ställningstaganden. Därtill kommer att endast en del av röriigheten på lokala arbetsmarknader slår igenom i flyttningar. En analys av de totala rörelserna på arbetsmarknaden geren mer heltäckande bild av problemen och ett bättre underiag för att bedöma inom vilka områden som insalser behöver göras. Även ERU betonar att analyserna av flyttning mellan de lokala arbetsmarknaderna bör fördjupas. Följande frägor är därvid naturiiga att ställa: Under vilka villkor lämnar ett hushåll en viss situation resp. stannar kvar?

Vilka blir konsekvenserna av del ena resp. det andra handlingssättet?

Vilka samhällsförhållanden verkar underiättande för hushållens benägen­het att lämna resp. förändra rådande situation etc?

Socialstyrelsen anseratt fortsatt geografisk röriighet mellan orter saml inom och mellan regioner är ofrånkomlig. De negativa sociala konsekvenserna av flyttning måsle vägas in och vägas mol de positiva effekterna för den

Prop. 1975/76:211

56

enskilde vid beslut som påverkar flyttningsmönstret. För att underiätta om­ställningen för de människor som byter boendeort är det nödvändigt att i inflyttningsomräden i större utsträckning än hittills organisera resurser för att ta emot inflyttare. Strävan bör emellertid också vara alt mobilisera inflyttarnas egna resurser genom föreningsarbete och grannskapsarbete. Syn­punkter av liknande slag förs fram av länsslyrelsen i Skaraborgs län.

Flera remissinstanser konstaterar att det ofla blir svårt alt uppnå kraven på en god lokal arbetsmarknad vilken bör ge utrymme för val med hänsyn till yrkesinriktning och utbildning samt erbjuda trygghet i sys­selsättningen. Länsstyrelsen i Skaraborgs län pekar på svårigheterna i isolerade och små lokala arbetsmarknader. Om man betraktar yrkesmässigt avgränsade delarbetsmarknader eller analyserar de lokala arbetsmarknadernas sätt att fungera utifrån skilda gruppers krav framstår problemen mer tydligt. Mot denna bakgrund ter det sig enligt länsstyrelsen motiverat att ägna ett ökat intresse ät de inomregionala obalansproblemen. Inriktningen mot ett ökat intresse för de kvalitativa obalansproblemen inom de olika regionerna är enligt länsstyrelsens mening ett steg i riktning mot en mer välutvecklad och förfinad regionalpolitik som omfattar hela landet. Denna utveckling är dessutom en förutsättning för alt de höjda ambitionerna pä sysselsätt­ningspolitikens område skall kunna realiseras. Länsstyrelsen I Göteborgs och Bohus län framför liknande synpunkter. Även länsstyrelsen I Stockholms län delar rapportens bedömning att regionalpolitiken i ökad utsträckning bör inriktas pä inomregionala balansfrägor. Men detta behöver inte innebära att regionalpolitiska fördelningsfrågor skjuts i bakgrunden.

Kvinnornas sysselsättningsmöjligheter kommenteras av åtskilliga remissinstanser. /?/? Kanseratt frågan om arbetstillfällen bör prio­riteras i länsplaneringen och att sysselsättningsmöjligheterna för kvinnor där­vid bör beaktas särskilt. Flera länsstyrelser bl. a. länssiyrelserna i Stockholms och Göteborgs och Bohus län instämmer i rapportens betonande av att frågorom den kvinnliga sysselsättningen bör prioriteras i del arbete med länsplaneringen som förutses böria under är 1976.

4 Åtgärder för att stärka den enskilde på arbetsmarknaden

4.1 Rörligheten   på  arbetsmarknaden  -  stöd   åt   den   enskilde  (SOU 1975:90, kap. 11)

4,1.1 Röriigheten

Sysselsättningsutredningen framhåller alt arbetstillfällena i första hand skall anpassas till människornas förutsättningar. Del gäller både fördelningen av arbetstillfällena pä regioner och anpassningen av arbetstillfällena till män­niskornas fysiska och psykiska förutsättningar. Ibland är det emellertid inte

Prop. 1975/76:211

57

möjligt att lösa sysselsättningsproblemen genom att anpassa arbetstillfällena till individernas önskemål. Insatser som underiättar individens röriighet, t. ex. genom utbildning eller flyttning inom eller utom förelaget, blir då nödvändiga.

Debatten om regionalpolitiken kan ibland ge intrycket all man skulle kunna minska flyttningarna radikalt, om man kunde sprida arbetstillfällena till tillräckligt många mindre orter. Det finns emellertid enligt utredningen starka krafter som verkar i motsatt riktning. I samma mån som ulbildnings-och upplärningstiden föriängs, ökar också individernas anspråk på att i prak­tiskt arbete få använda sig av de yrkeskunskaper som de förvärvat. Ju mer utbildningskrävande yrkena blir, desto större och mera differentierade ar­betsmarknader kommer att behövas för att möta människornas krav på arbetstillfällena.

Det blir allt vanligare att båda makarna i en familj förvärvsarbetar. Det är uppenbart att om man i samma familj skall tillgodose tvä eller flera personers önskemål om arbete kommer delta att kräva ganska stora och differentierade arbetsmarknader.

Samhällets stöd lill yrkesmässig och geografisk röriighet skall underiätta för den enskilde att skaffa ett lämpligt och önskat arbete. Därigenom kan stödet förstärka den enskildes position och minska arbetslösheten. Samtidigt syftar stödet till att motverka inflationstendenser i ekonomin genom att förebygga eller lindra flaskhalsproblem i form av brist pä arbetskraft.

Samhällets stöd till rörligheten har enligt utredningens mening varit alltför ensidigt inriktat pä att underiätta röriighet i samband med arbetslöshet. Flera skäl kan anföras för att stödet till rörlighet bör vara mindre koncentrerat till de arbetslösa. En väsentlig förklaring till arbetslöshet kan i själva verket vara att vissa personer har slora hinder för geografisk och yrkesmässig rör­lighet.

Sysselsättningsuiredningen päpekar att arbetsmarknadspolitiken också i fortsättningen måste starkt inriktas på att ge stöd åt den enskilde individen och att underiätta för denne att kombinera sina önskemål om arbete och boendeort.

4.1.2 Behovet av information

Individen mäste pä ett relativt enkelt sätt kunna skaffa sig information om förhållandena på arbetsmarknaden. Det är naturiigt alt både arbetslösa, arbetssökande och ombytessökande söker information på arbetsförmedling­en. Som sysselsättningsutredningen framhäller kommer det att ställas krav pä utvidgad informaiion vid arbetsförmedlingarna. Inte minst kravei pä arbetsförmedling mellan olika orter kommer successivt att öka.

Utredningen om utvidgad platsinformation (UPI) har visat att obligatorisk anmälan om lediga platser i kombination med ökade personella insatser vid förmedlingen kan fä positiva effekter, Sysselsättningsuiredningen anser

Prop. 1975/76:211

58

det angelägel att reformen genomförs utan dröjsmål och utgår från att ar­betsförmedlingen i framliden kommer att ha kännedom om samtliga lediga platser som finns pä arbetsmarknaden, i princip i enlighel med UPl:s förslag.

Del är angeläget att informationen kan göras så omfattande som möjligt i fräga om arbetsuppgifter, löner och andra arbetsvillkor, arbetsmiljö, per­sonalpolitik och andra förhållanden som är av betydelse för den arbets­sökande.

ADB-behandling av informationsflödena bör enligt utredningen införas så snabbt som möjligt, Enbari ADB kommer emellertid inte att vara till­räckligt. Det är samtidigt viktigt att underslryka kravet på att arbetsför­medlingen också fär ökad personal.

Mänga arbetssökande har svårt att överblicka vilken information man bör skaffa sig. Det krävs då att arbetsförmedlingen kan hjälpa till och visa vad den enskilde bör vela innan han beslutar sig för en ny anställning. En person som söker arbete på annan ort bör pä förhand få tillgång till samma information som finns tillgänglig för den som redan bor på orten.

En fömtsättning för att den arbetssökande skall ha intresse av information är att han har grundläggande kunskaper om hur arbetsmarknaden fungerar. Utredningen päpekar att betydligt slörre uppmärksamhet måste ägnas ät detta i utbildningen. Eleverna behöver lära sig hur man söker arbete. Denna utbildning bör ges i alla utbildningsformer, säväl ungdomsutbildning som vuxenutbildning.

Det kommer också att behövas aktiverande och uppsökande insatser för att rekrytera arbetskraften. För den uppsökande verksamheten är det viktigt alt kunna informera om de utbildningsmöjligheter som står till buds. In­formationen om möjligheterna lill vuxenutbildning - inklusive arbetsmark­nadsutbildning - bör enligl utredningen i huvudsak ges pä arbetsplatserna genom de fackliga organisationerna.

En otillräcklig studie- och yrkesorientering kan inte accepteras, varken från individens eller samhällets synpunkl. Arbetsförmedlingarnas möjlighet att ge fördjupad studie- och yrkesorientering har under senare år förbättrats genom införandet av de s. k. ALU-kurserna (arbetsliv och utbildning). An­vändningen av anlagsprov har ocksä ökat. Kommittén för arbetsmarknads­utbildning (KAMU) föreslog att studie- och yrkesorienteringen ytteriigare skulle byggas ut, bl, a, genom möjligheter till viss praktik utan samband med fullständig ALU-kurs, Yrkesvägledningsinsatserna skulle bättre kunna byggas under och anpassas lill individens behov. Det finns f n, en stor klyfta mellan å ena sidan ALU-kurser som omfattar fyra veckor och å andra sidan ett samtal med en yrkesvägledare.

Den arbetssökande är ofta i underiäge gentemot arbietsgivarna. Företagen och myndigheterna förfogar över ett stort antal möjligheter att skaffa sig information om den sökande. Man kan begära att han går igenom omfattande tesler av olika slag, uppvisar betyg från tidigare anställningar, besvarar frå­geformulär som rör hälsotillstånd och ibland också familjeförhållanden etc.

Prop. 1975/76:211

59

Också arbetsförmedlingen ger naturligtvis information. Mol denna bakgrund ler det sig enligt utredningen naturiigt att arbetsförmedlingen mer än f n. ger individuell handledning åt den som söker arbete. Arbetsförmedlingen kommer troligen att behöva medverka mer aktivt vid själva arbelsplace-ringen. Arbetsförmedlingen kan behöva medverka till olika lösningar av arbetstider eller på annat sätt medverka vid "förhandlingen" mellan de ar­betssökande och företagen om olika alternativ för sysselsättningen. Detta kommer att ställa stora anspråk på personalresurser.

Utredningen menar att arbetsförmedlingen bör vara det ställe där man samlar upplysningar om företagens anställningsförhållanden och personal­politik. De fackliga organisationerna bör medverka till att ge de arbets­sökande bättre information, genom att komplettera de uppgifter hos för­medlingen som av naturliga skäl huvudsakligen kommer från arbetsgivarna.

Del har blivit vanligare att företag som söker arbetsförmedlingens med­verkan vid personalrekrytering anger facklig kontaktman. Utredningen fö­reslår att detta borde vara obligatoriskt. De lokala fackliga organisationerna bör kunna påta sig denna informationsverksamhet.

Informationen om ett företag skulle kunna kompletteras med jämförande uppgifier om andra företag. Fackföreningsrörelsen skulle kunna lägga upp enhetliga metoder för att beskriva t. ex. företags arbetsmiljö och personal­politik. Vissa försök i denna riktning har också gjorts.

Sysselsättningsutredningen menar att fackföreningsrörelsen borde kunna få ekonomiskt stöd för att bygga upp sädan service ät de arbetssökande. Det betonas dock att detta enbart kan bli ett komplement till den bas­information som oundgängligen mäste finnas pä arbetsförmedlingarna. Det fär inte ha den formen att arbetsförmedlingarnas resurser och inflytande minskas.

4.1.3 Stöd för och "uppbyggnad" av den enskilde

"Uppbyggnaden" av och stödet till individen kan enligt utredningen ske på olika sätt beroende pä den situation som han befinner sig i. Arbets­förmedlaren måste ges ordentlig tid för att diskutera igenom olika utbild­nings- och yrkesalternativ.

För olika gmpper av handikappade är den yrkesinriktade rehabiliteringen av slor betydelse. Sysselsättningsuiredningen betonar behovet av att den yrkesinriktade rehabiliteringen effektiveras framför alll genom en förbätt­rad samordning.

Sysselsättningsutredningen anser det angeläget att ansvarsfördelningen mellan arbetsmarknadsmyndigheterna och de sociala myndigheterna görs klarare än i dag. Den grundläggande medicinska och sociala vården måste utgöra basen för en yrkesinriktad rehabilitering. Arbetsmarknadspolitiska insatser får inte bli en ersättning för utebliven eller resultatlös vård. Utvidgat

Prop. 1975/76:211

60

samarbete mellan de sociala myndighelerna, försäkringskassan och arbets­marknadsmyndigheterna är också av stor vikt. Arbetsmarknadspolitiska syn­punkter måste få komma in på ett tidigt stadium i rehabilileringskedjan.

Sysselsättningsutredningen understryker arbetsmarknadsutbildningens roll för den mycket slora del av den potentiella arbetskraften som består av äldre personer. De äldre utgör en förhållandevis liten del inom arbets­marknadsutbildningen. Olika vägar bör närmare prövas för att stimulera äldre arbetssökande att i större utsträckning använda sig av arbetsmark­nadsutbildning. Detta skulle kunna ske med hjälp av ökade insatser genom t, ex. kollektiv information till äldre arbetssökande, besök pä AMU-center, utnyttjande av ALU-kurser elc. Försöken bör enligt utredningen genomföras i ett eller några län.

Den äldsta gmppen i arbetsmarknadsutbildning har de bästa utbildnings­resultaten. Trots detta är säkert mänga tveksamma om möjligheterna att få anställning efter avslutade kurser. Det borde därför enligt utredningen undersökas om det är möjligt att skapa någon typ av personliga "garantier" hos vissa arbetsgivare för att den äldre arbetskraften får arbete efter ut­bildningen.

4.1.4 Stödet Ull geograf sk röriighet

Uiredningen framhålleratt stödet till geografisk röriighet blir av betydelse också i framtiden. Även om regionalpolitiken byggs ut enligl de riktlinjer som slatsmaklerna har dragit upp, får man räkna med att flyttningar kommer att ske både inom och mellan regionerna.

Det flnns ocksä goda ekonomiska skäl för samhället att underiätta ar­betskraftens röriighet. Undersökningar visar att medan de individuella flytt­ningsvinsterna är ganska små är de samhällsekonomiska vinsterna betydliga. Mot denna bakgrund föreslår utredningen att bidragen höjs så att de täcker de verkliga flyttningskostnaderna, vilket innebär en fördubbling av de nu­varande bidragen.

Vidare föresläs att flyttningsbidragen pä försök skall kompletteras med ett extra röriighelsbidrag. Bidraget skulle kunna anpassas till olika stmk-lurförändringar eller konjunktursituationer och beviljas av AMS inom en bestämd ekonomisk ram.

Utredningen föreslär även alt flyltningsbidrag pä försök skall beviljas ocksä icke arbetslösa som genom flyttning underiättar för lokalt bundna arbetslösa att få arbete. Bidraget skulle utgå vid flyttning från ett område med hög arbetslöshet till ett område med efterfrågan pä arbetskraft inom det aktuella yrkesområdet. Ett annal förslag äratt utvidga möjligheterna förden enskilde att få en viss prövotid pä en ny ort innan han tar definitiv ställning och del slutliga flyttningsstödet beviljas.

Prop. 1975/76:211

61

4,1.5 Remissyttrandena

Flertalet remissinstanser instämmer i sysselsättningsutredningens allmän­na bedömningar beträffande värdet av förbättrad informaiion lill dem som söker arbete och stöd till den enskilde vid yrkesmässig och geografisk rör­lighet. Ett undantag är i viss mån Örebro kommun, som varnar för att ar­betsförmedlingen kan drabbas av ett informationsöverflöd som den inte kan tillgodogöra sig och som äventyrar sekretesskyddet.

AMS framhåller att det behövs en ytteriigare satsning på att öka arbets­förmedlingens kapacitet - tekniskt och personal mässigl - för att förmed­lingsinsatserna skall kunna göras mera individuella. AMS delar sysselsätt­ningsutredningens uppfattning att försöken med utvidgad platsanmälan till förmedlingen och ADB-baserade platslistor bör byggas ut. SSU anser att platsanmälan bör göras obligatorisk för arbetsgivarna.

Även statens invandraiverk bedömer att kraven pä mer individuell be­handling i arbetsförmedlingen kommer att öka. Bl. a. behövs bättre tolk-service.

Länsstyrelsen i Värmlands län anser att olika vägar att göra arbetsförmed­lingen mera tillgänglig måste prövas. Ingen ytteriigare koncentration av ar­betsförmedlingskontor bör ske.

LO och SSU instämmer i förslaget att samhället bör ersätta de fackliga organisationerna för deras kostnader, när de i de arbetssökandes intresse informerar dem om avtal och arbetsvillkor i företagen. SAF och Statsföretag AB avstyrker däremot detta förslag. SAF anser inte att det behövs någon komplettering frän fackföreningsrörelsens sida av arbetsförmedlingens in­formation och service. Det är enligt SAF i första hand arbetsförmedlingen som skall stå för detta, medan mtinerna för personalrekrytering bör utarbetas inom varie företag. Statsföretag AB anför att de fackliga organisationerna redan i dag torde kunna lämna uppgifter till arbetssökande om jämförbara förhållanden i olika företag, vilket enligt bolaget är en rent facklig ange­lägenhet.

SAF påpekar att det inte räcker med alt anställa arbetsförmedlare som bara inriktar sig på de grupper som har det svårt på arbetsmarknaden. För att effektivt kunna hjälpa dessa gmpper mäste förmedlingen i första hand ha god kännedom om och kontaki med den normala arbetsmarknaden. Det behövs därför ett samspel mellan förmedlingstjänsiemän med olika uppgifter.

AMS anser liksom sysselsättningsutredningen att yrkesvägledningen bör byggas ut. ALU-kurserna kommer enligt AMS efterhand att bli mera diffe­rentierade efter olika personers behov av information och praktik.

EEA anför att den ökning av arbetslösheten som har skett sedan mitten av 1960-talet främst beror pä att arbeislöshetstiderna har föriängls. Detta i sin tur beror enligt EFA på en markant nedgång i röriigheten mellan olika företag. EFA förordar alt röriigheten underiättas pä arbetsmarknaden

Prop. 1975/76:211

62

särskilt genom att arbetsförmedlingens upplysning om de lediga platserna förbättras.

LO delar sysselsättningsutredningens uppfattning att man bör bygga ut de medel som underiättar för den enskilde att byta arbete eller yrke. LO påpekar att de fackliga organisationernas lönepolitik inte syftar till att skapa löneskillnader för att öka rörligheten ulan tvärtom leder till en utjämning. Därför mäste samhället överta den enskildes kostnader om geografisk och yrkesmässigt rörlighet, med dess samhällsekonomiska fördelar, skall uppnäs.

Örnsköldsviks kommun anför att det mäste bli bättre samordning mellan en orts näringsliv och dess arbetsmarknadsutbildning. Det måsle finnas möjligheter till utbildning i varie region. Länsstyrelsen i Värmtands län anför att en spridning av arbetsmarknadsutbildningen kan uppnås genom sam­ordning med det kommunala utbildningsväsendet. Även AMS anser att arbetsmarknadsutbildningen bör kunna decentraliseras och göras mer flex­ibel i fråga om kurstider m. m. Därigenom kan utbildningen enligt AMS göras mer tillgänglig i områden med stor potentiell arbetskraftstillgång,

AMS instämmer liksom ocksä länsstyrelsen I ÖslergöUands län i att ar­betsmarknadsutbildningen bör kunna få ökad betydelse för de äldre. AMS och SÖ har beslutat alt starta en försöksverksamhet med detta syfte i Gäv­leborgs län. Länsstyrelsen i Östergötlands län föreslär att man prövar sär­skilda bidrag till äldre kursdeltagare och nägon form av praktik påminnande om tidigare provanställningar.

När det gäller det ekonomiska stödet till geografisk röriighet har remiss­instanserna med några fä undantag, säsom Centerns kvinnoförbund, tillstyrkt eller lämnat utan erinran utredningens förslag om en höjning av bidragsnivän så att den motsvarar de verkliga kostnaderna för de flyttande.

Beträffande förslaget om ell extra röriighelsbidrag, om beviljande av flytt­ningsbidrag i vissa fall till icke arbetslösa, och om stöd under en prövotid i den nya orten råder delade meningar bland remissinstanserna. En rad instanser, däribland LO, TCO, SACOtSR och flera länsstyrelser tillstyrker förslagen. Länsstyrelsen I Uppsala län och en del andra instanser betonar dock att fillämpningen bör ske med stor restriktivitet,

AMS erinrar om den utredning om villkoren för flyttningsstödet som verkei f. n, genomför och som kommer att läggas fram inom de närmaste månaderna.

Vissa remissinsianser, däribland SAF, Industriförbundet, Svenska handels­kammarförbundet och länsstyrelserna i Norrbottens resp, Jämtlands län, ställer sig kritiska till förslagen.

Prop. 1975/76:211

63

4.2 Samspel mellan utbildningspolitik och sysselsättningspolitik (SOU 1975:90, kap. 12)

4.2.1 Inledning

Utredningen konstaterar inledningsvis att de senaste årtiondenas utveck­ling inom utbildningsväsendet och på arbetsmarknaden i en del fall har skapat svårigheter lor dem som söker arbete efter avslutad utbildning. Allt fler ungdomargårallt längre i skolan. Arbetslivet har förändrats och fortsätter all förändras. Mellan skola och arbetsliv behövs del därför enligt utredningen nya bryggor som fungerar bättre.

1 och med att ungdomarna går allt längre i skolan blir deras kunskaper om samhället och erfarenheter från arbetslivet begränsade. Föratt underiätta övergången till arbetslivet måste ansträngningarna ökas att närma skolans värid lill samhället.

Olika grupper av nyutbildade möter olika problem då de söker sig in på arbetsmarknaden,

1.

En kategori utgörs av dem som skaffat sig en längre eller kortare ul­bildning efter gymnasieskolan, dvs, vad som i framtiden kommer att benämnas högskoleutbildning,

2.

En annan kategori är de som skaffat sig en yrkesinriktad ulbildning i gymnasieskolan. Problemen varierar i viss utsträckning beroende pä vilken linje de valt.

3.

En tredje kategori är den som slutar grundskolan utan alt gå vidare till gymnasial ulbildning. Denna gmpp har kanske mest uppmärksam­mats under den senaste tiden.

4.

Till en fjärde kategorin kan föras dels de som avbryter gymnasieskol­studier, dels de som gått igenom mera allmänt inriktade linjer på gym­nasieskolan och sedan inte direkt söker till eller genom praktik förbereder sig för vidare utbildning.

Uiredningen konstaterar alt gemensamt för flera av dessa kategorier är alt de inte har någon direkt användbar grundläggande yrkesutbildning. Inom framför allt den tredje och även inom den fjärde kategorin finner man de ungdomar som brukar betecknas som en riskgrupp. Hit hör de utbildnings-trötta och yrkesobeslämda, som dessulom ofta har dåliga betyg frän grund­skolan.

Denna riskgrupp måsle enligt uiredningen göras så liten som möjligt. Åigärder inom såväl skolan som arbetslivet krävs för detta.

Vad gäller utbildningsväsendet konstaterar utredningen att de senaste decenniernas reformer inom den obligatoriska skolan och den gymnasiala utbildningen har gett oss en sammanhållen nioårig grundskola för alla, samt en organisatoriskt sammanhållen gymnasieskola som rymmer mer än 90 96 av en årskull 16-äringar och som erbjuder många utbildningsvägar

Prop. 1975/76:211

64

4.2,2 UtveckUngen i gymnasieskolan

Genom skolreformen härden yrkesförberedande utbildningen stegvis flyt­tats från grundskolan till närmast högre stadium. Det är därför enligt ut­redningen naturiigt alt särskill uppmärksamma gymnasieskolans innehåll och organisalion när man diskuterar hur skola och arbetsliv skall kunna samspela.

1 fråga om utbildningens innehåll konstaterar utredningen att enligt läroplanen skall alla linjer i gymnasieskolan förbereda eleverna bäde för yrkesverksamhet och för fortsatt utbildning. Linjerna skiljer sig emellertid ät i detta avseende.

Enligt utredningen mäste tämligen långtgående förändringar av gymna­sieskolans uppbyggnad och timplaner på sikt genomföras om man skall uppnå ett bättre samspel mellan skola och arbetsliv och skapa förutsättningar för återkommande utbildning. Förändringarna bör bl, a, syfta till att ge alla en reell möjlighet att välja mellan arbeie och fortsatta studier efter avslutad gymnasieskola, Alla linjer bör således innehålla moment bäde av yrkes­förberedelse och studieförberedelse. Det är ocksä angeläget alt söka uppnå en bättre kontakt mellan allmänna och yrkesinriktade ämnen och mellan skola och arbetsliv. Atmosfären i skolan bör präglas av en positiv attityd till kunskap om och kontakt med arbetslivet. Ansvaret för detta vilar pä såväl SYO-konsulenter, yrkesvalslärare som lärarkåren i dess helhet. Lärarna mäste enligt utredningen fortlöpande hälla kontakt med arbetslivet.

Vad gäller gymnasieskolans dimensionering konstaterar utredningen att den grundläggande principen att alla elever - oavsett var de är bosatta -skall ha likvärdiga möjligheieriill ulbildning i gymnasieskolan bör bibehållas. Alll för stor hänsyn bör således inte las lill ett lokalt behov av arbetskraft med viss utbildning. En viss flexibilitet i resursfördelningen mellan olika linjer bör dock eftersträvas, i syfte att söka undvika att elever som är sludiemoliverade helt avstår från utbildning p. g. a. att de inte kunnat komma in pä önskad linje.

Möjlighelerna att anpassa tillgången på elevplatser inom de olika gym-nasieregionerna till ungdomarnas val av utbildning bromsas dock enligt uiredningen av den ordning som idag gäller för fastställande av antalet klasser i årskurs ett och deras fördelning på olika studievägar. Frågan berör ansvarsfördelningen mellan stat och kommun och behandlas inom utred­ningen Skolan, staten och kommunema (SSK), Lösningen kan komma först på något längre sikt.

På kort sikt menar utredningen att vissa förbättringar av gymnasieskolans utbud kan göras i enlighel med den s. k. gymnasieskolgruppens förslag. Denna har föreslagit en etappvis utbildning på gymnasieskolans linjer -då främst de yrkesinriktade linjerna. Ungdomar som är svagt motiverade för utbildning skulle erbjudas kortare kurser, som utgör en del av en gym-nasieskollinje. Kurserna bör kunna ge ett yrkeskunnande som är godtagbart

Prop. 1975/76:211

65

för en första anställning pä arbetsmarknaden. Utbildningen skulle sedan kunna byggas pä med flera kortare kurser (moduler) som sammanlagt skulle ge samma kompetens som en linje.

Enligt utredningen skall elevernas möjligheter att göra ett väl grundat och övertänkt val av utbildning i gymnasieskolan underiättas. En aktiv studie- och yrkesorientering har här en nyckelroll. De försök som pågår i vissa kommuner med uppföljande och uppsökande studie- och yrkesorientering och med modifierade intagningsbestämmelser bör kunna ge underiag för liknande verksamhet i hela landet.

Vad gäller utbildning varvad med arbete konstaterar ut­redningen att ungdomar som slutar grundskolan har stora svårigheter att få anställning, alt bristande yrkesutbildning är ett problem som kvarstår hela livet samt att ungdomar i dessa åldrar av ekonomiska och andra skäl ofta är bundna vid sin hemort.

Mot denna bakgrund menar utredningen att mälet bör vara alt ungdo­marna efter grundskolan skaffar sig nägon form av fortsatt utbildning innan de söker sig ut på arbetsmarknaden för en mera stadigvarande anställning. Utredningen betonar dock alt därmed är det inte självklart att utbildning efler grundskolan för alla bör omfatta en sammanhängande period om två eller tre är eller alltid genomföras i form av heltidsstudier. Inte heller behöver den alltid fullgöras i gymnasieskolan. Arbetsmarknadsutbildning samt vux­enutbildning i olika former kan exempelvis i många fall vara alternativ till "reguljär" gymnasieskolutbildning. För vissa ungdomar är utbildning på arbetsplatsen (internutbildning) ett attraktivt alternativ till gymnasie­skolutbildning.

Alla bör enligt utredningen ha rätt till grundläggande yrkesutbildning eller annan fortsatt utbildning efter grundskolan i en omfattning som svarar mot minst tväärig linje i gymnasieskolan. Denna rätt behöver inte utnyttjas direkt efter grundskolan. Samhället är skyldigt att ge alla praktiska och ekonomiska möjligheter alt förr eller senare utnyttja denna rätt. Utredningen skall närmare undersöka vilka förutsättningar som måste skapas föratt man skall kunna förverkliga delta mäl.

4.2.3 Utvecklingen på ungdomens arbetsmarknad

Sådana arbetsuppgifter som tidigare utfördes av ungdomar utan yrkes­utbildning har mer och mer försvunnit eller övertagits av andra grupper. Unga personer utan yrkesutbildning eller med bristfällig sådan hårde senaste åren haft svårigheter att flnna anställning på arbetsmarknaden, även under perioder av konjunkturuppgång. Enligl beräkningar som gjorts kan utrym­met på arbetsmarknaden för korttidsutbildade komma all minska i fram­tiden.

Med få undantag har ungdomarna inte någon egen arbetsmarknad. De

5 Riksdagen 1976. I saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

66

möter därför också rent allmänt samma problem pä arbetsmarknaden som övriga grupper. Konjunktursvängningar och överskott på utbildade inom en viss bransch drabbar alltså även de yngre. De möter också konkurrens frän andra grupper av arbetssökande, som efterfrågar samma typ av an­ställning. Detta visar att arbetsmarknaden för närvarande inte räcker till för alla utan måste vidgas. Problemen är störst för de unga flickorna eftersom de vanligen söker anställningar inom en rätt snäv sektor av arbetsmarknaden och ofta är negativt inställda till Industriarbete. Inom mänga grenar av in­dustrin finns också ett visst motstånd mot att anställa flickor.

Att ungdomarna utgör en del av den totala arbetsmarknaden innebär omvänt att åtgärder som vidtas för att öka antalet sysselsättningstillfällen totalt ocksä gynnar ungdomsgrupperna. Även åtgärder av annal slag kan öka de ungas möjligheteratt få ett arbete. Den lagstadgade rätten till ledighet för studier, det förbättrade studiestödet för vuxenstuderande pä alla nivåer, tillkomsten av nya utbildningslinjer på högskolenivå speciellt avsedda för vuxna med arbetslivserfarenhet (t, ex, yrkesteknisk högskoleutbildning) samt de nya behörighetsreglerna för tillträde till högre utbildning, allt detta kommer att öka antalet vuxna som befinner sig i utbildning. Om luckan efter den som är ledig för utbildning fylls genom befordran inom företaget kan detta indirekt ge ett ökat antal arbetstillfällen för dem som söker sin första anställning. Perspektivet öppnas härmed mot en genomförd återkom­mande ulbildning, som på sikt skulle upphäva den i slor utsträckning ännu existerande uppdelningen i två gmpper "unga i utbildning" och "vuxna i arbetslivet".

AMS åtgärder mot ungdomsarbetslösheten grundar sig på ett program som antogs år 1971 och som senare reviderats. Åtgärderna är i huvudsak in­riktade på en intensifierad arbetsförmedling, en ökning av utbildningsmöj­ligheterna, säväl inom det allmänna utbildningsväsendet som inom arbets­marknadsutbildningen, samt beredskapsarbeten för ungdomar.

Utredningen konstaterar att under de senasle två budgetåren har en rad åtgärder vidtagits för att motverka arbetslösheten bland ungdomar. Stats­bidragen för beredskapsarbeten har höjts, likaså utbildningsbidragen och det kontanta arbetsmarknadsstödet. Arbetsförmedlingarnas personalresurser har ökats liksom de statliga praklikplatserna.

4,2,4 Övergången mellan skola och arbetsliv

Intensifierad försöksverksamhet med arbetsförmedling m, m. för ungdo­mar under 20 är påböQades på initiativ i augustt år 1975 vid arbetsförmed-lingskonloren på fem orter och har sedan vidgats till att omfatta ytteriigare ett tiotal orter. Åtgärderna är främst inriktade på åldersgruppen under 20 år och då främst ungdomar med grundskola, elever som avbrutit sin ut­bildning samt ungdomar med allmän, ej yrkesinriktad utbildning. Men man

Prop. 1975/76:211

67

följer också utvecklingen för samtliga arbetslösa under 25 är under den akluella tiden. Härigenom får man veta om de äldre ungdomarnas situation förändras av den intensifierade arbetsförmedlingsverksamheten för de yngre.

Arbetsförmedlingskontoren pä försöksorterna har fått extra personal som skall söka placera de arbetssökande ungdomarna i arbete eller utbildning av lämpligt slag, man försöker också få till stånd ett system med kontaktmän pä arbetsplatser eller vid utbildningsinstitutioner som tar hand om och följer dessa ungdomar. Till försöksverksamheten knyts personal från de arbets­psykologiska instituten, där så är möjligt. Den medverkar med stödsamtal, aktiverande gruppsamtal och vissa kuraiiva uppgifter. Försöksverksamheten skall utvärderas av institutet för social forskning (SOFI).

Utredningen menar att samhället måste ta ansvar för att ungdomarna har en meningsfull sysselsättning i form av utbildning eller arbete efter det att de har slutat grundskolan. Vissa grupper av ungdomar är därför i behov av särskilt stöd och hjälp vid övergången mellan skola och arbetsliv. Det gäller enligt utredningen i första hand dem som lämnar gmndskolan utan att direkt gä vidare till gymnasieskolan eller motsvarande utbildning, avbryter en påböriad utbildning i gymnasieskolan eller går igenom en ut­bildning i gymnasieskolan med allmän inriktning.

Genom en uppsökande och uppföljande verksamhet bör man hålla kontakt med dem som inte fortsätter med gymnasieskolsludier direkt efter gmnd­skolan eller som avbryter sådana studier och erbjuda dem utbildning inom det reguljära utbildningsväsendet eller inom arbetsmarknadsutbildningen, arbete antingen i form av t. ex. praktikanställning eller genom särskilt an­ordnade ungdomsarbeten (beredskapsarbeten). Inga ungdomar skall behöva riskera längre ofrivilligt sysslolösa perioder. Detta innebär en trygghet för bäde dem och deras föräldrar. Det är därvid av stor vikl att informationen om samhällets åtaganden i detta avseende genom skola, arbetsförmedling osv. när ul till alla ungdomar.

För att pä detta sätt kunna nå alla ungdomar i de aktuella åldrarna krävs självfallet ökade resurser såväl inom utbildningsväsendet som vad avser arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Den nödvändiga omfattningen av sädana resurser kan enligl utredningen preciseras först i ett fortsatt utredningsarbete.

Den organisation för uppföljande och uppsökande verksamhet bland ar­betslösa ungdomar, intensifierad arbetsförmedling m. m. som nu prövas pä försöksorterna bör efterhand byggas ul till att omfatta hela landet. I samband därmed får erfarenheterna frän försöksverksamheten ligga till grund för eventuella förändringar i organisationen. Arbetsfördelningen mel­lan berörda myndigheter - arbetsförmedlingen, skolan och den kommunala socialförvaltningen - får likaså successivt prövas och anpassas till de lokala förhållandena. Det finns enligt utredningen skäl att understryka just behovet av en viss röriighet i organisationen, 1 samband härmed bör också prövas hur den studie- och yrkesvägledande personalen (SYO-konsulenter och yr-

Prop. 1975/76:211

68

kesvalslärare) som nu är knuten till gmndskolor och gymnasieskolor skulle kunna utnyttjas som en effektiv kontaktlänk mellan skola och arbetsliv.

Vad gäller praktikfrågorna konstaterar utredningen inledningsvis att man avser att behandla dessa frägor utföriigare i det fortsatta arbetet. Med praktik menar utredningen här för det första praktik som obligatoriskt ingår i vissa utbildningar. För det andra avses anställningar som kan erbjudas ungdomar i olika åldrar och på olika stadier i utbildning.

Behovei av praktikplatser är redan nu stort och ökar ständigt. Detta gälla alla nivåer i skolsystemet, frän grundskolans praktiska yrkesorientering till den praktik som en nyexaminerad högskolestuderande behöver innan denne blir etablerad på arbetsmarknaden. Tillgången pä platser motsvarar inte efter­frågan.

En kontakt med arbetslivet i form av praktik är viktig för de studerande inom hela utbildningsväsendet. Speciellt nödvändig är den dock under och/eller efter mera allmänt inriktade studier. Någon form av praktisk yr­kesorientering även på gymnasieskolnivå är således angelägen, liksom ökade möjligheter till praktik efter studierna för dem som gått igenom de teoretiskt inriktade gymnasieskollinjerna. Detta bör ocksä gälla dem som genomgår poslgymnasial utbildning och som saknar obligatorisk praktik. Målet för den praktiska yrkesorienteringen i grundskolan och dess omfattning bör övervägas. Kraven pä praktik får inte bli ett hinder för en önskvärd ut­bildningsökning, t. ex. inom vårdområdet.

Feriearbete ger ofta en god kontakt med arbetslivet. En väl fungerande förmedling av feriearbetsplatser är därför angelägen. Det är nödvändigt att skapa fungerande och permanenta former för samverkan mellan skola, ar­betsförmedling, arbetsgivare och fackförening i praktikfrågor. Frågan om ekonomisk ersättning under praktiktiden mäste lösas. Detta kan ske enligt olika linjer, frän ett studiesocialt stöd som samhället finansierar till av-talsenlig lön.

Såväl inom det privata näringslivet som på statliga och kommunala ar­betsplatser måste man ta sin del av ansvaret för ungdomarnas introduktion i arbetslivet genom att ställa praktikplatser till förfogande. På sikt mäsle man därför bl. a, kräva att myndigheter och förelag har en genomtänkt rekryleringsplan. När man utarbetar dessa planer måste man uppmärksam­ma problemen förändra arbetstagare och arbetssökande, t, ex, handikappade, äldre personer och kvinnor utan yrkesutbildning. 1 planeringen måste de lokala fackliga organisationerna delta. Slora ansträngningar måste göras för att på frivillig väg få fram ett tillräckligt antal praklikplatser. Utredningen är emellertid inte främmande för tanken att arbetsgivarna bör kunna åläggas alt bereda utrymme för ett visst antal praktikanter.

Avslutningsvis konstaterar sysselsättningsutredningen att ett system för ekonomiskt studiestöd som ger alla en klar möjlighet att utbilda sig måste skapas. Oavsett ålder, bostadsort eller socialgmpp skall de ha samma möj-

Prop. 1975/76:211

69

lighet att ta samhällets utbildningsutbud i anspråk på heltid eller deltid och i form a.v återkommande utbildning. Utredningen menar vidare att de studiesociala stöden till ungdomar pä gymnasieskolstadiet måste sam­ordnas dels med systemet för utbildningsbidrag inom arbetsmarknadsut­bildningen till de aktuella ålderskategorierna dels med det ekonomiska stö­det till dem som i dessa åldrar är ofrivilligt arbetslösa.

4.2.5 Remissyttrandena

Stor enighet rader bland remissinstanserna om vikten av att kraftfulla åtgärder vidtas bäde på läng och kort sikt för att underiätta ungdomens övergång mellan skolsystemen och mellan skola och arbete.

Mot den kartläggning av olika riskgrupper som utredningen gjort harflera remissinstanser invändningar, SÖ, SAF, Svenska kommunjörbundei, Sveriges elevers centralorganisation (SECO) m. fl. menar att utredningen har glömt den kanske mest utsatta gruppen, de elever som av skilda skäl fått en ofullständig grundskoleutbildning, t. ex. de som avslutat grundskolan i förtid. Därtill kommer de elever som haft svårigheter att tillgodogöra sig undervisningen. SÖ pekar också pä att det finns stora utbildningsbehov hos en rad andra grupper i samhället, bl. a. de nägot äldre kvinnorna som avser all återinträda i arbetslivet.

SECO framhåller att utredningen i alltför liten utsträckning behandlat orsakerna till att elever lämnar grundskolan i förtid eller avstår från att gä vidare till gymnasieskolan. Enligt SECO:s uppfattning står orsakerna härtill till stor del att finna i grundskolan. Den fysiska och psykiska ar­betsmiljön i grundskolan är därför enligt SECO:s uppfattning mer angelägen än en översyn av gymnasieskolan. Sveriges jörenade studentkårer (SFS) och Teknologorganisationen (REFTEC) menar att utredningen i alltför liten ut­sträckning beaktat de problem som möter dem som examineras från hög­skolor.

Till utredningens mälsättning att alla linjer på gymnasieskolan skall in-nehälla bäde moment av yrkes- och studie förberedelse an­sluter sig bl. a. SÖ, AMS och Svenska kommunjörbundei. SÖ framhäller att en översyn av gymnasieskolans läroplan med denna målsättning nyligen har inletts inom SÖ. En av de viktigare frågoma vid denna översyn är enligl SÖ att klariägga hur yrkesförberedelse skall inrymmas i de mer allmänt inriktade linjerna. Konjunkturinstitutet, SACÖtSR, SFS och Örebro kommun är myckel tveksamma till förslaget. Konjunkturinstitutet menar att det inte är visat att yrkes- och studieförberedelse pä alla linjer skulle minska ar­betslösheten bland ungdomar. SACO/SR motsätter sig att det yrkesförbe­redande inslaget på de teoretiska linjerna utökas eftersom detta enligl or­ganisationen skulle minska tiden för den studieförberedande undervisning­en. Man kan däremoi tänka sig yrkesinriktande kurser som en påbyggnad

Prop. 1975/76:211

70

på gymnasieskolan. SAF, Svenska Handelskammarförbundet och Industriför­bundet framhåller att en förändring av gymnasieskolans linjer ger följd­verkningar för högskoloma som mäste övervägas i sammanhanget.

Vad gäller studie- och yrkesorienteringens roll betonar bl. a. TCO, SÖ, AMS, SSU, Svenska föreningen för studie-och yrkesorientering och Norrköpings kommun vikten av att denna föriäggs tidigt under utbild­ningen samt att resurserna förstärks. AMS framhäller vikten av att redan i gmndskolan förbereda ungdomarna för fortsatt utbildning, arbete, praktik m. m. TCO menar att del är för sent att sätta in studie- och yrkesorientering i samband med att eleverna lämnar grundskolan. Information om utbildning och arbetsmöjligheter måste ges på ett betydligt tidigare stadium av elevernas skolgång. Svenska föreningen för studie- och yrkesorientering menar att SYO-, pryo- och studiebesöksverksamheten bör ses över helt och hållet. 1 samband härmed bör övervägas om inle ämnet arbetslivsorientering skall införas som särskilt ämne. Föreningen framhåller vidare att den studie­orientering som i dag ges är alltför inriktad pä gymnasieskolans linjer, till nackdel för de flera hundra yrkesinriktade specialkurserna. Enligt LO bör de krav som nu ställs pä att SYO-konsulenterna skall ha arbetslivserfa­renheter ocksä utvidgas till andra lärargrupper, både de som söker lärar­utbildning och de som redan är verksamma. Enligt Statens vatlenfallsverk finns skäl som talar för att det i lärarnas utbildning skall ingå perioder av obligatorisk praktiktjänslgöring i näringsliv och förvaltning.

Till sysselsättningsutredningens slutsats att dimensioneringen av de olika linjerna i gymnasieskolan endasl i begränsad ut­sträckning skall anpassas till det lokala behovet av arbetskraft ansluter sig både AMS och SÖ. AMS menar att man vid planeringen av kortare yr­kesinriktade kurser i högre grad bör beakta den lokala arbetsmarknadens behov av yrkesinriktad arbetskraft än då man överväger dimensioneringen av gymnasieskolan mer generelll, SÖ framhåller ati del är svårt alt på kort sikt drastiskt förändra kapaciteten mellan olika linjer och specialkurser. De mera liberala anvisningama om val och byte av studieväg som gäller från den 1 juli 1976 bördock enligt SÖ:s mening underiätta flexibiliteten i gym­nasieskolan. SÖ berör även antagningsbestämmelserna som ett medel för att förbättra möjlighetema att fritt välja studieväg och hänvisar härvid till betygsutredningen. Länsstyrelsen i Kopparbergs län betonar vikten av att de elever som går i korta kurser ägnas särskild uppmärksamhet och stimuleras att slutföra sina gymnasiestudier./lA/S, SAFm. fl. menar att alla möjligheter bör tillvaratas att sprida kursstarter och därmed läsårs- och terminsindel­ningar.

Angelägenheten av återkommande utbildning understryks av bl. a. SSU och i viss män SÖ. SÖ betonar all åtskilliga frägor måste noggrant utredas innan en närmare uppfattning kan redovisas om hur ett utbyggt system med återkommande utbildning kan se ul. Antagningssys­temet, det studiesociala stödet, utbildningens innehåll och utformning samt

Prop. 1975/76:211

71

konsekvenserna av spridning av termins- och läsärsavslutningarna är några av de frågor som mäste studeras ytteriigare. Flertalet frägor är f n, föremål för översyn.

Utredningens målsättning att alla ungdomar skall erbjudas arbete, praktik eller utbildning tillstyrks av remissinstan­serna. AMS framhåller att samhället mäste ta ett konkret ansvar för alla ungdomar och erbjuda dem utbildning, praktik eller direkt anställning. Det är vidare enligt AMS angeläget att man inom ramen för den föreslagna organisationen anger en klar ansvarsfördelning mellan arbetsförmedling, skola och andra kommunala organ. Skolan bör ha ansvaret för uppföljning av de ungdomar i åldern 16-18 år som inte påböriar eller fullföljer gym­nasiestudier. Arbetsförmedlingarna måste vidare enligt AMS tilldelas vä­sentligt utökade resurser för all kunna ta sin del av ansvaret för verksam­heten. LO framhäller att den verksamhet med uppföljning av elever som pågår, snarast bör utvidgas till hela landet och att arbetsmarknadens parter skall vara representerade i ett uppföljningsorgan. Svenska kommunförbundet framhåller att kommunala organ måste starkt engageras i arbetet.

Prakti kfr ägorna har ingående behandlats av flera remissinstanser. LO menar att som praktik skall endast anses sådant arbete som är ett led i en utbildningsgång och bl. a. utförs skilt från skolans arbetsplats, LO avser all senare återkomma med mera ulföriiga synpunkter på praktikfrågorna.

Flera remissinstanser bl. a. länsstyrelserna i Östergötlands och Skaraborgs län samt SSU förordar att myndigheter och företag åläggs att ställa ett visst antal praklikplatser till förfogande. Den motsatta uppfattningen framförs av bl, a. SAF, SJ och slatens vattenfallsverk. SJ menar att en kvotering kan leda till stora svårigheter om viss arbetskraft närmast påtvingas arbetsgi­varen. Landstingen i Jönköpings och Örebro län menar att läroplanerna inom sjukvärdsutbildningen bör ses över vad gäller behovet av praktikplatser. Övergångsvis kan det enligt landstinget i Jönköpings län vara nödvändigt att minska kraven pä praktik eller föriägga vissa praktiska moment till sko­lorna.

Ett väl fungerande studiestöds betydelse betonas av flera remiss­instanser. LO framhäller härvid att de studiesociala stöden till ungdomar i gymnasieskolan mäste samordnas med utbildningsbidragen vid arbets­löshet.

4.3 Praktik - rapport från arbetsgruppen för utredning av vissa prak­tikfrågor

4.3.1 Rapporten

Skolöverstyrelsen, universitetskanslersämbetet och arbetsmarknadsstyrel­sen har i juni år 1975 till regeringen överiämnat en rapport om praktikfrågor.

Prop. 1975/76:211

72

Rapporten har utarbetats av en arbetsgrupp med representanter för nämnda myndigheter, SAF, statens personalnämnd (SPN), Svenska kommunförbun­det, Undstingsförbundet, LO, SACO/SR och TCO.

Remissyttranden över rapporten har avgivits av statskontoret, riksrevi­sionsverket (RRV), riksskatteverket (RSV), statens avtalsverk, statens per­sonalnämnd (SPN), universitetskanslersämbetet (UKÄ), nämnden för so­cionomutbildning, skolöverstyrelsen (SÖ), AMS, arbeiarskyddssiyrelsen, samarbetsnämnden för journalisthögskolorna, länsskolnämnden i Stock­holms län, sysselsättningsutredningen. Svenska kommunförbundet. Lands­tingsförbundet, LO, TCO, SACO/SR, SAF, Sveriges Hantverks- och In­dustriorganisation (SHIO), Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund (SSU), kommunistisk ungdom, Sveriges Förenade Studentkårer (SFS), Elev­förbundet, Sveriges sjuksköterskeelevers förbund. Sjöbefälsskolornas elev­organisation, Teknologorganisationen REFTEC, Svenska föreningen för stu­die- och yrkesvägledning, elevrådet vid Liljeholmens AMU-center samt ele­ver vid AMU-center i Holmsund.

Arbetsgmppen konstaterar inledningsvis alt praktik tidigare främst upp­fattas som ett led i en utbildning. Under senare är har praktikens värde som medel att underlätta inträde eller återinträde för den enskilde pä ar­betsmarknaden givits allt större vikt. Enligt gruppens uppfattning finns del ett allmänt behov att närma utbildningsväsende och arbetsmarknad. Kon­takter med arbetsmarknaden bör eftersträvas såväl före, under som efter utbildning. Utbyggd praktik och ett system med återkommande utbildning tjänar detta syfte.

Enligt arbetsgmppens mening föreligger behov av att skapa ett enhetligt samlingsbegrepp för de former av praktik som i dag förekommer - inbyggd utbildning, företagsföriagd utbildning, praktikanställning och praktisk yr-keslivsorienlering. Med inbyggd utbildning avses sådan ulbildning som för­lagts till arbetsplats och styrs av läroplan/studieplan eller dyl. utarbetad av ulbildningsmyndighet. Företagsföriagd utbildning är sädan utbildning som inte är inbyggd utbildning, men där vissa perioder i utbildningen är föriagd till en arbetsplats. Med praktikanställning avser arbetsgruppen bäde obligatorisk och frivillig praktik som utan att vara styrd av ulbildnings­myndighet syftariill alt ge kännedom om arbetsplatsförhållandena. Praktisk arbetslivsorientering avser kortvariga kontakter med en eller flera arbets­platser i syfte att bl. a. ge insyn i arbetslivet t. ex. praktisk yrkesorientering i grundskolan.

Den praktiska yrkeslivsorienteringen har bl. a, som följd av skolreformerna under senare är enligt arbetsgruppen fått minskad betydelse för elevernas val av yrke och utbildning. Flertalet elever gär numera direkt frän grund­skolan till gymnasieskolan, Arbelslivskontakler är därför enligl arbetsgmp­pen en uppgift för alla stadier inom ungdomsskolan och en översyn av ungdomsskolans läroplaner vad gäller den praktiska arbetslivsorienteringens innehåll och omfattning bör därför göras. Översynen bör bl, a, syfta till

Prop. 1975/76:211

73

att komma till rätta med fördomar av olika slag bl. a. könsrollstänkandet i studie- och yrkesvalet. En översyn bör vidare enligt arbetsgruppen göras av alla läroplaner som innehåller utbildning föriagd utanför skolan - inbyggd utbildning och företagsföriagd utbildning. Syftet härmed bör vara att studera om den företagsföriagda delen av utbildningen kan reduceras. Enligt ar­betsgmppen skulle resurser kunna frigöras för ytteriigare praktikanter genom en sådan reduktion. Vid översynen bör även ersättning till handledare och företag/institution utredas samt möjligheterna till varvad utbildning.

För tillträde lill vissa utbildningar fordras att viss obligatorisk för­praktik fullgjorts. Mot bakgrund av bl.a. de svårigheter som uppstår för dem som efter fullgjord obligatorisk praktik inte antas till sökt utbildning föreslär arbetsgmppen att obligatorisk förpraktik avskaffas och ersätts där sä erfordras med i utbildningen integrerad praktik.

Enligt arbetsgruppens mening är huvudsyftet med praktik att ge arbets­livserfarenhet. Det reguljära platsutbudet pä arbetsmarknaden bör därför kunna utnyttjas för att tillgodose efterfrågan på praktikplatser och särskilda krav på handledning och/eller speciella arbetsuppgifter skall inte be­höva ställas. 1 allmänhet bör normal introduktion och arbetsledning för nyanställd personal vara tillräcklig. För sädan praktik för vilken skolan har huvudansvaret, bl. a. inbyggd utbildning och praktisk yrkesorientering, kan det dock enligt gmppen vara befogat att bibehålla vissa krav pä handledning och särskilt avpassade arbetsuppgifter.

Ersättningen till praktikanter varierar idag starkt. Inom vissa områden utgår avtalsenlig lön, inom andra särskilt bestämd ersättning och i vissa fall statligt studiestöd. Enligt arbetsgruppen bör frägan om er­sättning normalt handläggas av arbetsmarknadens parter. All praktik som fullgörs i form av s. k, praktikanställning, dvs. utanför skolmyndigheternas ansvarsområde, skall enligt arbetsgmppens mening regleras av parterna och avlönas enligt de normer som gäller för de aktuella arbetsuppgifterna. Er­sättning till de praktikanter som fullgör praktik som en integrerad del av en utbildning bör enligt gruppen ses över i syfte att åstadkomma likformig behandling. Arbetsgruppen framhåller härvid att elevernas utbildnings- och yrkesval inte skall bestämmas utifrån deh ersättning som kan erhållas under praktikperioder.

Efterfrågan pä praktikplatser skall enligt gmppen i första hand tillgodoses genom det reguljära platsutbudel på arbetsmarknaden och genom frivilliga åtaganden från arbetsgivarna. Arbetsgruppen har även dis kulerat lagstiftning för att tillgodose behovet av praktikplatser, men funnit denna väg mindre lämplig. Det bör vidare enligt arbetsgruppen åvila ar­betsförmedlingarna att ackvirera alla praklikplatser oberoende av om prak­tiken motiveras av utbildningsskäl eller arbetsmarknadsskäl. Arbetsförmed­lingarna skall också i ökad ulsträckning medverka vid förmedlingen av praktikplatserna,

1 syfte att vidga antalet praktikplatser föreslär arbetsgruppen att frägan

Prop. 1975/76:211

74

om spridning av termins- och läsårsavslutningarna ulreds. En bätlre spridning över året härvidlag bör enligl arbetsgruppen väsentligt öka antalet praktikplatser.

På den statliga sidan har Statens personalnämnd (SPN) ett särskilt ansvar för den ordinarie praktikverksamheten. SPN har i en särskild utredning, vilken behandlades av chefen för finansdepartementet i prop. 1975:1 bil. 2, föreslagit att medel för statlig praktikverksamhet anvisas myndigheterna i samband med den åriiga budgetbehandlingen. I anledning härav uttalade föredragande departementschefen bl. a. att myndigheterna bör ta upp medel för praktikverksamhet i anslagsframställningarna samt att överskridanden av anvisade medel skulle kunna medges för ändamålet. Arbetsgruppen fö­reslår i denna fräga att särskilda medel ställs till AMS förfogande för försöksverksamhet för att öka tillgången av praktikplatser inom såväl stat som kommun. Enligt arbelsgmppen bör anslaget Sysselsättningsska­pande åtgärder fä utnyttjas för detta ändamål och bidrag bör utgä enligt de regler som gäller för statligt och kommunalt arkivarbete.

De omfatiande kraven på service från utbildningsväsendets sida, upp­följning av elever som avbryter utbildning samt ambilionen att ttllgodose allt större gruppers efterfrågan pä praktik ställer krav på vidgade personella insatser frän arbetsförmedlingarnas sida. Enligt arbetsgruppens bedömning behövs ytteriigare 72 tjänster för detta ändamål. Dessa bör i första hand placeras pä universitets-, högskole- och vissa större gymnasieorter. För utö­kad skriftlig information till praktiksökande och arbetsgivare samt för en mer omfattande platsinformation föresläs alt arbetsmarknadsverket tillförs 225 000 kr.

Vad gäller praktik i utlandet föreslås ansvarel härför åvila ar­betsmarknadsverket. Verkei bör få i uppdrag alt samordna information av intresse för såväl dem som söker praktik i utlandet, som dem som söker praktik här i landet. Beskattningen av utländska praktikanter bör vidare ses över i syfte alt erhålla en enhetlig uiformning.

Vad avser den organisatoriska samverkan föreslås att de befintliga regionala samrådsorganen ser över sin verksamhel. Härvid bör bl, a. eftersträvas representation för i regionen förekommande högskoleut­bildningar. Centralt föreslås den lill AMS knutna arbetsgruppen för prak-tikförmedlingsfrågor likaså se över och bredda sin verksamhet. Ledamötema i denna grupp bör vara personer som i resp. organisalion eller myndighet har centrala funktioner.

4.3.2 Remissynrandena

Arbetsgmppens strävan alt skapa ett enhetligt begrepp för olika former av praktik noteras med tillfredsställelse av remissinstansema. Fler­talet godtar också den definition arbetsgruppen stannat för. SÖ och TCO

Prop. 1975/76:211

75

pekar härvid pä vikten av att skilja mellan sädan praktik som ulgör en del av en utbildning och den praktik vars huvudsyfte är arbelslivskontakler, s. k. praktikanställning. Svenska kommunförbundet och slatens avialsverk framhåller att klarhet måste skapas om praktik skall fullgöras i form av anställning eller inte.

Den av arbetsgruppen förordade översynen av den praktiska ar­betslivsorienteringen tillstyrks, SFS menar dock att en större del av resursema bör styras över till högskolorna. Å andra sidan betonar SSU och Svenska föreningen for studie- och yrkesvägledning vikten av att den prak­tiska yrkeslivsorienteringen vidgas i förskolan och på låg- och mellanstadier. Enligt föreningen för studie- och yrkesvägledning kan väl planerade och genomförda studiebesök ge yngre barn en realistisk bild av arbetslivet och härigenom motverka schablonföreställningar om yrken och arbetsmiljöer.

Flertalet remissinsianser, bl, a, SÖ, UKA, Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet tillstyrker den föreslagna översynen av läropla­ner med inslag av utbildning förlagd utanför skolan. 5/1 f förordaratt översynen görs förutsättningslös och inte pä förhand grundar sig pä en uppfattning att den till företagen föriagda utbildningen går att reducera.

Slopande av obl i gatorisk förpraktik för tillträde till viss ut­bildning tillstyrks av flertalet remissinstanser. Tveksamma till slopandet av den obligatoriska förpraktiken är/?/?loch SACOtSR. SACO/SR föreslär att den i utbildningstiden ingående praktiken läggs i börian av studiema. Delta ger elever som finner all de har valt fel utbildning möjlighel alt på ett tidigt stadium byta yrkesinriktning, SÖ framhåller alt slopad förpraktik inle innebär alt krav pä yrkeserfarenhet för tillträde till förkortade utbild­ningar kan slopas.

Arbetsgruppens förslag om att krav pä handledning och/eller spe­ciella arbetsuppgifter inte skall behöva ställas för annan praktik än den för vilken skolan har huvudansvaret tillstyrks av flertalet remissinstanser. Sys­selsättningsuiredningen framhäller att stora krav kommer att ställas på alt introduktionen och arbetsledningen blir av hög kvalitet. 50 och TCO betonar vikten av att den praktik som ligger inom tim- och kursplanens ram till sitt innehåll styrs från utbildningsmyndigheten. Denna praktik mäste kom­bineras med handledning och enligt TCO:s uppfattning är dessa naturliga arbetsuppgifter för lärarna vars undervisningsskyldighet bör reduceras i mot­svarande män. Sveriges sjukskölerskeelevers förbund, nämnden jÖr socionom­utbildning och samarbetsnämnden för Journalistutbildning avstyrker förslaget om slopad handledning.

Arbetsgruppens förslag att avtalsenlig lön skall utgä till dem som har praklikanställning och att reglerna för ersät t n i ng till dem som fullgör praktik inom ramen för en utbildning bör ses över delas av flertalet remissinstanser, Säväl TCO som LO understryker härvid skill­naden mellan praklikanställning och sådan praktik som ingår som ett led i en utbildning. Statens avialsverk och Svenska kommunförbundet pekar på

Prop. 1975/76:211

76

vikten av att det klargörs om praktik skall fullgöras i form av anställning eller inte. Vad gäller lönefrågan framhäller Svenska kommunförbundet att det inte enbart är arbetsuppgifterna utan ocksä faktorer som utbildning och praktiska erfarenheter som bestämmer den lön som skall utgå. Enligt för­bundet mäste frågan om lön till praktikant i princip avgöras frän fall till fall.

Tillgängen pä praktikplatser bör enligt arbetsgmppen kunna tillgodoses på frivillig grund. Flera remissinstanser, bl. a. sysselsättningsui­redningen, LO och TCO ställer sig tveksamma till denna bedömning. Sys­selsättningsutredningen framhåller härvid att frågan behandlas inom ut­redningen och att förslag avses bli framlagt i frågan. Vad beträffar ar­betsförmedlingarnas medverkan vid a c k v i s i t i o n av prak­tikplatserna menar sysselsättningsuiredningen att en större samordning av ackvisition och förmedling av praktikplatser bör leda till bättre överblick av tillgäng och efterfrågan pä platser samt ett bättre utnyttjande av platserna. Negativa till att all plalsackvisition skall ske genom arbetsförmedlingarna är bl. a. 7"C0, nämnden för socionomutbildning och samarbetsnämnden för journalistutbildning. Ett genomförande av arbetsgruppens förslag innebär en­ligt dessa remissinstanser alt väl fungerande kontaktnät bryts sönder.

Den utredning om en bätlre spridning av termins- och läs­ärsavslutningarna som arbetsgruppen föreslår tillstyrks av samtliga remissinstanser som uttalat sig i frågan.

De föreslagna personal förstärkningarna vid arbetsförmed­lingarna tillstyrks av bl. a. SÖ, UKA och SAF. RRV och statskontoret menar att frågan bör behandlas i samband med de krav på personalförstärkningar som ställs för annan verksamhel inom arbetsmarknadsverket. Förslagel om särskilda medel för informaiion kring praklikfrågor tillstyrks av dem som uttalat sig i frågan. SÖ framhäller härvid att det på det lokala och regionala planet inte är lämpligt all göra en strikt uppdelning av ansvarel för informaiion mellan skol- och arbetsmarknadsmyndigheter.

Att arbetsmarknadsverket skall ha huvudansvaret för praktikutby­te med utlandet har inte mött någon erinran. Däremot har flera remissinsianser, bl. a, sysselsättningsuiredningen, LO och SÖ, ansett sig för­hindrade att med hänsyn lill den pågående utredningen om samverkan mel­lan skola och arbetsliv (SSA-utredningen) ta ställning till de regionala och   centrala   sa m räd so rga ne n s   slällning.

4.4 Åtgärder för att stärka den enskilde på arbetsmarknaden (SOU 1975:91, kap. 5)

4.4.1 Kollektiva färdmedlens roll för att förbättra den lokala arbetsmarknaden

Många lokala arbetsmarknader har under senare är förbättrats genom att arbetsplalsutbudet förstärks genom nylokalisering eller utbyggnader. Detta

Prop. 1975/76:211

77

harskett med hjälpav bl. a. regionalpolitiskt stöd. Mängden lokaliseringsbara enheter är emellertid begränsad. Dessutom kan mindre lokala arbetsmark­nader aldrig rymma särskilt många olika verksamheter och arbetsmarkna­derna kan därigenom även efter kompletteringar inte erbjuda goda möj­ligheter till yrkesval. Andra åtgärder måste därför ocksä tillgripas.

Utöver de förbättringar av de lokala arbetsmarknadernas differentiering som nylokaliseringar kan ge, finns möjlighelen att genom pendling förbättra tillgängen på arbetstillfällen.

Det finns emellertid enligt rapporten begränsningar i möjligheterna att genom kollektivtrafik förbättra arbetsplatsernas tillgänglighet. I stora delar av landet saknas det befolkningsunderiag som krävs för att upprätthålla en ekonomiskt försvarbar kollektivtrafik med den linje- och turtäthet som krävs för alt mera påtagligt förändra sysselsättningsförhällandena inom en lokal arbetsmarknad. Kollektivtrafiken kan i framtiden få betydelse i detta hänseende främst i storstadsområdena saml i och kring primära centra och vissa regionala centra.

För att skapa ett faktaunderiag för att lösa de här skisserade problemen föresläs i rapporten att länsstyrelserna i berörda kommuner och inom ramen för den fortsatta regionala trafikplaneringen studerar förutsättningarna för ett trafiksystem inom de lokala arbetsmarknaderna som kan ge ökad tur­täthet och kvalitet.

Bebyggelsestmkluren inom de större lokala arbetsmarknaderna har under senare är gått i riktning mot en mera spridd bebyggelse. En ytteriigare sprid­ning av bebyggelse till områden där kommunikationsproblem i efterhand mäste lösas genom samhälleliga insatser bör enligt rapporten undvikas. Inte heller kan accepteras att mänga arbetande genom en ökad spridning av bebyggelsen får avsätta allt längre tid för resor till och frän arbetet. En ev, arbetstidsförkortning får fullt genomslag för de arbetande endast om restiderna kan hållas oförändrade eller förkortas. Utvecklingen av bebyg­gelsestrukturen inom gemensamma arbetsmarknader och av de kollektiva kommunikationerna måste därför ske under ömsesidig anpassning. Insatser för att vidga de lokala arbetsmarknaderna innebär att fler människor kan nå en väl differentierad arbetsmarknad.

4.4.2 Bebyggelseplanering för ökad sysselsättning

Bebyggelsestmkturens betydelse för möjligheterna att uppnå centrala väl­färdsmål på sysselsättningens område bör enligt rapporten i ökad utsträck­ning återspeglas i planeringen av bebyggelsens lokalisering på lokal och re­gional nivå.

För att länsplaneringssystemet skall kunna ge ett underlag för en planering av lokala arbetsmarknader föreslås att länsstyrelserna belyser arbetsmöjlig­heterna i de lokala arbetsmarknadernas olika delar.

Det är kommunernas uppgift att i sin planering för boende och arbete

Prop. 1975/76:211

78

väga ihop arbets-, service- och miljöaspekterna. För all den kommunala planeringen skall kunna spela sin roll i utvecklingen av goda lokala ar­betsmarknader bör kommunerna bedöma hur den egna bebyggelsestruk­turen fungerar mot bakgrund av bl. a. länsstyrelsernas studier och de re­gionalpolitiska ambitioner som finns nedlagda i riksdagsbesluten angående bl. a. planeringsramar och regional struktur. Dessa bedömningar bör kunna bidra till en angelägen koppling mellan de regionalpolitiska ställningsta­gandena och kommunernas översiktliga fysiska planering.

Det föresläs vidare att länsstyrelsema bör biträda kommunerna med sådant underiag som kan behövas för alt fysiska och regionalpolitiska utgångs­punkter skall kunna vägas samman. Länsstyrelsema bör därför söka bedöma vad antagna befolkningsramar kan innebära i beräknad åtgång av mark för tälortsutveckling. Sådana bedömningar är angelägna bl. a. för att kommu­nerna skall få ett underiag för avvägning mellan skilda intressen i de fortsatta strävandena alt säkra god jordbruksmark i olika delar av landet.

4.4.3 Utbildning Ungdomsutbildning

Byten av region på grund av utbildningsval som grundats på ofullständig information om den regionala arbetsmarknadens framtida rekryteringsbehov bör enligt rapporten undvikas. Studierådgivningen bör därför tillmätas stor vikt i detta sammanhang.

För att studierådgivningen skall kunna ge en så korrekt bild som möjligt av den lokala och regionala efterfrågesituationen mäste den grundas på en väl underbyggd uppfattning om den framtida näringslivsutvecklingen och om hur tillgäng på personer med olika yrkesinriktning kommer att utvecklas, Samma typ av information krävs om inriktningen och dimensioneringen av utbildningskapaciteten för olika yrken skall kunna bidra till en bättre regional balans på skilda yrkesområden.

För att en sädan information skall bli tillgänglig krävs metoder för över­sättning av prognoser för skilda näringsgrenar till yrkes- och utbildnings­termer.

Valet av utbildning berör välfärdsfrägor av stor betydelse för individen. En anpassning mellan arbetskraftens fördelning på yrken och efterfrågans inriktning bör kunna ge goda utvecklingsbetingelser för det lokala och re­gionala näringslivet. För att denna anpassning skall vara möjlig krävs att de utbildningsplanerande myndigheterna - främst länsarbetsnämnder, länsskolnämnder och kommuner - har en i göriigaste mån korrekt bild av den framtida efterfrågans inriktning. 1 rapporten föreslås att ett sädant underlag arbetas fram i nära samarbete mellan arbetsmarknads- och ut­bildningsdepartementen samt skolöverslyrelsen och statistiska centralbyrån.

Prop. 1975/76:211

79

Yrkes- och utbildningsprognoser med utgångspunkt frän länsplaneringen kan användas som ett av flera underiag för dimensionering av det ordinarie skolväsendel samt för en utbyggd studie- och yrkesorientering men också för arbetsmarknadsutbildningens inriktning och företagens internutbildning. Ett sädant beslutsunderiag skulle göra det möjligt att något minska antalet anpassningsflyttningar av personer som befinner sig inom ett yrkesområde med lång- eller kortsiktigt överskott pä arbetskraft.

A rbetsmarknadsutbildning

För att åstadkomma främst en ökad kvinnlig förvärvsverksamhet i om­råden på längre avstånd från nu befintligt utbildningsutbud synes det vara nödvändigt att pröva skilda typer av icke-permanenta utbildningsformer. 1 rapporten föreslås att utbildningsmöjligheter tillskapas i de lokala arbets­marknader som har en ensidig manlig "sysselsättningsprofil". Insatser för utbildning bör därvid samordnas med arbetsmiljöätgärder som kan ge de utbildade möjligheter lill arbete.

Arbetsmarknadsutbildning kan vara särskilt nödvändig i de regioner som förutses gä igenom omfattande strukturförändringar i näringslivet. Länsplaneringens prognosmaterial bör härvid tillsammans med länsarbets­nämndernas övriga material bilda ett tillräckligt underiag för de regionala myndigheternas bedömning av arbetsmarknadsutbildningens omfattning och lokalisering.

4.4.4 Flyttning och fiyttningsstöd

Insatser för yrkesmässig och geografisk rörlighet måste förbli en väsentlig del av den regionala sysselsättningspolitiken. Härvid bör märkas att behovet av denna typ av insatser ökar ju mindre de orter är för vilka samhället tar ansvarel att åstadkomma sysselsältningsmässig balans.

Del finns gränser för vad samhället under en begränsad tidsrymd kan åstadkomma i form av t. ex. omlokalisering av skilda verksamheter. Om alternativet för individen blir undersysselsättning eller fortsatta olillfreds-cStällande arbetsförhållanden måste det vara samhällets skyldighet alt un­deriätta för de berörda personerna att söka sig till nya arbetstillfällen.

4.4.5 Remissyttrandena

Nästan femtio remissinstanser behandlar förslaget om ett ökal beaklande av sysselsättningsfrågorna vid utformningen av bebyggelsestruk­turen. Med nägra få undantag instämmer samtliga i att ett sådant behov föreligger. Bland de instanser som avstyrker märks LRF. Svenska arbets­givareföreningen (i gemensamt yttrande med Svenska handelskammares riks-

Prop. 1975/76:211

80

förbund och Sveriges industrijörbund) samt Moderata samlingspartiets kvinno­förbund.

LOanföratt del förd ra.sen massiv satsning påatt öka deenskilda personernas förflyttningsmöjligheter i dygnsperspektivet och även i övrigt vidga den ar­betsmarknad som står till deenskilda individernas förfogande. Både sysselsätt­ningsutredningen och betänkandet om länsplanering diskuterar enligt LO på ett förtjänstfullt sätt olika typerav insatser i syfteattjusl vidga denenskildeslo-kala arbetsmarknad, LO understryker starkt vikten av att denna del av regio­nalpolitiken med kraft drivs vidare. Del kanske viktigaste är att kommunika­tionsmöjligheterna radikalt förbättras liksom att bebyggelseplaneringen i framtiden tar hänsyn till möjligheter för människoratt nä arbetsplatserna.

Även TCO behandlar denna fräga i sitt remissvar och anför att bebyg­gelsestrukturen och bebyggelseplaneringen har stor betydelse för arbetsplat­sernas tillgänglighet inom de lokala arbetsmarknaderna. TCO delar upp­fattningen i rapporten att man inte kan acceptera en utveckling som medför att de arbetande genom en ökad spridning av bebyggelsen ivingas avsätta ökad tid för resor.

Värmlands läns landsting anför att del är nödvändigt att bostadsområden och arbetsplatsområden lokaliseras pä ett sådant sätt att det går att åstad­komma goda kommunikationer dem emellan. Landstinget i Kopparbergs län betonar att man inte kan acceptera ett system, där de arbetande genom en ökad spridning av bebyggelsen får avsätta längre tid för resor. Arbets­marknadens utgångspunkter måste därför vara vägledande för bebyggelse­strukturen. Östersunds kommun anför att bebyggelsestrukturen på längre sikt kan påverkas på ett gynnsamt säll genom att utbyggnad av bostadsområden görs med en sådan närhet till centrum och med en sådan struktur att täta kommunikationer till arbetsplatserna kan ordnas på ell ekonomiskt sätl. Länga avstånd till arbelel lorde vara ett avsevärt hinder för många kvinnor för alt gå ut i förvärvslivet. Del är nödvändigt att sådana hänsyn las i den fysiska planeringen,

Länsslyrelsen i Jämtlands län delar utredningens principiella synpunkler på bebyggelsestrukturens och kollektivtrafikens betydelse men framhåller samtidigt att med den ringa och spridda befolkning och de stora avstånd som finns i Jämtlands län kan insatser för all vidga de lokala arbetsmark­naderna knappasl ge annal än marginella effekter. Östersundsregionen torde dock utgöra ell undanlag. Länsslyrelsen i Gotlands län framför liknande syn­punkler.

Länsstyrelsen i Malmöhus län understryker alt utbyggnad av samhällen av­sedda för bilburna boende är oacceplabel inle bara av energihushållningskäl. Den leder ocksä lill en icke önskvärd social segregering genom att dessa samhällen blir attraktiva i första hand försådana familjer vilkas ekonomiska förhållanden medger innehav av minst två bilar.

Länsstyrelsen i Värmlands län betonar att man ser positivt på förslaget all

Prop. 1975/76:211

81

länsstyrelserna bör ges i uppdrag att fortsättningsvis belysa arbetsmöjlig­heterna i de lokala arbetsmarknadernas olika delar, Samma uppfattning re­dovisar länsstyrelserna i Uppsala, Skaraborgs och Malmöhus län samt land­stinget i Värmlands län.

AMSanför i detta sammanhang att sysselsättningsaspekten i framtiden bör spela en mer betydelsefull roll i den kommunala fysiska översiktsplaneringen. I det syftet behövs ökade samverkan med arbetsmarknadsorganen. Socialsty­relsen anseratt de analyserav den lokala arbetsmarknadens tillgänglighet som föreslås kanantasatt förframtiden geett mer detaljerat och probleminriktat un­deriag förden regionala utvecklingsplaneringen.

Svenska kommunförbundet anför att kommunerna har ansvaret för bebyg­gelseplaneringen. Alt ange målen för tätorternas ulveckling och bebyggelsens fördelning är därför i första hand en primärkommunal uppgift. Den nöd­vändiga samordningen över kommungränser torde enligt slyrelsens mening i huvudsak kunna ske genom samråd mellan berörda kommuner. Enstaka kommuner anför liknande synpunkter.

Flera remissinstanser ifrågasätter om inte sysselsättningsfrågan är av en sådan vikt att den måste finnas med bland de krav byggnadslagstiftningen ställer på bebyggelsens utformning. Denna uppfattning framförs av bl. a. bostadsstyrdsen, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län och statens planverk.

Planverket anser vidare att kommunerna bör ta hänsyn till kraven pä en balanserad arbetsmarknad, kollektiv trafik etc. i den kommunala fysiska översiktsplaneringen, där dessa frägor illustreras och samstäms med länsprogrammet, som i större utsträckning än hittills behöver utvärderas och behandlas i den fysiska översiktsplaneringen.

Bland de remissinstanser som stöder tanken pä ökade satsningar på kollektivtrafiken befinner sig LandsiingsJÖrbundei. Förbundet pä­pekar att sådana satsningar kommer att kraftigt belasta den kommunala ekonomin. I diskussionen av finansieringen av en utökad oftentlig sektor måste de snabbt expanderande kollektivtrafikkostnaderna tas in.

Folkparilets kvinnojörbund anser att arbetsmarknadspolitiken bör ta som utgångspunkt att kvinnor och män skall kunna ha samma sysselsättnings­grad. Detta betyder enlig'. förbundet att en lång rad förvärvshinder först måsle undanröjas. Hit hör inte minsl kravet på bättre kommunikationer. Den kollektiva trafikens standard måste förbättras, om båda makarna i en familj skall kunna förvärvsarbeta samtidigt, SSU anser att större resurser mäsle tas fram för att utveckla de kollektiva kommunikationerna. Dessa skall handhas av samhället och ställas till förfogande för den enskilde så att kostnaderna och servicen blir tillräckligt attraktiv så att inte ett tvä-bilsystem i hushällen blir lösningen på transportproblemen. Lösningar måste även tas fram så att man vid lägre trafikunderlag kan finna de kollektiva kommunikationerna attraktiva.

7"C0 delar rapportens bedömning att insatser inom kollektivtrafikens ram

6 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

82

är av central betydelse för att kunna vidga de lokala arbetsmarknadernas tillgänglighet för de enskilda individema. TCO anför vidare att de icke bil-burnas situation mäste särskilt uppmärksammas och att en utveckling mot ett allmänt ivåbilssyslem knappasl kan anses förenligt med målen för bl. a. trafik- och energipolitiken.

Arvika kommun ställer sig tvekande inför hur en Ökad andel arbetsresor skall kunna genomföras i en glesbygdskommun eller i en kommun med omfattande bebyggelse på landsbygden. Den kompletterande kollektivtrafik som i dag finns på landsbygden medger inga arbetsresor utan endast besök någon eller några gånger i veckan i närmaste stad eller serviceort. Länsstyrel­serna i Jämtlands och Kronobergs län framför liknande synpunkter,

LO anser att traditionell kollektivtrafik inte är tillräcklig. Flexiblare lös­ningar anpassade till lägre trafikunderiag - utvecklad färdtjänst, uthyrning av bil för samåkning, bidrag för bilinköp för gemensam användning - borde vid sidan av buss och spårbunden trafik kunna minska beroendet av egen bil. Även SJ menar att andra åtgärder än nu vanliga former av lokal kollektivtrafik bör övervägas för arbetsresor från och till plalser utanför de tätortsområden som har det trafikunderiag som behövs för en ekonomiskt försvarbar kollektivtrafik. Liknande synpunkter framförs av bl. a. länsslyrel­sen i Alvsborgs län.

En lokal arbetsmarknad omfattar i vissa fall flera kommuner. 1 rapporten föresläs att länsstyrelsema skall få i uppdrag att inom ramen för den fortsatta regionala trafikplaneringen studera förutsättningarna för ett utbyggt trafik­system i dessa fall. RR Kanser i likhet med rapporten att det ärangeläget att för­utsättningarna för ett sådant trafiksystem för lokala arbetsmarknader klar­läggs.

Planverket delar den i rapporten framförda uppfattningen att ulvecklingen av bebyggelsestrukturen och av de kollektiva kommunikationerna mäsle ske under ömsesidig anpassning, men släller sig tveksam till om en ut­byggnad av den regionala trafikplaneringen kan lösa dessa frågor. Del är verkets principiella uppfattning att trafikplaneringen på lokal nivå liksom bebyggelseplaneringen främst är en kommunal angelägenhet.

Flertalet länsstyrelser ser positivt på ett kommande uppdrag att inom ramen förden fortsatta regionala trafikplaneringen undersöka förutsättning­arna för ett trafiksystem som i ökad utsträckning kan användas för ar­betsresor inom de lokala arbetsmarknaderna. Detta gäller bl. a. länsstyrelserna i Hallands, Kalmar och Göteborgs och Bohus län.

Flera remissinstanser berör kostnaderna för en utvidgad kollektivtrafik. Länsstyrelsen i Älvsborgs län saknar ett ställningstagande i rapporten till frågan vem som skall bekosta förbättringen. Länsstyrelsen menar vidare att det nuvarande bidragssystemet med en uppdelning i lokal och regional trafik i vissa fall försvårar samarbeie i planerings- och finansieringshänseende.

Länsstyrelsen i Uppsala län instämmer i bedömningen i rapporten all del även med en kraftfull regionalpolitik kommer att vara ofrånkomligl med

Prop. 1975/76:211

83

flyttningar och att samhället måste underiätta flyttningar för personer som påtvingas sädan. Länsstyrelsen ser ingen konflikt i detta sä länge man har klart för sig alt regionalpolitiken är en långsiktig process och att det inom dess ram flnns behov, av att i ett mer kortsiktigt perspektiv lösa akuta problem. Liknande synpunkler framförs av bl. a. länsstyrelsen i Hal­lands län. Även Kramfors kommun anser att röriighetsfrämjande åtgärder kan bli nödvändiga föratt tillgodose individens krav på arbete närdet gäller mycket små och ofullständiga lokala arbetsmarknader. Kommunstyrelsen anser emellertid att först bör alltid prövas förutsättningarna att förbättra den lokala arbetsmarknaden innan rörlighetsfrämjande åtgärder tillgrips.

FCO i Norrbottens län påpekar att flyttningsbidrag fortfarande endast utgär till en begränsad del av de flyttande. Flyttning innebär betydande eko­nomiska påfrestningar för arbetstagare och flyttningsbidragen bör därför ges ökad ekonomisk belydelse och vidgad tillämpning. En ökad efterfrågan på yrkesarbetare böremellertid inte tillgodoses genom en allt för hög förmedling frän andra län. En intensifierad arbetsmarknadsutbildning är därför nöd­vändig, i synnerhet inriktad på kvinnlig arbetskraft.

Länsstyrelsen i Uppsala län instämmer i rapportens diskussion om att in­dividens rätt att välja utbildningsinriktning pä allt sätt mäste vär­nas, men att detta val bör kunna ske mot bakgmnd av en realistisk upp­fattning om de lokala och regionala sysselsättningsmöjligheterna. Samtidigt konstaterar länsstyrelsen att möjligheterna härtill f. n. är begränsade. Det ärdärförangeläget alt man sökeråstadkom ma yrkes-ochutbildningsporgnoser knutna till länsplaneringen,

RR K framför liknande synpunkter och anför dessutom att det är väsentligt att klargöra sambanden mellan det ordinarie utbildningsväsendet,arbetsmark­nadsutbildningen och den interna utbildningen inom företagen. Detta synsätt torde överensstämma med vad sysselsättningsutredningen framför, dvs. att arbetsmarknadspolitiken mäste föras in i företagen i större utsträckning.

Länsstyrelsen I Hallands län delar rapportens uppfaltning att individens val av utbildning bör ske mol bakgrund av en korrekt uppfattning om ar­betsmöjligheterna i regionen. Yrkesvägledning och yrkesorienteringen bör i göriigaste mån lämna upplysningarom strukturen i länet. Sädana uppgifter bör på sikt kunna erhållas från länsplaneringsmaterialet. Länsstyrelsen i Stock­holms län framför liknande synpunkter men understryker att det förutsätter en utvidgad sysselsältningsslatistik samt ell relativt omfattande utveck­lingsarbete för att det skall bli möjligt alt ge ett förbättrat underiag för regionala bedömningar av efterfrågans framtida fördelning pä yrkesgrupper.

SCB betonar att del krävs ett mycket omfattande och sannolikt tidsödande utvecklingsarbete för att få fram de modeller och den teknik som behövs för att göra regionala utbildnings- och yrkesprognoser. SCB är beredd att aktivt delta i ett sådant utvecklingsarbete

SÖ behandlar ingående det framlagda förslaget. Enligt SÖ:s uppfattning underiättas en yrkesmässig röriighet av att de individer som kan beröras

Prop. 1975/76:211

84

av omslällningskrav har en bred grundutbildning. Det är således enligt SÖ angeläget att peka pä risken av att anpassa utbudet av grundläggande ut­bildning till den lokala sysselsättningsprofilen i områden med små och dåligt differentierade arbetsmarknader. Detta gäller särskilt för utbildningar som har ell snävt yrkesmäl. SÖ delar i stort rapportens syn pä avvvägningen mellan ett brett utbildningsutbud och hänsynen lill den lokala och regionala arbetsmarknadens efterfrågan på arbetskraft.

SÖ pekar ocksä pä de möjligheter att tillgodose lokala och regionala ut­bildningsbehov som vuxenutbildningen erbjuder. Delar av denna utbildning har ofta anknytning till lokala och regionala behov.

Behovet av ytteriigare information, i regionalt nedbruten form, vitsordas av SÖ vad gäller yrkesutveckling och utbildningsbehov. Även den regionala skolplaneringen torde enligt SÖ vara betjänt av att försök göres att i länsplaneringen mera systematiskt fånga in de framtida utbildningsbehoven genom bedömningar av arbetskraftsefterfrågans fördelning på yrkesgrupper. Vidgad information på regional nivå som kan ge säkrare bedömningsun­deriag för studie- och yrkesvägledningsverksamheten (SYO) är också an­gelägen.

SÖ instämmer i detta sammanhang i rapportens konstaterande att yrkes-och utbildningsprognoser med utgångspunkt i regionala behov är ett av flera underiag för dimensionering av utbildningsväsendet. Därtill kommer självfallet att de inte endast behövs för planeringen av ungdomsskolan utan även för vuxenutbildningssektorn. Rapporten nämner bland annal arbets­marknadsutbildningens inriktning och företagens internuibildning som ex­empel på områden som bör kunna utnyttja en utbyggd länsplanering. SÖ tillfogar att även för den kommunala vuxenutbildningens planering behövs regional yrkes- och utbildningsinformation.

4.5 Anpassning av arbetstilirällena tiH arbetskraftens förutsättningar och krav (SOU 1975:90 kap. 10)

4.5.1 Arbetsmiljö

Behoven av bätlre anpassning av arbetsplatserna till människornas fysiska och psykiska förutsättningar gäller enligt utredningen i stort sett hela ar­betsmarknaden. Det är ett gemensamt intresse för alla anställda. Anpass­ningen av arbetsplatserna kan medverka till alt förhindra utslagning och underiätta för nya grupper att komma in på arbetsmarknaden. Dessa grupper kommer troligen att ställa stora krav på arbetsmiljön. Försök görs t. ex, f. n. med att i större utsträckning rekrytera kvinnor till vissa traditionella manliga arbeten inom industrin. Försöken tyder också pä att en förbättring av arbetsmiljön kan påskyndas genom alt nya grupper tas in pä arbets­platserna.

Prop. 1975/76:211

85

En arbetsmiljö som är bätlre anpassad till människans fysiska och psykiska förutsättningar kommer all orsaka mindre förslitningar, mindre utslagning och på sjkl färre arbetshandikappade personer. Samtidigt underiättas an­ställning av fysiskt och psykiskt handikappade. Del finns ingen skarp gräns mellan de krav som ställs på arbetsmiljön för alt skydda de anställdas hälsa och insatserna för de redan handikappade. Denna mera allmänt inriktade och långsiktiga anpassning av arbetsplatserna för att underiätta anställning av t. ex, handikappade grupper iir emellertid inte tillräcklig. 1 vissa fall mäste svårplacerade grupper ges särskill stöd för alt de skall kunna få en anställning. I en del fall måsle man enligt utredningen anordna särskilda arbetstillfällen t. ex. verksläder för skyddat arbeie.

Ett nytt instmment föratt förbättra arbetsmiljön prövades underår 1974. En­ligt riksdagens beslut skall 20 96 av årsvinsten för verksamheten är 1974 avsät­tas till särskilda arbelsmiljöfonder. Dessa arbetsmiljöfonder får användas till investeringar för att förbättra arbetsmiljön liksom för andra investeringar som kan förbättra förhållandena för de anställda i förelaget. De fackliga organisatio­nerna har fått inflytande på användningen av fonderna.

Ibland måsle en arbetsplats anpa.ssas till de speciella krav som ställs av en arbetssökande med handikapp. Det finns då möjligheter att ge stöd för ombyggnad av arbetsplatserna och särskilda anordningar pä arbetsplatsen liksom för arbelshjälpmedel och arbetsbiträde åt handikappade. Anpass­ningsgrupperna har här ett väsentligt hjälpmedel som emellertid ännu bara i begränsad utsträckning tagits i anspråk. Sysselsättningsutredningen betonar betydelsen av att möjlighetema att anpassa de enskilda arbetsplatserna an­vänds i så slor utsträckning som möjligt.

4.5.2 Personalpolitiken

1 diskussionen om personalpolitiken avser utredningen för enkelhetens skull med begreppel "företag", arbetsplatser också inom den offentliga sek­torn. Behovet av förändrad inrikining av personalpolitiken är lika stort inom den offentliga sektorn.

En naturiig följd av all förelagen blir allt slörre är att en ökande del av anställningsbytena sker inom företaget. Också andra faktorer kan leda lill minskad röriighet mellan företagen och ökad röriighet inom dem. Lag­stiftningen för ökad trygghet i anställningen och trygghetsavtalen är ex­empel på detta. De ökade rekryterings-, introduktions- och utbildningskost­naderna, som medför alt hög personalomsättning kan bli en stor belastning för förelaget, verkar i samma riktning. Den förbättrade anställningstrygg­heten kan också få lill följd att svårigheterna att få anställning i vissa fall kan öka. Ökad trygghet för de redan anställda måste därför - som också skett - kombineras med ökade insalser för att främja anställningar av ar­betssökande uianför företagen.

Myckel lyder på att den här antydda utvecklingen fortsätter. Ökad uppm-

Prop. 1975/76:211

86

märksamhet mäste därför enligt utredningen riktas pä omställningarna inom förelagen. Uppgiften kan till en del sägas vara att "föra in arbetsmark­nadspolitiken i företaget. Tre viktiga uppgifter för arbetsmarknadspoliti­ken i företagen kan urskiljas. För det första skall den bidra till att klara omställningarna inom företaget så att de blir sä positiva som möjligt för den enskilde individen. För det andra skall den bidra till att förhindra ut­slagning. Uppgiften att sköta omplacering inom företaget är en viktig del i denna strävan. En tredje och väsentlig uppgift är att underiätta rekry­teringen av grupper som står utanför arbetsmarknaden, t. ex, handikappade och äldre.

De anpassningsgrupper som inrättades på grundval av den nya Irygghels-och främjandelagstiflningen är ett första steg i denna riktning. Det finns mer än 4 000 anpassningsgmpper, Anpassningsgmpperna kan ses som ett första steg i en utveckling där de anställda får ett mera direkt inflytande på personalpolitiken.

Interna omplaceringar med syfte all bereda plats för någon arbetssökande uianför företagel kan underiättas pä skilda sätt. Utredningen menar att det skulle vara av värde om viss ekonomisk kompensation kunde ges till den som frivilligt lämnade ett arbeie för att underiätta en handikappads över­gång till nya arbetsuppgifter inom företaget. Kompensationen kan t. ex. avse vidareutbildning eller temporär garanti för löneutveckling. Uiredningen föreslåratl en sådan möjlighel införs. Den närmare ulformningen diskuteras inte.

För att underiätta anställning av psykiskt och socialt handikappade och andra svårplacerade av liknande skäl diskuterar utredningen möjligheten alt ulse en handledare som tar sig an och stöder den handikappade både närdet gäller arbetet och kontakten med kamraterna. Anpassningsgmpperna skulle kunna ta initiativ till och organisera handledarverksamheten. Där anpassningsgrupper saknas skulle verksamheien bedrivas av arbetsförmed­lingen i samverkan med företag och fackliga organisationer.

Utbyggd intern utbildning i förelagen kan bli ett led i ett närmare sam­arbete mellan arbetsmarknadspolitiken och företagen, 1 mars 1975 tillsattes en särskild utredning med uppgift att utreda utbildningen i företagen. Denna utredning bör kunna ge betydelsefulla bidrag till en utbyggd och förbättrad personalpolitik, som möjliggör bättre anpassning lill arbetsmarknadspolitiska målsättningar inom företaget.

Utvecklingen på arbetsrättens område leder snabbt till ökal inflytande för de anställda över personalpolitiken. Detta leder inte automatiskt lill att man ocksä underiättar möjligheterna att anställa svårplacerade personer som står utanför företaget. Det är enligt sysselsättningsutredningen nödvändigt alt den nya personalpolitiska organisationen har nära kontakt med arbets­marknadsverket som kan sägas representera samhällsintresset i dessa frågor och särskilt de arbetssökande som står utanför företagel. Delta ansluler alltså till den organisatoriska modellen för anpassningsgrupperna.

Prop. 1975/76:211

87

4.5.3 Arbetets organisation

En förutsättning för att nya grupper skall kunna gä in på arbetsmarknaden är enligt utredningen mänga gånger alt deras krav pä arbetets organisation och på arbetstider blir uppfyllda.

På arbeislidsomrädet har ulvecklingen under senare är inneburit en större flexibilitet. Flexibiliteten är emellertid ofta inte en anpassning efter indi­videns önskemål och förutsättningar. De stora variationerna i föriäggningen av arbetstiden och i arbetstidsultaget sker sälunda mellan olika branscher och företag medan möjligheterna till individuell anpassning av arbetstiderna fortfarande är små. Under senare år har emellertid en strävan efter slörre individuell anpassning kunnat märkas. Gällande regler för pension medger sålunda en viss flexibilitet i pensionsuttaget. Pension kan i vissa fall ulgä före normal pensionsålder p. g. a. hälsoskäl eller arbetsmarknadsskäl. De nya reglerna om delpension skapar ocksä möjligheter till en mjukare över­gång mellan arbetsliv och ålderspension.

Möjligheterna till återkommande utbildning är ett annat sätt att fördela perioder av arbete mellan perioder av annan verksamhet under livstiden.

Utbyggd sjukförsäkring, arbetslöshetsförsäkring och familjeförsäkring är andra vägarsom prövats föratt ge individen en ökad reel frihet i valet mellan ar­bete och annan verksamhet.

Förslagen till en reformering av semesteriagstftningen präglas också av en strävan efter ökad individuell valfrihet. Semesterutredningens förslag innebär att den nya femte semeslerveckan skall få sparas under en fem­årsperiod föratt ge möjlighet till en sammanhängande ledighet om maximalt tio veckor.

Flexibel arbetstid är en annan väg alt gå framför allt när det gäller att anpassa kontorsarbetsplatser till den enskildes önskemål och krav.

Sysselsättningsutredningen pekar ocksä pä att strävandena efter ökad flex­ibilitet kan komma i konflikt med andra mål. Sälunda finns del t. ex. ar­betarskyddsaspekter som talar för att vissa bestämmelser även i fortsätt­ningen bör vara tvingande. Även strävandena efter jämställdhet mellan män och kvinnor talar för en viss styrning av t. ex, föräldraledighet. Här mäsle således en avvägning mellan olika mål göras.

Samhällsekonomiskt skulle flexibiliteten i arbetslivet kunna medföra för­delar t. ex. så all flera människor stimulerades att i lågkonjunkturer utnyttja sina rättigheter till extra lång semester, vuxenutbildning etc. Om politiken utformades så, skulle den ökade individuella friheten kunna paras med samhällsekonomisk effektivitet. Valfriheten måsle därför ges ramar med utgångspunkt i de olika målen som uppställs för samhällsutvecklingen.

Reformerna om medbestämmande i arbetslivet kommer att skapa för­utsättningar för ökat inflytande frän de anställda när det gäller arbetsför-läggning och möjligheter till deltid. Det är emellertid viktigt att även ar­betsförmedlingen ges resurser att medverka i diskussioner om arbetstids-

Prop. 1975/76:211

88

problem då dessa ofta på ett avgörande sätt bestämmer individens möjligheter till arbete.

Mot bakgrund av tendenserna till ökat deltidsarbete för t. ex, pensionärer, studerande m, fl. anser sysselsättningsutredningen att en reformering av den sociala lagstiftningen bör komma till stånd med den innebörden att deltidsarbete i ökad utsträckning jämställs med heltidsarbete vad gäller so­ciala förmåner.

4.5.4 SärskiU stöd för svårplacerade grupper - sysselsättningsskapande åtgärder

Även om den potentiella arbetskraften inte till större del utgörs av grupper med uttalade arbeishandikapp kommer det ändå att finnas en slor grupp handikappade som söker arbete. Denna grupp kommer troligen också att öka. Svårigheten att bereda handikappade och äldre sysselsättning var även under den senasle högkonjunkturen påtaglig. Detta trots att del var god tillgång på arbete och brist på arbetskraft. Det är därför mycket angeläget att åstadkomma förbättringar av möjligheterna att stödja dessa grupper på arbetsmarknaden. Lösningen av deras sysselsättningsproblem är en förut­sättning för att mälet om arbete åt alla skall kunna uppnås.

Arbetsmarknadspolitiken skall i så liten utsträckning som möjligt skilja ut och särbehandla handikappade, 1 stället bör man eftersträva att så mycket som möjligt använda de normala arbetsmarknadspolitiska instrumenten Denna strävan har bl. a, tagit sig uttryck i att arbetsvärden under senare år i allt större utsträckning inordnats i den ordinarie arbetsförmedlingen.

De arbetsmarknadspolitiska medlen är till största delen avsedda för samt­liga arbetssökande eller för samtliga anställda. Samtidigt är dessa medel också av speciell belydelse för de svårplacerade.

För personer som inle kan placeras med hjälp av de ordinarie insatsema finns ytterligare ett anlal medel alt tillgå. Arbetsgivarna kan t. ex. erbjudas Stöd för utbildning eller inskolning eller också kan man ta över en del av lönekostnaderna i form av halvskyddat arbete. Uppgiften för dessa stöd­former är att ta över de merkostnader som arbetsgivaren kan länkas åsamkas, varigenom kostnadema via budgeten fördelas jämnt pä hela produktionen. Om inte heller dessa olika former av introduktions- och anställningsstöd ger resultat återstår att anordna särskilda arbeten, t. ex. i skyddade verkstäder eller i särskilda beredskapsarbeten.

Det har riktats kritik mot del nuvarande systemet för stöd åt svårplacerade på arbetsmarknaden från åtminstone två olika utgångspunkter. Från i första hand fackligt håll har hävdals att arbetsgivaren inte gjort en motprestation som svarar mot bidraget. Bl. a. för att undvika detta har de fackliga or­ganisationerna i det närmaste haft vetorätt när det gäller utbildningsbidrag och halvskyddad sysselsättning. Dessulom är de fackliga organisationerna inkopplade på uppföljningen av utbildning resp, halvskyddad sysselsättning.

Den andra typen av kritik utgår i sin tur från all prövning och utbelalning

Prop. 1975/76:211

89

av stödet är omständligt och administrativt krävande pä grund av individuali­sering ochett omfattande samrådsförfarande vilket leder till att enskilda indi vi-der på ett olyckligt sätt blir utpekade som svårplaceradeellerhandikappade. Ut­redningen diskuterar möjligheterna att företagen skulle betala avgifter i de fall de rekryterade personal på ett sätt som inte överensstämde med de sysselsätt­ningspolitiska ambitionerna.

Ett mera långtgående alternativ till en sädan ordning vore en lag om kvotering som skulle ålägga företagen alt anställa en viss andel handikappade och äldre, En kombination av kvotering, avgifter och bidrag är naturligtvis också tänkbar. Utredningen avseratt återkomma lill dessa frågor i sitt slut­betänkande.

Sysselsättningsutredningen diskuterar vissa ändringar i det nuvarande bi­dragssystemet så att det bättre skall stimulera till placering av flera handikap­pade på den öppna marknaden.

Bristerna i del nuvarande systemet kan kort sammanfattas på följande sätt.

1)

Enligt de formella regler som gäller skall halvskyddad sysselsättning och arkivarbete omprövas och de anställda om möjligt överföras lill vanlig anställning. Trots detta är rörligheten och överföringen tili ordinarie an­ställning mycket liten. Anledningen är svårighelen att finna lämpliga anställningar på öppna marknaden. Detta leder till att denna typ av halv­skyddad och skyddad sysselsättning blir långsiktiga lösningar,

2)

Systemet tar inte hänsyn till att produktionsförmågan hos en handikappad rimligen förändras efter en viss period av allmän inskolning och inträning på en viss arbetsuppgift. Från företagsekonomiska synpunkler är alltså subventionsbehovet frän börian kanske mycket stort för att sedan efter hand avta och i mänga fall helt upphöra.

3)

Det kan ifrågasättas om uppdelningen på olika arbetsgivarkategorier är rimlig. Det förutsätts t. ex. att statliga arbetsgivare (med undanlag av affärsdrivande verk) skall driva en önskvärd anställningspolitik när det gäller svårplacerade ulan ekonomisk stimulans,

4)

Kostnadema för halvskyddat och skyddat arbete delas inte jämnt mellan olika arbetsgivare.

En del av dessa brister skulle enligt utredningen kunna avhjälpas om bidraget lill halvskyddad sysselsättning byggdes upp på följande sätt. Under försia halvåret utbetalas ett bidrag för halvskyddad sysselsättning till ar­betsgivaren som uppgår till exempelvis 75 % av den totala lönekostnaden. Därefter skulle bidraget utgå med 50 96 av lönekostnaderna. Efler ytterligare ett år skulle en nedtrappning av bidraget ske lill exempelvis 25 % av lö­nekostnaderna. Ett system som är utformat pä detta sätt skulle ha uppenbara fördelar. För det första är stödet lill en börian mycket stort. Detta bör göra det lättare att övervinna inledningsmotståndet hos arbetsgivarna.

En ytteriigare fördel med systemet skulle vara att en automatisk ned-

Prop.  1975/76:211

90

trappning av bidraget skulle ske i takt med att den anställde anpassas lill sina arbetsuppgifter. Undantagen skulle vara förhandlingsresultatet mellan företagel, arbetsmarknadsverket och den fackliga organisationen. Även det kvarstående 25-proceniiga bidraget skulle omprövas åriigen.

Den nuvarande regeln om möjligheter för arbetsgivarna alt överföra en redan anställd lill halvskyddad verksamhet skulle kunna täckas på följande säll. En sådan överföring kunde ske om och när en handikappad utifrån anställts och bidraget trappats ned fullständigt. I så fall skulle man kunna få bidrag med 25 % för en redan anställd. Också dessa fall skulle prövas årligen,

Sysselsättningsuiredningen anser att halvskyddad sysselsättning bör fin­nas också på slatens område. Del bör därför utfärdas regler om anvisningar för statsmyndigheternas budgetering som gör det rimligt och önskvärt att utnyttja denna möjlighel. Fördelarna med detta skulle bl, a, vara att man fick ett komplement till arkivarbetarsystemet.

Sysselsättningsuiredningen päpekar att behovet av olika formerav skyddat arbeie - i särskilda verkstäder, särskilda beredskapsarbeten eller pä annat sätt-kommeratt finnas kvar också i framtiden. Inte minst gäller det regioner av landet där brislen på arbetstillfällen är stor och där det finns ett stort inslag av äldre arbetskraft.

En särskild organisationskommitté har framlagt förslag om organisationen av skyddat arbete. Sysselsättningsutredningen ger därför inga förslag pä detta område utan förutsätter alt organisationskommitténs betänkande leder fram till en mera enhetlig och slagkraftig organisation.

När del gäller arkivarbeten anser utredningen att riskerna för perma­nentning bör uppmärksammas. Det är omvittnat att mänga arkivarbetare efter flera års arbete, ingår som en självklar del i arbetsorganisationen pä en arbetsplats och gör hell nödvändiga arbetsinsatser. Trots detta är det svårt att få dem överförda till vanliga tjänster hos myndigheterna. En lösning är alt ge myndigheter (och organisationer) möjlighel alt anställa fler ar­kivarbetare på personliga ijänsler. Så har skett i viss ulsträckning under det senasle årel (150 plalser). Enligt ulredningens uppfattning böremellertid de medel som ställs lill förfogande för sådan överföring väsentligt utökas.

4.5.5 Remissyttrandena

En bred remissopinion anslutersig i huvudsak till ulredningens diskussion om behovet av insatser när det gäller arbetsmiljö, personalpolitik, arbets­organisation och arbetsmarknadspolitiska stödåtgärder för svårplacerade grupper.

Arbetarskyddsstyrelsen stöder utredningens förslag om kartläggning av sambandet mellan otillfredsställande arbetsmiljö och utslagning från arbets­marknaden samt instämmer i uppfattningen att det finns behov av ytteriigare åtgärder i form av direkta förbättringar av arbetsmiljön och i form av ökade

Prop. 1975/76:211

91

anpassningsätgärder inom olika företag. Enligt styrelsens mening är den arbetsmarknadspolitiska inriktningen av personalpolitiken som utredningen föreslår, parallellt med en aktivering av anpassningsgruppernas verksamhet, en förutsättning för att arbetsmarknaden skall kunna öppnas för hittills ute­stängda grupper,

LO delar utredningens uppfattning att arbetsmarknadspolitiken skall föras in i företagen och understryker att det därför fordras stora personella insatser inte minst från arbetsförmedlingens sida. LO ger också sitt stöd till ut­redningens påpekande all den nya personalpolitiska organisation som följer av den kommande arbetsrättslagstiftningen med nödvändighet mäste ha nära kontakt med arbetsmarknadsverket. Anpassningsgruppernas roll i den­na samverkan framhålls.

SAF, Svenska Handelskammarförbundet och Industriförbundet framhäller i gemensamt yttrande alt frågan om att anpassa arbetsplatserna till personer med olika typer av handikapp är viktig. Eftersom de erforderiiga åtgärderna ofta är kostnadskrävande är enligt dessa remissinstanser inte möjligt att genomföra generella åtgärder på ett sådant sätt att de flesta arbetsplatser skall kunna betjänas av de flesta personer, oavsett typ av handikapp.

Landstingsförbundets styrelse instämmer i princip i utredningens diskus­sion om insatser inom arbetsmiljön, personalpolitiken och arbetsorganisa­tionen. Styrelsen delar ocksä utredningens uppfattning att anpassningsgrup­pernas arbete är en lämplig form för samarbete mellan samhälle, arbetstagare och arbetsgivare. Arbetsmarknadspolitik och personalpolitik hänger intimt samman. I utredningens överväganden kring dessa frägor har ocksä ett stort antal landsting och primärkommuner instämt.

AMS framhäller att anpassningen av arbetsplatserna till arbetskraftens förutsättningar och krav är av avgörande betydelse för att underiätta för nya grupper att komma in på arbetsmarknaden och för att förhindra ut­slagning. Styrelsen anser i likhet med sysselsättningsuiredningen att en rad insatser av olika slag mäste göras inom områden som t. ex. arbetsmiljö, personalpolitik och arbetsorganisation för att underiätta denna anpassning. Utredningen framhåller att personalpolitiken måste få "arbetsmarknadspo­litiska ambitioner". Styrelsen betonar vikten av att sysselsättningsutred­ningen i det fortsatta arbetet uppmärksammar säväl statens som kommu­nernas personalpolitik.

AMS menar vidare att ett vidgat inflytande för de anställda i personalfrågor inte automatiskt leder till ökade möjligheter för arbetshandikappade att på samma villkor som andra arbetssökande erhålla arbete. Styrelsen har därför i samråd med de centrala parterna på arbetsmarknaden rekommenderat att arbetet i anpassningsgrupperna i första hand skall inriklas på rekrytering av främst handikappade och äldre som f n. står ulan arbete, lagen om an-slällningsfrämjande åtgärder ger förmedlingen möjlighet att ta upp diskus­sioner med företagen om sammansättningen av personalen med hänsyn till bl. a. ålder och handikapp. Sådana diskussioner har hittills förekommit

Prop. 1975/76:211

92

endast i begränsad utsträckning. Mot denna bakgmnd har styrelsen gett länsarbetsnämnderna direktiv att särskilt uppmärksamma denna fråga.

Handikappförbundens cenlralkommitté (HCK) delar sysselsättningsutred­ningens uppfattning att arbetsmarknadspolitiken i sä liten utsträckning som möjligt skall skilja ut och särskilda resurser som handikappade kan behöva för att fungera i ett arbete. HCK framhäller att arbetsförmedlingens insatser är avgörande när del gäller anpassning av arbetsplatserna. För att främja nyrekrytering av handikappade är det enligt HCK:s uppfattning nödvändigt alt använda främjandelagens hela åtgärdsregisler. HCK förordar inte tvångs­förmedling som ett regelmässigt förfaringssätt, men menar att arbetsmark­nadsmyndigheterna inte hell och hållet fär avvisa den möjlighet som finns i främjandelagen.

Riksförbundet för utvecklingsstörda barn (FUB) betonar anpassningsgrup­pernas viktiga roll när det gäller att mildra de fördomar mot handikappade människor. Dessa fördomar är enligt FUB ännu starkare gentemot män­niskor med förståndshandikapp än mot kroppsligt handikappade. För att komma till rätta med detta problem är del bl. a. nödvändigt att arbetet i anpassningsgmpperna effektiviseras.

Sysselsättningsulredningens förslag till ändrade bidragsvillkor för den halvskyddade sysselsättningen tillstyrks i sina huvuddrag av så gott som samtliga de remissinstanser som har yttrat sig i frågan. Detta gäller bl. a. AMS, LO, TCO, SACOtSR, SAF, de båda kommunförbunden, statens han­dikappråd samt handikapporganisationerna. Vissa invändningar och reser­vationer kan dock redovisas.

Socialstyrelsen framhåller att utredningen inte har tagit hänsyn till att en stor del av de arbetshandikappade har ett bestående arbeishandikapp som inte kan förbättras genom stödåtgärder.

RRV anser sig inte kunna ta ställning till den föreslagna bidragshöjningen pä basis av de uppgifter som lämnas i betänkandet, utredningen har enligt RRV inte klargjort vilka effekter som eftersträvas med en höjning av bi­draget.

SJ menar att den möjlighet som finns för privata företag, kommuner och landstingskommuner att i vissa fall fä överföra redan anställd person till halvskyddad sysselsättning bör finnas ocksä för statliga affärsdrivande verk.

TCO tillstyrker utredningsförslaget men framhäller alt bidrag till arbets­givare för att överföra redan anställd till halvskyddad verksamhet bör an­vändas mycket restriktivt,

5 Näringslivspåverkan

5.1 Näringslivets utveckling (SOU 1975:91, kap. 6)

1 rapporten anförs att utvecklingen inom de olika näringsgrenarna är be­stämmande för skilda regioners möjlighet att uppnå en balanserad utveck­ling. Näringslivets utveckling ger därmed grundläggande förutsättningar för

Prop. 1975/76:211

93

regional- och sysselsättningspolitiken.

Den strukturomvandling som näringslivet genomgått har varit en vä­sentlig förutsättning för värt lands välståndsutveckling. Pä relativt kort tid har ett agrart samhälle utvecklats lill ett industri- och riänstesamhälle. Om­vandlingen har ocksä återspeglats i en betydande ändring av befolkningens fördelning i landet. 1 bönan av 1900-ialet bodde någol mer än var tredje invånare i tätorter (samhällen med minst 200 invånare). F, n. bor drygt fyra femtedelar av befolkningen i tätorter. Det genomgående mönstret har varit en allmän tillväxt av tätorterna. Vidare har de större tätortema vuxit mer än de mindre. 1 alla länder med vår typ av ekonomiskt system har den spontana ut­vecklingen allt sedan industrialismens genombrott gått mot ökad koncentra­tion av befolkningen.

5.1.1 Jord- och skogsbruk

Jord- och skogsbmket (inkl, trädgårdsodling och fiske) har kommii all betyda allt mindre för sysselsättningen. Vid sekelskiftet svarade dessa pri-märnäringar för mer än hälften av landets sysselsättning för att vid mitten av 1930-lalet svara för en tredjedel. År 1960 hade denna andel sjunkit till 14 96 och f n, återfinns drygt 6 96 av de yrkesverksamma inom dessa nä­ringsgrenar, Prognosema fram till åren 1980 och 1990 pekar på en ytterligare nedgång.

Sysselsättningsandelen inom jord- och skogsbruk varierar kraftigt mellan olika län. Jordbruket betyder relativt myckel i de sydligaste delarna av landet, Gotlands, Skaraborgs, Hallands och Kristianstads län. Jordbruket svarar där för drygt 15 96 av sysselsättningen, på Gotland för närmare 23 96. Minst betyder jordbruket i Stockholms län. Även om jordbruket har en relativt liten belydelse totalt i ett län kan del spela en slörre roll inom de mera glest bebyggda delarna i de olika länen.

Som framförs i rapporten är jordbruket som näringsgren relativt opåverkat av svängningar i konjunkturen. Men en höjning av världsmarknadspriserna på livsmedel kan förbättra lönsamheten i det svenska jordbruket. Detta kan i sin tur få lill resultat alt sysselsättningsminskningen inom jordbruket tillfälligt bromsas upp. Fortsatt rationalisering är dock en av förutsättning­arna för att kostnaderna för jordbruksproduktionen skall bli så låga som möjligt. Rationaliseringen innebär bl. a. ett minskat behov av arbetskraft. 1 stora delar av landet har jordbrukssysselsättningen kommii ned på en nivå som gör att sekiorn mindre än hittills påverkar, förutsättningarna för regional-och sysselsättningspolitiken. På de lokala arbetsmarknader där jord-och skogsbruket ännu är betydande kan dock uppstå problem på arbets­marknaden.

Åldersfördelningen bland de verksamma inom jord- och skogsbruk är sned. En stor del av den avgång som beräknas ske under 1970-och 1980-lalen kommer alt ske genom pensionering. Många av dem som slutar siit yr­kesarbete kommer således inie aii ställa krav på annan sysselsättning, vilket

Prop. 1975/76:211

94

innebär alt direkta sysselsättningsproblem inle uppslår i den utsträckning som sker i händelseaven indusirinedläggning eller liknande, Däremoi mins­kar nalurliglvis del totala antalet arbetstillfällen inom regionen.

Den väntade tillgängen av arbetstillfällen inom jordbruket släller enligt rapporten krav på aktiva regional- och sysselsältningspoliliska åtgärder. Ökade krav pä aktiva åtgärder kommer att ställas i synnerhet i kommuner med stor jordbrukssektor och en i övrigt svag arbetsmarknad. De regional-och sysselsältningspoliliska bedömningarna bör även i fortsättningen upp­märksammas i jordbrukspolitiken. Det har visat sig att de jordbmkspoliliska insatserna ofta går alt genomföra i förening med en lugn sysselsättnings­utveckling. De jordbrukspolitiska stödåtgärderna har dämpat avgången i framför alll de nordligaste delarna av landet. Tillgängliga regional- och ar­betsmarknadspolitiska åtgärder har därigenom visat sig tillräckliga för att nä en mera balanserad utveckling i de jordbruksdominerade regionerna.

Skogsbruket har den relativt sett största betydelsen för sysselsättningen i norra Sverige, Andelen sysselsatta inom skogsbruk är störst i Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län. Andelen sysselsatta inom skogsbruk ligger där över 5 96. På samma sätt som för jordbruket betyder skogsbruket förhållandevis mer i vissa glesbygdskommuner.

Sysselsättningen i skogen erbjuderofta ett komplement i försia hand till jord­bruket. Det finns därför ett regional-och sysselsätlningspoli tiskt intresse av att stimulera sysselsättningen i skogen. De skogsvårdande åtgärderna har därvid storbetydelse. Samtidigt som man därigenom skapararbetstillfällen i desyssel-sättningsmässigt mest drabbade delarna av landet bidrarsåda na åtgärder till ett mer effektivt skogsbruk,

5.1.2 Byggnadsverksamhet

Byggnadsverksamheten har varit en av de mest expansiva näringsgrenarna inom den svenska ekonomin under efterkrigstiden. Särskill snabb var ex­pansionen under perioden 1960-1965, Under de allra senaste åren har emel­lertid byggsysselsättningen minskat kraftigt, Della trots att de arbetskrafts-intensiva områdena småhusbyggande saml ombyggnads- och reparations­verksamhet har ökat betydligt. Minskningen av byggsysselsättningen under de senaste aren har infallit samtidigt med en expansion inom industrin. Sysselsättningsproblem har därmed i slor utsträckning kunnat undvikas genom all byggnadsarbetarna i ganska stor omfattning har kunnal gä över till industriarbete.

Andelen sysselsatta inom byggnadsverksamheten varierar mellan olika lokala arbetsmarknader. Byggnadsverksamheten är störst i storstadsområ­dena. Även primära centra har en förhållandevis stor sysselsätlningsandel inom byggsektorn.

Den konlinueriiga byggnadsverksamheten är störst i de mest expansiva kommunerna och omvänt, minsl i de kommuner som har en stagnerande befolknings- och näringsHvsutveckling. Den regionala tordelningen av sys-

Prop. 1975/76:211

95

selsätlningsminskningen inom byggnadsverksamheten kan därför anlas följa den allmänna utvecklingen på de lokala arbetsmarknaderna.

Byggandet bedrevs länge i rent hantverksmässiga former. Främst under 1960-talet utvecklades mer industriella former av byggande, vilket sam­manföll i tiden med den slora produktionsökning som genomfördes på bo­stadsbyggandets område. Trots den ökade kapitalintensiteten har branschen fortfarande ett förhållandevis stort antal små företagsenheter. Bland de större företagen har fusioner varit vanliga. Företagsstrukturen kan därför sägas utmärkas av både splittring och koncentration.

Bostadsbyggandets ändrade karaktär är av intresse både från regional­politiska synpunkter och från byggarbetsmarknadens synpunkt. Den ökade inriktningen mot småhus fär stor betydelse för bl. a. arbeispendlingens ut­veckling. Småhusbyggandet medför också att antalet stora byggprojekt blir färre och att byggarbetsplatserna blir mer spridda. Byggtiderna blir kortare. Fler yrkesarbetare och arbetsledare sysselsätts trots att den s. k, prefabri­ceringen inom byggnadsverksamheten ökat.

5.1.3 Privata och offentliga tjänster

År 1970 sysselsatte tjänstesektorn (varuhandel, samfärdsel samt privata och offentliga tjänster) drygt hälften av det totala antalet förvärvsarbetande. Tjänstesektorns andel av sysselsättningen var ungefär en femtedel år 1900, en fjärdedel år 1930 och en tredjedel år 1950, Sysselsättningsandelen har således ökat i accelerande takt. Under de senaste decennierna har den sam­hälleliga och kommersiella servicen ökat sin andel av sysselsättningen och den - speciellt gäller det de offentliga tjänsterna - beräknas ytterligare öka sin andel under 1970- och 1980-talen.

Tjänstesektorn växer mest i tätbefolkade områden. Dessa utgör hell na­turiigt ett bra serviceunderiag. Sysselsättningsökningen inom tjänstesektorn kommer därför att bli mest betydande i större kommuner, främst i stor­stadsområden, primära och regionala centra, men även i vissa centralorter i kommuncentra. Pä vissa lokala arbetsmarknader, företrädesvis i befolk­ningsmässigt slörre kommuner, kan sektorns sysselsättningsandel bli för­hållandevis stor. 1 storstadsområdena svarar sysselsättningen inom tjänste­sektorn för två tredjedelar av den totala sysselsättningen. I primära centra är fler än hälften av de sysselsatta verksamma inom tjänstesektorn. Mot­svarande andelar för regionala centra och kommuncentra är mellan 40 % och en tredjedel.

Tjänstesektorn bör naturligtvis, enligt rapporten främst bedömas efter dess betydelse för en orts eller regions serviceförsörining. Men sysselsättnings­aspekterna pä tjänstesektorn kommeratt skjutas alltmer i förgrunden.

En utveckling mot en större andel sysselsatta inom den offentliga sektorn kan ge positiva effekter genom att lokala arbetsmarknader med en stor offentlig tjänstesektor torde kunna erbjuda en förhållandevis stor stabilitet och trygghet i anställningen. Den offentliga sektorn är relativt opåverkad av konjunktursvängningarna och förutsättningarna alt öka sysselsättnings-

Prop. 1975/76:211

96

andelen för kvinnor är erfarenhetsmässigt goda.

Tjänstesektorn kan vänlas öka sysselsällningsandelen kraftigl framöver. I hög grad gäller del de offentliga tjänstema. Det konstateras i rapporten att tillväxten av anlalel sysselsättningstillfällen kommer att vara snabbast i de mest tätbefolkade delarna av landet. Allra snabbast väntas ökningen bli inom de primära centra. Inom i försia hand storstadsområdena och pri­mära centra kan därvid konkurrens om arbetskraften komma att uppstå. Tendens mot en växande tjänstesektor kan sålunda till en del vara svår­förenlig med strävandena till regional spridning av arbetsplatserna. För att tjänsteverksamheten så långt som möjligt skall kunna utvecklas i enlighet med de regionalpolitiska målen fordras därför att möjligheterna till decen­tralisering tillvaratas.

Den privata tjänsteverksamheten svarar för ca 12 % av sysselsättningen i riket. Närmare 80 % av sektorns sysselsättning återfinns inom storstads­områden och primära centra. Den privata tjänsteverksamheten har i samband med lokaliseringsöverväganden hittills spelat mindre roll än den statliga förvaltningen och industrin, Lokaliseringssamrädet har visseriigen tillämpats även på tjänstesektorn men resultaten härav är blygsamma. Det kommer dock framöver att bli nödvändigt alt även räkna med den privata tjän­stesektorn när det gäller att fördela antalet sysselsättningstillfällen i enlighel med de regionalpolitiska riktiinjema.

När del gäller landstingens verksamhet kan antas att en decentralisering kommer att ske i enlighel med regionalpoUtiska hänsyn. Här har nämligen de regionala krafterna möjligheter att tillämpa de strävanden som redovisas i resp. politiska partis handlingsprogram.

Möjligheterna lill decentralisering bör utnyttjas även inom den statliga tjänsteverksamheten. Någon ytteriigare stor omlokaliseringsetapp är inte ak­tuell. Men en ökad decentralisering av den statliga tjänstesektorn kan dis­kuteras efter tre linjer,

-

att göra en funktionell decentralisering, dvs. uppgifter överförs till ad­ministrativa organ på en lägre nivå,

-

alt inom en gemensam arbetsmarknad - alltså i kommunikationshän­seende goa kontakt med övrig tjänsteverksamhet - lokalisera tjänste­verksamhet till sädana delar av regionen där det råder brist pä syssel­sättningstillfällen

-

att skilja ut vissa tjänsteslag (eller vissa funktioner) med begränsade kund­kontakter.

Den första möjligheten ulreds f n. av decentraliseringsutredningen (Kn 1975:01).

När det gäller den andra möjligheten föreslås i rapporten att länsstyrel­serna bör samarbeta med berörda kommuner och serviceinstitutioner och göra en avvägning mellan olika delar av de lokala arbetsmarknaderna när det gäller lokalisering av tjänsteverksamhet.

Den tredje formen av ijänstedecentralisering diskuteras ocksä. Det föreslås

Prop. 1975/76:211

97

därvid att det bör vara en uppgift för de inom varie sektor ansvariga myn­digheterna att med länsplaneringen som utgångspunkt i den fortlöpande planeringen beakta möjlighetema till decentralisering.

5.1.4 Industri

Alltsedan industrialismens genombrott i mitten av 1800-talet fram till modern tid har sysselsättningen inom industrin ökal. Andelen sysselsatta av totalt antal förvärvsarbetande ökade successivt fram till mitten av 1960-talet. Då nåddes kulmen med en sysselsättningsandel för industrin på drygt 30 96. Industrins sysselsättningsandel har därefter stagnerat och tjänstesek­torns andel ökat inte minst på grund av den kraftiga tillväxten inom den offentliga sektorn. Antalet sysselsatta inom industrin har varierat under den senaste tio-årsperioden, men sysselsättningen har pendlat kring den nivä som uppnåddes i mitten av 1960-talet. Industrisysselsättningen antas ligga kvar på 1974-1975 ärs nivå även under resten av 1970-talel.

Industrin ärenligt rapporten den näringsgren som ärav störst betydelse från regional- och sysselsättningspolitisk synpunkt. Industrin har traditionellt be­traktats som en s. k. basnäring och den utgör ryggraden i flertalet regioners nä­ringsliv. I många orterärdessutom näringslivet helt uppbyggt kring ett ellerett fåtal industriföretag. Genom att sysselsättningsandelen inom industrin nu minskar kommer varje ytteriigare förändringatt betyda förhållandevis allt mer förden lotala utvecklingen pä en bestämd ort. Utvecklingen inom industrin får därför stora spridningseffekter inom andra delar av näringslivet. Genom sys­selsättningsökning inom industrin stimuleras t. ex. sysselsättningen inom oli­ka servicenäringar och byggnadsverksamheten. Pä samma sätt kan ocksä konstateras att industriinvesteringarna haren icke oväsentlig styrande effekt pä den geografiska fördelningen av de totala investeringarna.

Stora delar av industrin är i allmänhet mera lokaliseringsbar än andra näringsgrenar. Jord-och skogsbruket är helt bundet vid förekomsten av na­turresurser och tjänstesektorn utvecklas främst där befolkningsunderiaget finns. Expansionen inom industrin kan i vissa fall ta sig uttryck i filial­utläggningar och/eller etablering av nya arbetsställen. Dessa är av stort re­gionalpolitiskt intresse främst de gånger dä lokaliseringsorten inte är en gäng för alla given. Detta gäller ocksä vid rena nyetableringar av indu­striföretag. Det krävs emellertid en medveten planering för att nå avsedda resultat. Det är därför av slor vikt att samplaneringen utvecklas mellan industrin och myndigheter med ett regionalpolitiskt ansvar.

Industrisysselsättningens förväntade betydelse främst för ulvecklingen inom skogslänen - men även för flera svaga arbetsmarknader i andra delar av landet - ställer krav pä ökad handlingsberedskap och aktiv planering frän samhällets sida. Detta gäller inom ramen för både regional- och in­dustripolitiken.

7 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

98

För industripolitikens del innebär detta att finna former för ökad plan­mässighet i industrisektorns och i de olika industribranschernas utveckling och utbyggnad. Det ligger i sakens natur att de s. k. tunga branscherna - främst skogsindustrin, järn- och stålindustrin, petroindustrin, varvsindu­strin och den tyngre verkstadsindustrin - måste ägnas särskild uppmärk­samhet. Dessa branscher är centrala för den svenska ekonomin. Flera av dessa branscher uppvisar vidare en påtaglig geografisk koncentration. De enskilda produktionsenheterna inom dessa branscher är dessutom sä gott som undantagslöst helt dominerande vad avser sysselsättningen på de orter där de är belägna.

För bl. a. skogs- och stålindustrin har etablerats s, k. branschråd. Bland rådens uppgifter ingår bl. a. att inhämta, sammanställa och analysera fö­retagens planer vad avser t. ex, produktion, investeringar och sysselsättning. Dessa bedömningar rörande den framtida branschutvecklingen, såväl totalt som inom skilda regioner, kan, vid sidan av den självklara induslripoliliska betydelsen, också komma att utgöra ett värdefullt underiag förden regionala planeringen. I de branscher där särskilda branschråd upprättats bör bl. a. länsplaneringens material kunna användas. Men även inom den övriga in­dustrin krävs enligt rapporten erfarenhetsmässigt kraftfulla industripolitiska åtgärder. Anspråken på en samordning och samverkan mellan industri-, regional- och sysselsättningspolitiken är här ofta stora.

Vissa industripolitiska åtgärder vidtas inom ramen för de statliga fö­retagen. Det speciella samhällsansvar som åvilar Statsföretag, genom den s. k. offertprincipen, ger samhället möjlighet att påverka gruppens etablering såatt hänsyn tas till regionala-och sysselsättningspolitiska mäl. Det faktum att statsförelagsgmppensvararförnärmarelO 96 av landets totala industriinveste­ringar och att dessa i betydande utsträckning gjorts i stödområdet geren indika­tion på gmppens belydelse för utvecklingen och den regionala fördelningen av industrisysselsättningen under resten av 1970-talet. Arbete pågår ocksä i sam­förstånd mellan ägare och Statsföretag föratt internt organisera gruppen, så att dess förmåga ökaratt ulgöra ett viktigt insimment inom näringspolitiken.

Det finns ocksä en rad stödformer för att stimulera industrins utveckling, t.ex. lokaliseringsstöd, branschstöd, allmänt kredit- och utvecklingsstöd samt FoU-stöd. Användningen av dessa stödformer bör enligt rapporten så långt möjligt samordnas så att en planerad expansion inom industrin kan åstadkommas. Men även inom branscher som bedöms vara pä till­bakagång kan ett samspel mellan regional- och industripolitiken medverka till att en eventuell sysselsättningsminskning styrs så att kapitalförstöringen begränsas och neddragningen av sysselsättningen görs i en socialt acceptabel takt.

Under senare är har ett ökal samspel vuxit fram mellan regionalpolitiken och industripolitiken som en naturiig följd av de ökade ambitionerna på bl. a. sysselsättningens område. Denna utveckling bör fortsätta, 1 exempelvis arbete med länsplaneringen har länsstyrelserna utgått från bl, a, de analyser

Prop. 1975/76:211

99

och beslut som gäller näringsgrenar, branscher etc, som skett på riksnivå. Efter diskussioner med kommunerna och intressenterna på länsplanet har länsstyrelserna därefter i sina förslag till länsprogram angivit åigärder som bör sättas in i olika delar av länets näringsliv. Flertalet länsstyrelser har behandlat industrins utvecklingsmöjligheter i länet och i den löpande verk­samheten intar kontakterna med näringslivet en framträdande roll. 1 flera län har särskilda industriprogram upprättats och samarbetet med industrin har givits fasta former. Så gott som samtliga länsstyrelser diskuterar i för­slagen till länsprogram också möjligheterna att styra industriutvecklingen efter de regionalpolitiska riktiinjema.

I rapporten framhålls att stor vikt bör läggas vid de regionala aspekterna på industripolitiken i det fortsatta arbetet med länsplaneringen. Det är i detta sammanhang väsentligt att arbetet bedrivs pä ett likartat sätt i hela landet. Arbetet bor därför gmndläggas genom att länsstyrelsen medverkar vid framtagandet av underiag för statsmakternas industripolitiska ställnings­taganden.

Ett sädant underiag bör efter en central utvärdering kunna tjäna som riktlinjer för den industri- och lokaliseringspolitiska verksamheten pä länsnivå.

De avvägningsproblem som kan uppstå mellan de regional- och indu­stripolitiska intentionerna mäste göras av regeringen. Efter centrala anvis­ningar bör arbete med och uppföljning av de regionala industripolitiska frå­gorna kunna ske pä länsnivå. Säväl länsstyrelser som-företagareföreningar och länsarbetsnämnder har härvid en väsentlig roll att spela. Vidare bör arbetet läggas upp i samråd med kommuner, fackliga organisationer och näringslivsorganisationer.

5.2 Näringspolitik (SOU 1975:90, kap. 8)

5.2.1 Regional näringspolitik

Även sysselsättningsuiredningen diskuterar i sitt näringspolitiska kapitel kopplingen mellan regionalpolitiken och industripolitiken. Med utgångs­punkt från centrala riktlinjer för näringspolitiken bör, enligl utredningens mening, regionala näringspolitiska program upprättas inom ramen för länsplaneringen. Dessa bör innehålla dels en prognos för regionens utveck­ling, dels ett program för åtgärder som syftar till att utveckla regionens näringsliv. Målet för ett sådant program bör vara alt i regionen utveckla ett näringsliv som är effektivt på läng sikt och som dessutom ärsä mångsidigt att regionens invånare erbjuds en arbetsmarknad med stora valmöjligheter. Mångsidigheten i näringslivet skall därtill garantera regionen en motstånds­kraft mot konjunkturvariationer och plötsliga strukturförändringar.

En fömtsättning för att samhället skall kunna genomföra regionala nä-

Prop. 1975/76:211

100

ringslivsprogram äratt man haröverblick över konkreia projekt som planeras inom näringslivet. De näringspolitiska styrmedlen handhas idag av ett stort antal institutioner - bäde på central och regional nivä. Ett organisatoriskt problem är att i ökad utsträckning samordna verksamheien i dessa insti­tutioner dels internt, dels i relation lill övrig ekonomisk politik.

Den pågående integrationen av långtidsutredning, industripolitiska ut­redningar och länsplanering bör enligt utredningen utgöra den bas varifrån en vidareutveckling av den ekonomiska planeringen utgår. På länsplanet bör ett konlinueriigt samarbete mellan länsstyrelser och länsarbetsnämnder utformas. I samarbetet bör ocksä företagareföreningarna delta. Det är enligt utredningens mening av mycket slor vikt att därvid ge ett ökat utryrhme ät kontakterna med lokala organ och inte minst fackliga representanter.

Sysselsättningsutredningen avseratt i det fortsatta utredningsarbetet pröva förutsättningarna fören utveckling av dél näringspolitiska arbetet pä regional nivä. Formerna för samarbete mellan statliga länsorgan, kommuner, företag och de anställdas fackliga representanter är där ett av de problem som mäste lösas. En annan är anknytningen mellan länsorgan och näringspolitiska in­stitutioner pä central nivå.

Det industripolitiska arbetet mäste enligt utredningen utgä frän betydligt mer djupgående analyser av utvecklingstendenser, problem och möjligheter i enskilda branscher. Tillkomsten av statens industriverk har starkt förbättrat möjligheterna att samordna insamling och bearbetning av information pä det industripolitiska området.

Industrins strukturproblem är ofta branschspecifika, och vissa av de in­dustripolitiska insatserna har därför gjorts inom ramen för olika bransch­program. För närvarande pågår en uppbyggnad av informationssystem i an­slutning till branschråden. Som utgångspunkt för åtgärder på det industri­politiska området är det emellertid inte tillräckligt med en information som ger en uppfattning om problem och utvecklingstendenser inom en bransch som helhet. För att kunna förbereda lämpliga åtgärder krävs information om situationen inom enskilda företag eller grupper av företag. Förulsätt­ningama för samhällets ingripanden skiftar mycket frän ort lill ort, och de åtgärder som sätts in mäste ofta avpassas efter de speciella omständig­hetema i varie enskilt fall.

För att ge samhället möjligheter att bedöma situationen inom enskilda företag har en försöksverksamhet startats med ett system för information mellan företag och samhälle (DIS). Där besvarar företagen enkäter om sina planer pä fem ärs sikt.

Samhället kan naturiigtvis aldrig få ett tillfredsställande informations­underiag för sin sysselsättningspolitik om sysselsätiningsplaneringen inom enskilda företag är bristfällig. Enligt sysselsättningsulredningens mening bör samhället kräva att åtminstone de slörre företagen upprättar sysselsättnings-planer. Dessa bör gälla bäde det kortsiktiga - konjunkturpolitiskt intressanta - perspektivet och det medellånga. Sysselsättningsplanerna bör utarbetas

Prop. 1975/76:211

101

i samråd mellan förelag och representanter för de anställda.

En utveckling mot en ökad samordning mellan regional- och närings­politik kräver en anpassning av informationsunderiaget. Möjligheterna till flexibilitet i existerande företags produktval bör belysas. Enligt utredningens mening bör man undersöka förutsättningarna för att ta in denna typ av uppgifter i informationssystemet företag-samhälle.

Arbetet med en förbättring av informationen om situationen inom en­skilda företag aren fråga som är intimt förknippad med det regional politiska beslutsunderiaget. Informationssystemet företag-samhälle utnyttjas redan idag inom länsplaneringen. Stora förändringar genomförs f. n. i länsplaneringsarbetet. Det sysselsättningspolitiska inslaget förstärks och de näringspolitiska frågorna ges ökat utrymme.

5.2.2 Övriga näringspolitiska .frågor

I det näringspolitiska kapitlet kommenterar sysselsättningsutredningen också nägra huvuddrag i långtidsutredningens bedömningar av den eko­nomiska utvecklingen fram till år 1980.

Sysselsättningsuiredningen pekar på huvudproblemen i den ekonomiska politiken under resten av 1970-lalet. Man menar därvid att oljekrisen har bidragit till att fördjupa den pågående intemationella konjunktursvackan. Vi harf n. ett kraftigt underskott i bytesbalansen. En av degrundläggande upp­giftema för den ekonomiska politiken under återstoden av 1970-talet blir att återställa jämvikten i bytesbalansen och att dämpa inflationen.

Det är uppenbart att det under dessa förhållanden är en krävande uppgift att förverkliga de sysselsättningspolitiska ambitionerna. En allmänt expansiv politik, som från sysselsättningssynpunkt kunde vara önskvärd, för med sig en ökad press uppåt på priserna och ytteriigare påfrestningar på den yttre balansen. En återhållsam politik riktad mol den interna efter­frågan innebär att sysselsättningen hålls tillbaka. Ett bidrag till lösningen av konflikten är enligt utredningen en ekonomisk politik med ett stort inslag av selektiva och anpassningsfrämjande medel.

Det kan i vissa avseenden föreligga en konflikt mellan sirävan mot en förbättrad samhällsekonomisk balans och önskemålen om en snabb eko­nomisk tillväxt. Samtidigt bör en hög tillväxttakt för produktiviteten rim­ligen göra det lättare att hålla balans gentemot utlandet. Genomförandel av en utbyggnad av samhällets service underiättas givetvis betydligt om samhällets resurser totalt sett ökar snabbt. Detsamma kan sägas om åtgärder för en fortsatt utjämning av den privata standarden.

En av näringspolitikens väsentligaste uppgifter är enligl sysselsättnings­utredningen att främja en strukturomvandling i sådana former att de ne­gativa konsekvenserna under omvandlingsprocessen inte blir oacceptabla. För de näringspolitiska institutionerna kommer detta att medföra ökade

Prop. 1975/76:211

102

krav på en aktiv planering av den strukturella utvecklingen av näringslivet.

Utredningen gär därefter in pä de näringspolitiska medlen och menar att de i stor utsträckning har formen av kreditstöd till näringslivet. Man betonar värdet av att de ökade möjligheterna till investeringar inom nä­ringslivet tas tillvara inom ramen för det syslem för en vidgad sysselsätt­ningsplanering som man föreslär. Valet av investeringsobjekt bör enligl ut­redningen baseras på kalkyler av olika projekts kostnader och intäkter från samhällsekonomisk synpunkt.

Sysselsättningsutredningen menar att mycket talar för att framställning av kompletta system kommer att bli en allt viktigare del av industripro­duktionen. Det gäller inte minst den del av produktionen som gär på export. Produkterna kan exempelvis bestå av hela industrianläggningar, system för undervisning, kollektivtrafikförsörining och sjukvård eller anläggningar på miljövärdsomrädet.

Utredningen konstaterar ocksä att tillgången till yrkesutbildad arbetskraft är god i Sverige internationellt sell. Här finns en tekniskt avancerad industri som bör ha förutsättningar för en produktion av det slag som här diskuteras. Även i ett annat avseende kan vårt land tänkas ha goda förutsättningar för vissa slag av systemproduktion. Vär höga levnadsstandard och våra långt­gående ambitioner på samhällsservicens område gör att vi, intemationellt sett, har höga krav på standard vad gäller exempelvis tekniska lösningar av sjukvärds-, utbildnings- eller miljöproblem. Jämfört med andra länder visar sig därför efterfrågan tidigt i Sverige. En produktion som i inlednings­skedet är inriktad på att tillgodose en inhemsk efterfrågan kan därför -i samband med en tilltagande utländsk efterfrågan - i allt större utsträckning komma att finna avsättning på exportmarknaden. Därtill kommer att denna typ av produkter i värt land ofta utnyttjas inom den offentliga sektorn. Då projekten planeras bör därmed samhället ha relativt goda möjligheter att bedöma efterfrågan pä produkterna åtminstone inom landet.

Det kan enligt utredningen bli en av näringspolitikens väsentliga uppgifter i framtiden att ta initiativ till och bidra till genomförandet av sådana projekt. För att dessa mycket stora projekt över huvud taget skall bli möjliga att genomföra krävs emellertid ett långtgående samarbeie mellan olika intres­senter.

Sysselsättningsutredningen diskuterar allmänt sambanden mellan ener­gitillförsel och sysselsättningsutveckling. Sett på mycket lång sikt kan pro­duktionsmetoderna anpassas till en situation med stor knapphet i fräga om energiförsörining. Därigenom kan sysselsättningen skyddas vid minskad energitillförsel, men det sker dä till priset av en långsammare tillväxt i, eller minskning av, levnadsstandarden.

En mera långsiktig dämpning av tillväxten i energianvändning måste där­för genomföras med uppmärksamheten ständigt riktad mot effekterna på sysselsättningen under själva anpassningsprocessen. Kraven pä minskad tillväxt i energianvändningen kan komma att ge utslag i en snabbare struk-

Prop. 1975/76:211

103

turomvandling. Sannolikt kommer vissa regioner att drabbas speciellt hårt. Sysselsättningsutredningen förbereder inför nästa utredningsetapp ett samarbete med energiforskningsdelegationen. Avsikten är att därvid belysa dels de direkta sambanden mellan sysselsättningsutvecklingen och föränd­ringar i energianvändningen, dels energitillförselns betydelse för standard­utvecklingen.

5.2.3 Remissyttranden (SOU 1975:90 kap. 8, SOU 1975:91 kap. 6)

Flertalet remissinstanser behandlar näringspolitiken. Samtliga anser att en förstärkning av näringspolitiken krävs för att de sysselsätt­ningspolitiska ambitionerna skall kunna nås. Flera remissinstanser bl. a. land­stinget i Göteborgs-och Bohus län samt Företagareföreningarnas Förbund fram­häller därvid vikten av att främja utvecklingsmöjligheterna för de mindre och medelstora företagen.

Svenska A rbetsgivarejöreningen. Svenska Handelskammarjörbundel och Sve­riges I ndiistriförbund menar an den nödvändiga investeringsexpansionen inte kan förverkligas utan en allmän höjning av lönsamhetsnivän. En generell lönsamhetsförbättring skulle förhindra en snabb utslagning av produktions­kapacitet och ge upphov till en bred investeringsexpansion, vilket inte kan väntas vid selektiva kapitaltillskott med den inriktning som utredningen förordar. Vidare menar man, skulle sannolikt en mer effektiv fördelning av kapitalet bli följden av en högre lönsamhetsnivä.

Det är nödvändigt med en industriell tillväxt speciellt mot bakgrund av sys­selsättningsutredningens diskussion om behovet att skapa en tillräckligt snabb investeringsutveckling i syfteatt åstadkomma balans i våra utrikesbetalningar.

LO vändersigemot den traditionella metoden att få till stånd investeringsök­ningar genom att öka företagens lönsamhet. Denna metod är, menar man för­knippad med betydande nackdelar. Den är inte särskilt effektiv när efterfrågan och kapacitetsutnyttjandet ärsvagt. Den har inte hellerönskvärda fördelnings­politiska effekter och den gör expansionens inriktning beroende av tidigare pe-rioders vinster i resp, företag,

LO anför vidare att det givetvis är nödvändigt alt upprätthålla lönsamhet inom näringslivet om det nuvarande ekonomiska systemet skall fungera. Finansiering av en betydande del av investeringarna med ägarkapital är nödvändig för att företagen skall kunna vidmakthålla sin soliditet. Detta kan ske antingen genom självfinansiering eller genom att främmande ägar­kapital tillförs genom nyemissioner av aktier. En hög självfinansiering är inte önskvärd, dels därför alt man föriorar förmågan att styra investerings-utvecklingen via kapitalmarknaden, dels därför alt del innebär en stark förmögenhetsökning på ett fätal händer. Självfinansieringen har ocksä fallit under hela efterkrigsliden men tenderat all ålerigen öka under de senaste åren.

Aktieemissioner har enligt LO hittills haft mycket lilen betydelse för

Prop. 1975/75:211

104

industrins totala finansiering, 3-4 96 under 1950- och 1960-lalen, men har ökat väsentligt under de senaste åren. Skall de bli ett alternativ till en alltför hög självfinansiering under de kommande åren mäsle de även fort­sättningsvis förbli omfattande. Det är mol denna bakgrund som insatsen av pensionsmedel som riksvilligt ägarkapital via Ijärde AP-fonden skall ses.

Ett avvisande av generella lönsamhetsökningar inom industrin innebär då att de selektivt inriktade näringspolitiska insatserna med syfte alt skapa en tillräcklig expansion av näringslivet kraftigt måste förstärkas. Ökade in­satser av riksvilligt kapital via fjärde AP-fonden och en vidare utbyggnad av det statliga företagandet gmndat påen mer utvecklad planering kommer en­ligt LO att bli centrala inslag i denna politik.

Länsstyrelserna i Gotlands och Norrbottens län anför att statens jälv genom sina företag bör skapa en nödvändig industrilill växt. Den senare länsstyrelsen menar också att ell utnyttjande av möjligheten till kombinationsfrisläpp av investeringsfonder på samma sätt som skedde under slutet av 1960-talet, skulle först och främst bidra till att minska undersysselsättningen i länet, men också bidra lill en höjd förädlingsgrad, minskad konjunklurkänslighet och förbättrad yrkesmässig differentiering. Statsföretag AB erinrar om att huvuddelen av dess investeringar redan nu sker i från sysselsättningssynpunkt angelägna regioner. Statsföretags verksamhet ärstarkt inriktad mol tung basin­dustri (ca 70 96) och sädan industri är för etablering i stor utsträckning bunden till vissa givna förutsättningar. Därmed har Statsföretag ganska begränsad po­tential företablering i orter utvärderade med hänsyn till sysselsättningsbehov, om givna fömtsättningar med hänsyn till dess verksamhetsinriktning saknas. Statsföretag erinrarom att man beslutat inrätta en fond för finansiering av olika samhällsmotiverade projekt i gruppen och att detta arrangemang på sikt kom­mer att något vidga potentialen för fristående etableringar utanför nuvarande verksamhetsorter.

Statsföretag anför vidare att i flera länsplaner och även i sysselsättnings­ulredningens betänkande har det s.k. offertsysiemet aktualiserats. Del fram­hålls alt detta bör komma till användning i större ulsträckning än hittills för att därmed öka statsföretagsgruppens ekonomiska förutsättningar för regionalpolitiska insatser. Statsföretag är berett att verka för en praktisk uiformning av detta system.

Enligl Statsföretags uppfattning skulle offertsystemets positiva möjligheter komma bättre till sin rätt om systemet upptogs bland de generellt tillgängliga lokaliseringspolitiska medlen. Härigenom skulle man fä ett generellt medel, som i de enskilda fallen kan la hänsyn till den akluella kostnadsbilden, vilket förmodligen skulle leda till att en rik flora av etableringsbara projekt skulle bli tillgängliga för myndigheternas utvärdering. Systemet har redan tillämpats utanför den statliga sektorn i t. ex. Stekenjokk-fallet.

I dagens situation förefaller behovet av ganska små etableringspojekt för utjämning av obalanser inom regionerna vars mest framträdande. Delta talar föratt systemet bör utformas sä att riksdagsbehandling av varie enskilt projekt

Prop. 1975/76:211

105

kan undvikas.

En utbredd uppfaltning bland remissinstanserna är att en bättre sam­ordning bör komma till slånd mellan regional- och industripolitiken. Samordningen bör som bl. a. landstinget i Västernorrlands län och länsstyrelsen i Kopparbergs län anför, komma till ständ på alla nivåer. Länsstyrelsen I Norrbottens län menaratt behovet av samordning av olika sektorers planering och åtgärder torde vara mera påkallat pä central nivä än inom länen. Man är också besviken över att utredningen i detta delbetänkande inte uppfyllt sin uttalade ambition att närmare sammankoppla närings- och regional­politiken.

Länsslyrelsen i Jönköpings län anser alt mycket av arbetet med framta­gandet av underiag för statsmakternas näringspolitiska ställningstaganden bör kunna ske pä regional nivä. Däremot finns det självfallet ett flertal exempel på näringspolitiska aktiviteter som förutsätter en vidare överblick än vad som är fallel på regional nivä, t. ex. det utredningen tar upp om organisation av stora industriella samverkansprojekt. Sysselsättningsuired­ningen lägger ocksä stor vikt vid regionala produktionssystem och analyser av sädana system som en viktig utgångspunkt för arbetet med regionala näringslivsprogram.

Liknande synpunkter förs fram av flera andra länsstyrelser och landsting. Landstinget i Kalmar län menar därvid att såväl kommuner, landsting som enskilda företag och fackliga organisationer bör medverka i utformningen av regionala näringslivsprogram. Detta kan lämpligen ske genom all in­vesterings- och sysselsätlningsplaner fortlöpande utarbetas och samordnas på länsnivå. Vilhelmina kommun anför i detta sammanhang att ska de re­gionala näringslivsprogrammen vara meningsfulla måste de kopplas till ak­tiva åtgärdsprogram. Samtliga tillgängliga näringspolitiska medel bör därvid utnyttjas.

Enligt RR Kbör länsstyrelserna medverka vid framtagandet av underiag för statsmakternas industripolitiska ställningstaganden. Det torde vara nödvän­digt med en viss enhetlighet i de underiag länsstyrelserna tar fram. Samtidigt bör man beakta att förutsättningarna varierar i olika delarav landet. Därför bör utrymme ges för en viss flexibilitet vid framtagning av planeringsunderiaget.

Landstinget i Värmlands län anför att förslaget om regionala näringslivs­program bör kunna leda lill att samhällets resurser utnyttjas effektivt. I det sammanhanget bör förslaget om regionala produktionssystem kunna utgöra en värdefull del. För landstinget framstår det vidare som naturiigt att ett regionalt näringspolitiskt utvecklingsarbete sker inom ramen för länsplaneringen. Landstinget betonardock vikten av all genomförandemedel mer konkret kopplas till länsplaneringens åtgärdsprogram än vad som hittills varil fallet.

Några länsstyrelser tar upp sysselsättningsutredningens förslag all fö -retagen    löpande   skall    ta    fram    sysselsättningsplaner.

Prop. 1975/75:211

106

Länsstyrelsen i Uppsala län anför därvid att någon närmare precisering av planernas innehåll, verkan osv. inte ges. Länsstyrelsen anser att uppgifter om den långsiktiga sysselsättningsutvecklingen har stort värde som plandata. Däremot kan sådana uppgifier knappasl ges någon bindande verkan för företagen. Sysselsättningsplaner som visar de mer kortsiktiga arbetskrafts­förändringarna har däremot ett betydande intresse för inte minsl arbets­marknadsmyndigheterna.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län instämmer med utredningen om behovet av ökad information till samhället om företagens planer. Länsstyrel­sen förordar dock bestämt att tyngdpunkten i informations- och rådgiv-ningsverksamheten föriäggs till regional nivä. Därigenom skapas möjlighet till inflytande från kommuneroch fackliga organisationer, vilkel ger garantier för att lokala fakta och förutsättningar blir beaktade.

Den utveckling av informationssystemet förelag-sam­hälle som förordas i sysselsättningsulredningens betänkande och rap­porten ligger i linje med länsstyrelsernas uppfaltning. Länsslyrelsen i Ös­tergötlands län menar t, ex, att omfattande direkta kontakter är en nöd­vändig och givande fortsättning av den på enkätvägen insamlade infor­mationen. En seriös satsning på sådana direkta överiäggningar underiättar också ett förstärkt samarbete mellan de länsorgan som har ansvar för ar­betsmarknads- och sysselsättningsfrågorna dvs. främst länsstyrelsen, länsarbetsnämnden och företagareföreningen. Statskontoret anser att man bör vidareutveckla underlaget från informationssystemet för att genom bearbet-ningarav företagens inrapportering få meranvändbart underiag föratt analyse­ra industriutvecklingen i landet.

Några kommuner har tagit upp frågan om sambandet mellan energi-förbrukning och sysselsättning. Sandvikens kommun under­strykeratt stor omsorg måste läggas ned pä den utredning härom som syssel­sättningsutredningen förbereder och hur välfärdsmälen skall kunna anpassas till en minskad tillväxt i energianvändningen. Likaså understryker5M?e/7s vat­tenfallsverk betydelsen av att dessa samband blirilsidigt utredda och studerade. Detta bör ske så alt resultatet kan föreligga inför riksdagens behandling av ener­gifrågan år 1978,

Länsslyrelsen i Kalmar län anför att myckel lalar för all sysselsättnings­ökningarna under återstoden av 1970-talet i huvudsak kommeratt ske inom tjänstesektorn. Betydande delar av denna expansion kommer alt vara lokall betingad med anknytning till sjukvård, åldringsvård, barntillsyn och övrig social omvårdnad. Della innebär, all sysselsättningsökningen kan få en spridning som blir jämt fördelad mellan samtliga kommuner. En följd­effekt av tjänstesektorns fortsatta expansion blir dock en spontant större tillväxt i befolkningsiäla regioner. Länsslyrelsen understryker därför bety­delsen av att den verksamhel, som nu inletts av deceniraliseringsutredningen fortsätter, Länsslyrelsen skulle gärna se alt decentraliséringsulredningens

Prop. 1975/76:211

107

uppdrag kompletterades med någon form av direktiv lill varie central myn­dighet att undersöka förutsältningama att decentralisera arbetsuppgifter -och detta inte bara lill primära centra.

Flera remissinstanser tar upp denna fråga. De talar om att möjlighelerna till decentralisering bör tillvaratagas. Sålunda anför Kramfors kommun att, även om utlokaliseringen av statliga verk i stort är avslutad, bör en fortsatt de­centralisering till länen närdet gäller vissa områden inom denstatliga verksam-heten kunna ge förutsättningar för en större spridning av sysselsättningen inom den offentliga tjänstesektorn.

Landstinget i Hattands län menar att diskussionen om offentlig service och dess lokalisering hittills torde i stor utsträckning ha gällt fördelningen mellan regioncentra och kommuncentra. Det bör beaktas att sysselsättnings­skäl kan tala för lokalisering också till mindre orter, om underiag för viss verksamhet finns på sådana platser.

Flera länsstyrelser och landsting stryker under den regionalpolitiska roll jord-och skogsbruket spelar i länet. Sålunda anför länsslyrelsen i Gotlands län att om svårare arbetsmarknadsproblem skall kunna undvikas i samband med en fortsatt önskvärd anpassning av lantbruksföretagen be­hövs fortsatta betydande insatser säväl inom ramen för jordbrukspolitiken som inom näringspolitiken i övrigt. Den framtida rationaliseringspoliliken bör enligt länsstyrelsen utformas pä sädant sätt att möjligheter skapas för att, inom områden där jordbruket fortfarande har slor betydelse för sys­selsättningen, stödja en strukturrationalisering i balanserad takt. Del är här­vid angeläget att rapportens uttalande om att den centrala och regionala planeringen pä jordbrukets område och den regionalpolitiska planeringen bör samordnas, närmare utvecklas och klargöras. Även landstinget i Kalmar län anser all sysselsättningen inom jordbruket kan utvecklas gynnsammare än vad föreliggande utredningar antyder. Förhållandena inom denna näring är av stor betydelse inte bara för den totala sysselsätiningsvolymen utan också för den geografiska fördelningen av arbetstillfällena.

Moisvarande diskussion förs om skogsbruket. Kramfors kommun anför att ett effektivt och produktivt skogsbruk är av stor betydelse för den region Kramfors tillhör. Del är önskvärt att sysselsättningsminskningen begränsas bl. a. genom att de skogsvärdande åtgärderna ökas. Liknande synpunkter anförs även av Stalsföreiag AB.

Linköpings kommun anser det angeläget att en långsiktig planering av byggnadsverksamheten kommer till stånd och att denna planering samordnas med den kortsiktiga planeringen och planeringen av beredskaps­arbeten. Planeringen av byggnadsverksamheten bör enligt kommunen an­knytas till den äriiga revisionen av länsplaneringen. En samordning av den kort- och långsiktiga planeringen bör härvid komma till ständ. Även länsstyrelsen i Uppsala län tillstyrker angivna planeringsförslag

Prop. 1975/75:211

108

5.3 Samverkan för regional utveckling (SOU 1974:82)

5.3.1   Inledning

Genom beslut den 21 juli 1972 bemyndigade Kungl. Maj:t chefen för dåvarande inrikesdepartementet alt tillkalla sakkunniga med uppdrag att ulreda frågan om starkare styrmedel i regionalpolitiskt syfte. De sakkunniga' antog benämningen utredningen om regionalpolitiska styrmedel. Utredning­en har avlämnat betänkandet (SOU 1974:82) Samverkan för regional ut­veckling. Till betänkandet har fogats reservationer av ledamöterna Kari Erik[REDACTED_EFTERNAMN] och Erik[REDACTED_EFTERNAMN] samt särskilt yttrande av ledamoten Torsten[REDACTED_EFTERNAMN].

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av postverket, te­leverket, statens järnvägar (SJ), sjöfartsverket, statskontoret, byggnadssty­relsen, riksrevisionsverket (RRV), konjunkturinstitutet, koncessionsnämn­den för miljöskydd, kommerskollegium, näringsfrihetsombudsmannen (NO),överstyrelsen förekonomiskt försvar,arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), bostadsstyrelsen, statens planverk, förenade fabriksverken, statens indu-strierk (SIND), samtliga länsstyrelser, expertgruppen för regional utrednings­verksamhet (ERU), sysselsättningsutredningen, institutet för social forsk­ning (SOFI), utredningen rörande miljöproblem m. m. i vissa industriom­råden, Företagareföreningarnas förbund. Ingenjörsvetenskapsakademien, Kooperativa förbundet (KF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Land-sttngsfdrbundet, lantbrukarnas riksförbund, PK-banken, Svenska arbetsgi­vareföreningen (SAF), Svenska arkitekters riksförbund. Svenska bankför­eningen. Svenska företagares riksförbund. Svenska handelskammareförbun­det. Svenska kommunförbundet. Svenska sparbanksföreningen, Sveriges akademikers centralorganisation (SACO), Sveriges föreningsbankers riksför­bund, Sveriges grossistförbund, Sveriges hantverks- och industriorganisation (SHIO), Sveriges industriförbund, Sveriges köpmannaförbund. Svensk in­dustriförening. Stiftelsen Industricentra och Tjänstemännens centralorga­nisation (TCO). Kommerskollegium har bifogat yttranden från flera före­tagareföreningar. Flera länsstyrelser har bifogat yttranden frän landsting, länsarbetsnämnder, kommuner, företagareföreningar, handelskamrar, fack­liga organisationer m. fl. Dessutom har yttrande inkommit frän Moderata unedomsförbundet.

5.3.2   Nuvarande regionalpoUtiska styrmedel

År 1965 infördes statligt lokaliseringsstöd som ett medel för all påverka företagens lokalisering till orter och regioner, där en förstärkning av nä­ringsliv och sysselsättning är önskvärd. Stödet har byggts ul efier hand.

' Landshövdingen Per Eckerberg, ordförande samt riksdagsmännen Karl Erik Eriks­son, Bengt[REDACTED_EFTERNAMN], Erik[REDACTED_EFTERNAMN], Birger[REDACTED_EFTERNAMN], Ivar[REDACTED_EFTERNAMN] och Torsten[REDACTED_EFTERNAMN],

Prop. 1975/76:211

109

Regionalpolitiskt stöd lämnas f n. som lokaliseringsstöd i form av lokaliseringsbidrag, avskrivningslän, lokaliseringslån, länegaranti och flyttningsersättning, introduklionsstöd, utbildningsstöd, sysselsättningsstöd samt flyttningsstöd till personal med kvalificerad yrkesutbildning. Gällande bestämmelser om den regionalpo­litiska stödverksamheten finns i kungörelsen (1970:180) om statligt regio-nalpoUtiskt stöd (omtryckt 1973:552; ändrad senast 1975:352).

År 1971 infördes lokaliseringssamråd i Stockholms-, Göte­borgs- och Malmöregionerna, Lokaliseringssamrådet har till syfte att ga­rantera att företag, som överväger att etablera eller utvidga viss verksamhel i de mest expansiva regionerna, fär information om samhällets regional­politik, lokaliseringsstödet och lokaliseringsförutsättningar i olika delar av landel. Samrådsskyldighet föreligger så snart den tilltänkta byggnadsåtgärden medför ett lokaltillskoll om minsl 500 moch lokalerna är avsedda alt hell eller till huvudsaklig del användas för partihandel, varuhandelsförmedling, bank- och annan finansverksamhet, försäkringsverksamhet, fastighetsverk­samhet och fastighetsförmedling samt uppdragsverksamhet. Även tillverk­ningsindustrin omfattades tidigare av samrådsskyldigheten. Samråd sker med en lokaliseringsdelegation inom AMS.

Gällande bestämmelserom etableringssamräd finns i lagen (1970:725; änd­rad 1973:549) och kungörelsen (1971:51; ändrad senast 1974:334) om lo­kaliseringssamråd.

5.3.3 Utredningsförslaget

Utredningen anser att de ekonomiska styrmedlen i form av lokaliserings­stöd m, m. är effektiva. Stödet tillgodoser förelagens viktigare finansierings­behov. Möjligheterna att ytteriigare påverka sysselsättningstillfällenas re­gionala fördelning genom en utbyggnad av de ekonomiska stödåtgärderna anser dock utredningen vara begränsade.

De nuvarande administrativa styrmedlen har, enligt utredningen, inle haft särskilt stor betydelse för att utjämna obalanser i sysselsättningen mellan olika delar av landel. Möjligheterna att påverka valet av lokalise­ringsort genom lokaliseringssamrädet begränsas av all kontakterna mellan företag och samhälle sker alllför sent i planeringsprocessen.

Utredningen menar att en förstärkning av åtgärderna behövs för att upp­fylla de mål som statsmakterna har beslutat om på det regionalpolitiska områdei. Enligt utredningen kan en sädan förstärkning främsl ske genom att de restriktiva styrmedlen utvecklas. Utredningen diskuterar tvä olika lösningar,'ett syslem med tillständsprövning och ett system med avgifter. Utredningen menar att allvarliga invändningar kan riklas mot ett system med avgifter. Ett generellt verkande avgiftssystem kan direkt hämma fö­retagens etablerings- och utvidgningsplaner. Vidare ger inle systemet sam-

Prop. 1975/75:211

llO

hållets lokaliseringsorgan möjlighet att informera om lämpliga lokaliserings­alternativ. Ett system med tUlståndsgivning har däremot flera fördelar enligt utredningens bedömning. Det främjar kontakterna mellan förelag och de offentliga planeringsorganen. Utformningen kan göras anpassningsbar så att både samhällets och företagens behov tillgodoses. I regel kommer inte heller tillståndsgivningen att innebära någon ekonomisk belastning för fö­retaget. Utredningen anser mot denna bakgrund att övervägande skäl talar för att de nuvarande regionalpolitiska styrmedlen kompletteras med till­ständsprövning.

Utredningen föreslär att tillständsprövningen skall avse uppförande, för­värv och förhyrning av lokaler eller att lokaler tas i anspråk för annat ändamål än tidigare. Prövningen skall gälla generellt inom landet för företag, or­ganisationer, myndigheter och enskilda personer Fabrikslokaler och lager­lokaler över I 000 m samt kontors-, förvaltnings- och forskningslokaler över 500 m skall omfattas av tillståndplikten.

Följande undantag från tillståndskravet föreslås.

rationaliseringsinvestering

förbättring av personalutrymmen och arbetsmiljö

lokaler för landstings- eller primärkommunal förvaltning

åtgärder som genom annan lagstiftning prövas av regeringen

statliga myndigheters åtgärder som i annan ordning prövas av re

geringen

lokaler för vilka alternativ lokalisering saknas, t. ex. lantbmksbygg

nåder, butiker, sjukhus, skolor, kyrkor, hotell, restauranger, samlings

lokaler, idrotlslokaler

Utredningen föreslår att en ny myndighet, statens lokaliseringsdelegation, inrättas för att ha hand om prövningen av etableringstillstånd. Enligt ut­redningens uppfattning ska delegationen vidare vara samordnare av de re­gionalpolitiska styrmedlen. Delegationen skall göra samlade bedömningar, väga olika sektorers behov mot varandra och ta initiativ i planerings- och fördelningsfrågor som påverkar den regionala utvecklingen. Lokaliserings-delegationen ska också informera om lokaliseringsförutsältningarna i olika delar av landet. Det regionalpolitiska stödet bör däremot, enligt utredningens mening, inte has om hand av delegationen.

5.3.4 Remissyttrandena

Remissinstanserna instämmer i huvudsak i utredningens uppfattning att det behövs en förstärkning av de regionalpolitiska styrmedlen. Närdet gäller utredningens förslag om tillständsprövning är dock meningarna starkt de­lade. Flera remissinstanser är tveksamma eller redovisar inte någon klar uppfattning. Även inom flera remissinstanser råder starkt delade meningar. Reservationer har fogats till yttrandena från bl. å. AMS och flera länsstyrelser.

Prop. 1975/76:211

111

Flera länsstyrelser, särskilt länsstyrelserna inom stödområdet, förordar etableringskontroll i någon form som komplement till nuvarande regionalpolitiska åigärder. Länsstyrelsen I Värmlands län anser sålunda att de ekonomiska stödåtgärderna har flera begränsningar Stödet har främst utnyttjats av företag som vill bygga ut sin verksamhet. Resultatet för de olika orternas del har därför i stor utsträckning blivit beroende av närings­strukturen i utgångsläget. Även Lö delar utredningens uppfattning om att nuvarande styrmedel bör kompletteras med tillständsprövning. LO anser dock inte att etableringskontroll i sig självt löser de regionala problemen. De nuvarande styrmedlen bör med vissa justeringar även i fortsättningen utgöra grunden för regionalpolitiken. Emellertid kan etableringskontroll medföra ökade möjligheter att fä utbyggnader föriagda till orter som bäst behöver dem. I likhet med flertalet remissinstanser framhäller LO att för­utsättningen för regional utjämning av sysselsättningsskillnader är en ex­pansiv sysselsättningsutveckling.

Till de remissinstanser som tar avstånd från etablerings­kontroll hör bl. a. AMS, SIND, NO, Svenska kommunförbundet, SAF och Sveriges industriförbund. AMS anser att de regionalpolitiska medlen bör ha for­men av stimulans för att uppfattas som positiva av företagen. Styrelsen fram­håller vidare att ett system med etableringskontroll kan fordra allt förstor insats av administrativa resurser. NO avstyrker utredningens förslag och anser an eta­bleringskontroll kan rubba konkurrensförhällandena mellan företagen vilket kan medföra negativa verkningar för effektivitet och prisbildning. Länsstyrel­sen I Hallands län avstyrker utredningens förslagoch menar att etableringskon­troll kan medföra minskad expansionsvilja inom näringslivet. SAF, Sveriges industriförbund och Svenska handelskammareförbundet framhäller i ett gemen­samt yttrande att samhället redan nu kan utöva starkt inflytande pä i första hand de större företagens beslut om lokaliseringar och att utredningen inte har visat exempel på industriella utbyggnader som har blivit fellokaliserade. Såle­des saknas de starka motiv som enligt deras mening krävs för att införa etable­ringskontroll.

Flera remissinstanser som är positiva till etableringskontroll anser att ut­redningens förslag har vissa nackdelar och framhäller att förslaget bör mo­difieras. Även dessa remissinstanser anser att det finns risk för att etab­leringskontroll kan hämma företagens expansionsvilja eller medföra att utbyggnader förläggs till utlandet. Det betonas att handläggningen måste utformas sä att tungrodd byråkrati undviks. Z.fl>;ss(v/-e/sert/ Västernorrlands län m.fl. länsstyrelser inom stödområdet menar att tillständsprövningen inte bör omfatta stödområdet. Länsstyrelserna i Göteborgs och Bohus län, Alvsborgs och Örebro län liksom KF ifrågasätter om inte allt för små lokaler omfattas av till­ståndsprövningen. En högresiorleksgränsinnebäratt antalet ärenden minskar. Härigenom kan det handläggande organei koncentrera sig på de byggnadsåt-gärdersom är mest intressanta ur regionalpolitisk synpunkt. Mindre utbyggna-

Prop. 1975/75:211

112

dergälleroftast småoch medelstora företag. Ofta finns fördessa företag inte nä­gon verklig valsituation när det gäller lokaliseringsort.

Både de remissorgan som förordar och de som motsätter sig etablerings­kontroll betonar att det behövs ökad information mellan näringsliv och myndigheter i lokaiiseringsfrägor. Informationsutbytet borde ske pä ett tidigt stadium i planeringen. Därigenom skulle samhällets organ fä ökade möj­ligheter alt påverka valet av lokaliseringsort. Företagen skulle få ökad kän­nedom om stödmöjligheter och lokaliseringsförutsättningar inom olika orter. Bl. a, länsstyrelsen i Uppsala län anser alt informationssystemet företag-sam­hälle kan byggas ut. Andra remissorgan anser att behovet av informations­utbyte blir tillgodosett inom ramen för den föreslagna etableringskontrollen.

Utredningen föreslår alt prövningen av etableringstillstånd skall handhas av ett nytt organ, statens lokaliseringsdelegation. Dele­gationen bör enligt utredningens uppfattning även ha samordnande uppgifter inom regionalpolitiken. Nästan samtliga remissinstanser avvisar en sådan organisatorisk ordning. Även många av de remissinstanser som förordar etableringskontroll menar att förslaget innebär en krånglig handläggning som inte står i proportion till de fördelar som kan vinnas. Flertalet remiss­instanser menar i likhet med länsstyrelsen i Gävleborgs län att tillstånds­givningen organisatoriskt måste hållas samman med stödgivningen. En så­dan ordning fordras för att fä till ständ en snabb handläggning av loka­liseringsfrågor. Länsstyrelsen i Alvsborgs län anser att den tillständsgivande myndigheten kommer att ha arbetsuppgifter som griper över flera verks arbetsområden, vilket motiverar att tillständsprövningen centralt handhas inom regeringskansliet. Även länsslyrelsen I Västmanlands län framhäller att prövningen bör ske inom regeringskansliet eftersom samordningen av regio­nalpolitiken ankommer pä regeringen. Andra remissinstanser t. ex. A"/"menar att en nödvändig samordning med stödgivningen kan erhållas genom att till­ståndsprövningen föriäggs till AMS.

Flera länsstyrelser och LO påtalar de obalanser i fräga om sysselsättning som finns inom länen. Det är därför väsentligt att länsstyrelserna aktivt medverkar i ett system med etableringskontroll. Vissa länsstyrelser anser att länsstyrelserna bör vara beslutande myndighet när det gäller mindre utbyggnader. Andra länsstyrelser anser att den centrala beslutsmyndigheten enbart bör fördela utbyggnaderna på län och att det sedan bör ankomma pä länsstyrelserna att ange ort inom länet. Flera länsstyrelser menar att informationsverksamheten bör skötas av länsstyrelserna som redan har goda kontakter med berörda företag och organisationer.

Prop. 1975/76:211

113

5.4 Regionalpolitik (SOU 1975:90, kap. 9)

5.4.1 Möjligheterna an styra arbetsplatsernas lokalisering

Sysselsättningsutredningen diskuterar allmänt möjligheten att styra ar­betstillfällenas lokalisering inom en näringsgren. Den bestäms av kravet pä närhet till marknaden, råvarukällor, kommunikationer, andra produk­tionsenheter m. m. Vissa verksamheter gär enligt utredningen överhuvud­taget inte att lokalisera annat än till vissa bestämda platser. Andra verk­samheter däremot är i det närmaste helt obundna vad det gäller lokali­seringen.

Mellan dessa två ytieriigheter finns hela skalan av mer eller mindre lo­kaliseringsbara verksamheter. En viktig skiljelinje kan schematiskt uttryckt sägas gå mellan verksamheter som är inriktade pä varuproduktion och verk­samheter inom tjänstesektorn. De förra är till stor del relativt obundna vad gäller lokaliseringen medan de senares lokalisering och dimensionering i stor utsträckning är avhängig av befolkningens storiek och geografiska för­delning.

För den fortsatta diskussionen menar utredningen alt det därför synes ändamålsenligt att dela upp verksamheterna med hänsyn till hur låsta eller röriiga de är vad gäller lokaliseringen.

1.

lokal service

2.

areella näringar (jord- och skogsbruk m. m.)

3.

regional service

4.

länsservice

5.

nationell service

6.

tillverkningsindustri.

Den lokala servicen omfattar sädan grundläggande verksamhet som finns i varie kommun. En storökning av sysselsättningen väntas inom denna verksamhetsgmpp. I långsiktigt perspektiv kommer sannolikt enligt ut­redningen servicenivån och ocksä servicesysselsättningen per inväna realt vara ungefär densamma i alla regioner.

För den lokala servicen finns det inte några egentliga möjligheter att påverka lokaliseringen mellan kommunerna och därmed heller inte mellan de lokala arbetsmarknaderna. Det man möjligen kan diskutera är om man av sysselsäliningsmässiga ellerändra skäl kan och bör påskynda utvecklingen i vissa regioner. Det blir dä en fräga om tidigareläggning av den allmänna serviceutbyggnad som ändå skulle komma till stånd.

De areella näringarna, dvs. jord- och skogsbmket samt fisket, väntas få en fortsatt vikande sysselsättning. En viss uppbromsning jämfört med tidigare är dock att vänta. Några möjligheter att långsiktigt påverka den regionala fördelningen av sysselsättningen inom näringen synes enligl

8 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/75:211

114

sysselsättningsutredningen inte föreligga. Vad man däremot gör och kan göra är att bl. a. med hjälp av det särskilda norriandsslödet dämpa takten i strukturrationaliseringen och pä det sättet ocksä avgången frän näringen i de delar av landet där bristen pä altemativ sysselsättning är stor.

Sysselsättningen inom de areella näringarna bestäms av den tillgängliga arealen och dess beskaffenhet. Delta hindrar emellertid inte att man av sysselsättnings- och regionalpolitiska skäl med speciella stimulansmedel kan öka t. ex. skogsvärdsinsatserna tidigare i vissa regioner än i andra. Sädana insatser kan ocksä vara näringspolitiskt motiverade med hänsyn till den råvarubrist som fömtses framöver

Den regionala servicen omfattar servicefunktioner som gym­nasium, sjukhus, vamhus m. m. - sädant som normalt finns i regionala centra. En betydande sysselsättningsökning kan väntas också inom denna verksamhetsgrupp. Vissa möjligheter finns att sprida den regionala servicen till exempelvis kommuncentra. Pä den samhälleliga sidan pågår redan nu en spridning inom den öppna sjukvården och långtidssjukvärden. Däremot synes utvecklingen på den kommersiella sidan snarast gå i motsatt riktning med satsningar pä vamhus och stormarknaden Utredningen menaratt land­stingen och länsstyrelserna här har en gemensam uppgift att bevaka möj­ligheterna till en ytteriigare spridning ut till de olika kommuncentra för att därigenom förstärka arbetsmarknaden och även servicen i dessa.

Länsservice hänför sig närmasl lill de servicefunktioner som normalt finns i de s. k. primära centra - sädana som eftergymnasial utbildning, cen­trallasarett eller regionssjukhus, länsstyrelse och andra statliga länsorgan, stormarknadsvaruhus, olika slag av specialiserad service etc. Även denna del av servicesektorn har expanderat mycket kraftigt under de senaste år­tiondena. Expansionen kommer att fortsätta men förmodligen i en något lugnare takt.

Möjligheter till en viss spridning av länsservicen torde enligt utredningen finnas. Detta får emellertid inte ske i sädan omfattning att de förhindrar den regionala strukturplanens intentioner att bygga upp arbetsmarknaden i de primära centra sä att den kvalitativt närmar sig storstädernas.

Till den nationella servicen hänförs i första hand den statliga centrala förvaltningen, huvudkontor för banker, försäkringsbolag och andra stora koncemer Dit hör också andra mycket specialiserade servicefunk­tioner. Den nationella servicen är i huvudsak lokaliserad till Stockholms­regionen. Viss sådan service finns emellertid också i Göteborgs-och Mal­möregionerna. Också denna typ av service och tjänster kommeratt fortsätta expandera. Den beslutade och påböriade omlokaliseringen av statlig verk­samhet till ett antal primära centra kommer till en del att avlänka expan­sionen till andra delar av landet.

Konkurrensen om arbetskraften kan komma att öka i de största orterna. Främst gäller detta mellan industrin och de delar av servicen som inte

Prop. 1975/76:211

115

är direkt kopplad till det lokala befolkningsunderiaget, bl. a. den nationella servicen. Olika vägar att decentralisera funktioner och arbetsuppgifter till andra orter måste därför enligt utredningen prövas. En särskild utredning den s. k. deceniraliseringsutredningen, studerar för närvarande den frägan.

Tillverkningsindustrin kommer genom sin geografiska obun­denhet att spela en nyckelroll för möjligheterna att nå upp till mälet arbete ät alla i alla regioner Ser man till de övriga näringarna är de lokaliserings-mässigt låsta på olika regionala nivåer Industrin är den verksamhet med vilken man får fylla ut sysselsättningsutrymmet i de skilda regionerna. Det största utrymmet finns relativt selt pä de lokala mindre arbetsmarknaderna där servicesektorn är sämst representerad och det minsta utrymmet finns i de största städerna. När det gäller de senare områdena, är det emellertid viktigt att man kan behälla och utveckla den industri man nu har sä att dessa regioner inte blir renodlade tjänste- och serviceorter.

Sett över en längre tidsperiod aren relativt stor del av industrin att betrakta som röriig. Detta även om man i fysisk mening inte skulle flytta ett enda företag. Bmttoförändringarna - nedläggningar, nyetableringar och andra för­ändringar - är sä stora att de ensamma klarar en betydande omfördelning mellan regionerna. Tillverkningsindustrin inrymmer verksamheterav mycket varierande karaktär, det gäller inte minst frän lokaliseringssynpunkt. Vissa verksamheter är med hänsyn till närhetskrav till råvaror, djuphamnar elc. helt lästa till en bestämd plats. Andra verksamheter - och den gmppen är större - är i princip helt fria när det gäller val av lokaliseringsort. Mellan dessa ytieriigheter finns sedan en skala av mer eller mindre röriiga verk­samheter. Situationen varierar ocksä mellan företag inom en och samma bransch beroende på hur bunden man är i det enskilda fallet genom nedlagt kapital i byggnader och maskiner, leverantörs- och kundförhållande etc.

5.4.2 AUmänt om de regionalpoUtiska medlen

De ambitioner som sysselsättningsutredningen redovisar beträffande ut­jämningen av sysselsättningsgraden mellan regionerna ställer ökade krav på de regionalpoUtiska styrmedlen. En förbättring av de kvalitativa sidorna av arbetsmarknaden kommer ocksä att ställa krav på mer precisa styrmedel. Utredningen diskuterar därvid allmänt möjligheterna att påverka lokalise­ringsbesluten med avseende på vem som är huvudman för verksamheten.

Lokaliseringen av den statliga verksamheten kan direkt påverkas genom politiskt beslut. Det är emellertid dä viktigt att de regio­nalpolitiska aspekterna systematiskt beaktas i beslutsfattandet.

Den verksamhel som på detta sätt kan påverkas är i försia hand den nationella service som bedrivs av staten. De beslutade omlokaliseringarna av

Prop. 1975/75:211

116

statlig förvaltningärett exempel på regionalpolitisk styrning genom direkta po­litiska beslut. Den s. k. decentraliseringsutredningen studerar f n. möjlighe­tema att förändra de centrala myndigheternas organisation och arbetsformer och pä det sättet föra överarbetsuppgifteroch funktioner till regionala och loka­la myndigheter.

Även beträffande delar av tillverkningsindustrin bör lokaliseringsbesluten kunna fattas pä direkt politisk väg. Statsmakterna har det avgörande in­flytandet när det gäller finansieringen av utbyggnader inom den statliga företagssektorn.

Möjligheterna för statsmakterna att påverka den regionala fördelningen av sysselsättningen inom denkom munala sektorn kommerfrämstatl gälla en eventuell tidigareläggning av serviceutbyggnaden. Den regionala om­fattningen av länsservice, regional service och lokal service bes tämssom tidiga­re framhållits, huvudsakligen av folkmängden i de olika regionerna.

Utredningen har konstaterat att tillverkningsindustrin genom sin relativt stora geografiska röriighet intar en nyckelställning när det gäller att åstadkomma erforderiigt antal arbetstillfällen i de skilda regionerna. De regio­nalpolitiska styrmedlen kan indelas i administrativa och ekonomiska. Admini­strativa styrmedel verkar på så sätt att nyetableringar och utbyggnader under­ställs myndighetsprövning. Ekonomiska styrmedel verkar genom bidrag eller avgiftersom varierar regionall och därigenom påverkarden ekonomiska kalky­len för ortsvalet. De nuvarande regionalpolitiska medlen är i huvudsak av ty­pen ekonomiska stimulansmedel, dvs. bidrag och län som varierar regionalt. Ytteriigare en typ av regionalpolitiska åtgärder är de som, i stället för att kom­pensera företagen för variationer i kostnadsläget, tarsikte päatl allmänt minska de regionala skillnaderna i produktionsbetingelserna.

En viktig fräga när det gäller de ekonomiska styrmedlen är stödets var­aktighet. En indelning kan här göras i inledningsstöd och varaktigt stöd. Med inledningsstöd avses stöd som utgår vid eller i nära anslutning till en utbyggnad, nylokalisering o. d. Exempel härpå är lokaliseringsstöd och sysselsättningsstödet. Ett varaktigt styrmedel förutsätts däremot verka under obegränsad tid. Varaktiga stödformer kan användas bl. a. för att kom­pensera företag för varaktiga regionala kostnadsskillnader. Så är fallel med exempelvis åtgärder av varaktig karaktär som tar sikte på vissa grupper med särskilt stora svårigheter pä arbetsmarknaden.

När man här diskuterar skillnader i produktionsbetingelserna för olika delar av landet mäste man hälla i minnet att förhållandena hela tiden för­ändras i de skilda regionerna. Problemområdena växlar från tid till annan liksom problemen ändrar karaktär och åtgärderna måste självfallet anpassas med hänsyn härtill. Det är därför enligt utredningen tveksamt om man från samhällets sida bör binda sig för ett stöd för mänga är framåt. Avgörande för om man i ell område skall gä in med stöd mäste alllid vara om stödet bedöms som nödvändigt för att fä det eftersträvade antalet arbetstillfällen

Prop. 1975/76:211

117

till regionen i fräga. För företag som överväger att utvidga eller nyetablera verksamhet väger kostnaderna och intäkterna under de första åren av verk­samheten särskilt tungt. Ett i tiden väl anpassat inledningsstöd torde därför i de flesta fall vara bäst ägnat att påverka utbyggnader och nyetableringar i för samhället önskvärd riktning. Sysselsättningsuiredningen menar därför att huvuddelen av det regionalpolitiska stödet som är mer direkt inriktat på företagen bör ha karaktären av inledningsstöd. Detta inledningsstöd måste dock kompletteras med olika former av varaktigt stöd för att utjämna vissa bestämda olikheter i produktionskostnaderna mellan olika delar av landet, exempelvis på transportsidan.

Något som ocksä diskuteras av utredningen är frägan om de regional­politiska stimulansmedlen i ökad utsträckning borde inriktas mer pä ar­betskraftskostnaderna. Flera av de stimulansmedel som används f n. är inriktade pä andra produktionsfaktorer än arbetskraften. Som exempel kan nämnas lokaliseringsstödet, som subventionerar kapitalanskaff­ning, och transportstödet, som subventionerar fraktkostnaderna. Det har i olika sammanhang hävdats att dessa stödformer kan leda till att produk­tionsfaktorn arbetskraft används i mindre utsträckning än vad som skulle ha varit fallet om stödet varit mer inriktat på arbetskraftskostnaden. Nägon sådan effekt har dock enligt sysselsättningsuiredningen inte kunnat utläsas av de undersökningar som gjorts beträffande de företag som hittills erhållit lokaliseringsstöd.

Det finns trots detta, enligt utredningens mening, skäl att i den kommande utredningsetappen närmare studera möjligheterna till en mer direkt koppling av det regionalpolitiska stödet till den sysselsättningsökning som faktiskt upp­nås i de enskilda stödföretagen.

Vid bedömningen av medlens utformning mäste särskilt uppmärksammas vilken träffsäkerhet olika medel har. Det gäller att utforma medel som når sä stor del som möjligt av de beslutssituationer man kan påverka från lo­kaliseringssynpunkt utan att samtidigt en stor del av de satsade resurserna går till spillo genom att ges lill verksamhet som trots stödet inte ändrar lokalisering eller omfattning.

Styrmedlen mäste enligt utredningen vara sä utformade att de i den prak­tiska tillämpningen medger en långtgående anpassning till, förhållandena och insalsbehoven i skilda regioner. Generellt verkande åtgärder mäste kom­pletteras med selektrivt stöd som lämnas endast i vissa områden eller efter särskild prövning. Utredningen anser att lokaliseringsstöd vid investeringar även i framtiden bör spela en viktig roll inom regionalpolitiken. Del bör dock övervägas om inte en större del av investeringsstödet kan lämnas i form av lån med viss räntebefrielse under inledningsskedet av verksam­heten. Det bör vidare prövas om lokaliseringsbidragens storlek kan knytas till sysselsättningsökningen i stället för till en viss procentsats av bygg­nadskostnaden. Eventuellt kan lokaliseringsbidragen ersättas med avskriv­ningslän som skrivs av med ett visst belopp för varie person som nyanställs

Prop. 1975/75:211

118

i verksamheten. För servicenäringarna har investeringsstödet begränsad be­tydelse. Möjlighetema att påverka den privata servicens lokalisering - det gäller såväl regional, läns- som nationell service - med nägon form av sys­selsältningsslöd börytterligare prövas. Eventuellt skulledet introduktionsstöd som lämnas inom stödområdet till alla typerav verksamhet kunna omformas till sysselsättningsstöd.

5.5 Regionalpolitiska insatser (SOU 1975:91, kap. 7)

I rapporten görs en genomgång av de regionalpolitiska stödåtgärderna. Där konstateras ocksä att de regionalpolitiska medlen naturligtvis inte kan utformas en gäng för alla. Utvecklingen i olika delar av landet genomgår kraftiga förändringar. Den starkare markeringen av inomlänsproblemen i den föreliggande utvärderingen av länsplanering 1974 är ett utiryck fördetta. Ambitionerna har höjts för att skapa en mer finstämd regional- och sys­selsättningspolitik. Regeringen har ocksä efter hand anpassat och förbättrat den regionalpolitiska stödverksamheten.

Alltsedan lokaliseringsstödet infördes är 1965 har bidrag och län vid in­vesteringar dominerat den regionalpolitiska stödverksamheten. År 1970 breddades stödgivningen genom att sysselsättningsstödet infördes. Samtidigt byggdes det regionalpolitiska utbildningsstödet ut. Det har alltså skett en utveckling i stödgivningen så att både investeringar och nyanställningar direkt stimuleras. Enligt rapporten bör de nuvarande stödformerna även i framtiden bilda stommen i den regionalpolitiska stödverksamheten. Det bör dock övervägas om de olika bidragsformerna inom stödgivningen mer direkt kan knytas till sysselsättningsökningen i slödföretagen. Vidare bör tjänsteverksamheten i framtiden tillmätas en större vikt i den regionalpo­litiska verksamheten. Det konstateras att när nu betydande resultat har uppnåtts i fråga om utjämning av de storregionala spänningarna kan det finnas anledning att se mer nyanserat på den regionala utvecklingen. Med den betoning av de inomregionala problemen som kan väntas enligt ut­värderingen av länsplanering 1974 kan det finnas anledning alt diskutera förekomsten av t. ex. stödområden av nuvarande slag.

I rapporten föreslås att en översyn nu kommer till stånd av den regio­nalpolitiska stödverksamheten inför det beslut riksdagen bör falla år 1978. Det aviserades också att regeringen under våren 1976 kommer att ge till-läggsdirektiv till sysselsättningsutredningen om en översyn av de regionalpoli­tiska medlen.

5.5.1 Lokaliseringspåverkan

Diskussionen om behovet av starkare styrmedel förs utifrån den s. k. styrmedelsutredningens betänkande (SOU 1974:82) Samverkan för regional utveckling. Utredningen, som tillkallades är 1972 har haft i uppgift att un-

Prop. 1975/76:211

119

dersöka behovet av och förulsällningarna för nya regional politiska styrmedel samt att pröva utformningen av olika lösningar.

Det system för lokaliseringspåverkan som skisseras i rapporten (SOU 1975:91) Politik för regional balans utformades sedan remissutfallet pä styr­medelsutredningens betänkande var känt. Systemet för lokaliseringspäver-han är ett alternativ som tillgodoser kraven pä enkelhet i utformningen samt snabbhet i handläggningen och som samtidigt tillförsäkrar samhället effektivare styrmedel än tidigare.

Avgörande för lokaliseringspåverkan är att den kommer in sä tidigt i företagens planering att företagen själva inte har hunnit binda upp sig för ett visst lokaliseringsalternativ. Statsmakterna har redan i dag kanaler - ofta pä branschbasis -som används bl. a. i syfte att få del av företagens planer En mer systematisk uppbyggnad av kontakterna mellan företag och samhälle är emel­lertid nödvändig föratt de ökade ambitionerna pä sysselsättningspolitikens område skall kunna infrias.

Ett system för lokaliseringspåverkan bör därför bygga pä en överenskom­melse mellan regeringen och Sveriges Industriförbund samt vissa större fö­relag. Syftet med samrådet skall enligt rapporten vara att skapa förutsätt­ningar för en påverkan av företagens val av lokaliseringsort. Samtidigt bör samrådsförfarandet utformas så att det kan tjäna som underiag för utvidgning av samarbetet mellan regeringen och näringslivet. Vidare bör lokaliserings-påverkan följas upp även på länsnivå där befintliga kanaler och medel ut­nyttjas och kompletteras. Samtidigt bör nägon form av lagstiftning övervägas för all bygga under del nu skisserade systemet för lokaliseringspäverkan.

Under ett inledningsskede bör samrådet omfatta ett begränsat antal in­dustriföretag och därvid främst de som är mest intressanta från regional­politisk synpunkt. Hit hör erfarenhetsmässigt de börsnoterade företagen men också vissa andra större och medelstora företag. Detta skulle innebära att ca 150 industriföretag skulle omfaltas av verksamheten. Industriföretag i samtliga branscher bör ingå.

Formerna för lokaliseringspäverkan bör vara sä enkla som möjligt och i stor utsträckning bygga på muntliga överiäggningar. Initiativet kan antingen komma frän det enskilda företaget eller frän det organ som handlägger lo­kaliseringspäverkan. I del senare fallet väljs företagen ut inom den grupp som omfattas av samrådet. Härför erfordras emellertid som utgångspunkt ett systematiskt och konlinueriigt informationsmaterial beträffande berörda företags framlidsbedömningar. Informationssystemet skall ges en sådan ut­formning att aktuella expansionsprojekt kan sättas in i sitt större samman­hang.

Informationssystemet företag-samhälle bör kunna användas som ett under­lag för lokaliseringspåverkan på säväl central som regional nivä. Men det är dä väsentligt att det s. k. DIS-systemet utvidgas och anpassas i vissa avseenden.

Flera skäl talar för att del nu skisserade systemet för lokaliseringspäverkan fullföljs också på länsplanet. De storregionala obalanserna har minskat under

Prop. 1975/75:211

120

de senaste åren. Prognoserna i länsplanering 1974 pekar på att nettoomflytt­ningen mellan län blirlitenocksäunderrestenav 1970-talet. De regionalpolitis­ka problemen har i ökad grad blivit av "inomlänskaraktär". Samtidigt måste, som påpekas i rapporten,den yrkesmässiga sammansättningen påarbetsmark-naden uppmärksammas i ökad utsträckning. En ökande del av de regionalpoli­tiska problemen bör därför kunna lösas inom länen genom avvägningar av in­satser mellan delar av samma län. Fömtsättningarna härför har ocksä ökat genom utveckling av länsplaneringen.

Lokaliseringspåverkan bör pä såväl regional som central nivä handhas av de myndigheter som har det samlade ansvaret för samhällsplaneringen på resp. administrativ nivå. Det betyder regeringen på central nivå och länsstyrelsen på länsnivå. En företagslokalisering kan dä bedömas bäde med hänsyn till dess betydelse för sysselsättning, industristruktur m. m. och mot bakgrund av dess konsekvenser för samhällsbyggandet i övrigt, bl. a. hus­hållning med mark och vatten.

5.5.2 Remissyttranden (SOU 1975:90, kap. 9 och SOU 1975:91, kap. 7)

Enligt sysselsättningsutredningen bör en långtgående utjämning av sysselsättningsgraden mellan olika regioner och arbetsmarknader utgöra riktmärke för den långsiktiga sysselsättningspolitiken. Utredningen anser att man även inom den offentliga sektorn i ökad utsträckning sys­tematiskt bör beakla de sysselsältningspoliliska och regionalpoliliska aspek­terna i beslul som rör förändringar i verksamheten. Denna syn delas av en sä gott som enhällig remissopinion bl. a. av socialstyrelsen och Svenska kommunförbundet. Arvika kommun liksom Sala kommun instämmer helt i utredningens förslag om regional utjämning av arbetstillfällena. Den senare kommunen anfördärvid att det fåranses fördelaktigt frän samhällsekonomisk synpunkt att arbetstillfällen lokaliseras till de orter, där arbetskraften finns i stället för tvärtom.

LandsUngei i Kopparbergs län menar att en kraftig höjning av sysselsätt­ningsgraden i de delar av landet där den nu är låg innebär att man mäste föra en kraftfull och regionalt inriktad sysselsättningspolitik. Problemen åter­finns även inom storstadsområdena och regionalpolitiken måste mot denna bakgrund omfatta hela landet. Även Socialdemokratiska kvinnoförbundet an­ser att ett viktigt mål för samhällets sysselsättningspolitik mäsle vara att utjämna de regionala skillnaderna i sysselsättningsgrad. Det kan vara svårt att uppskatta den potentiella arbetskraftens exakta storiek. Men det finns knappast nägra skäl som talar för att kvinnor i mindre orter skulle vilja arbeta utanför hemmei i mindre utsträckning än kvinnor i storstockholms­området, som i dag har landets högsta förvärvsfrekvens. 55t/anföratt målsätt­ningen mäste vara att i de olika länen bygga ut regioner, som kan garantera en

Prop. 1975/76:211

121

hög sysselsättningsnivå. För att dessa regioner skall kunna komma till stånd och fungera krävs alt samhällets planering inriktas på att styra företagsetableringar och andra sysselsättningstillfällen lill dessa orter/re­gioner.

SAF, Svenska Handelskammarjörbundel och Sveriges Industriförbund anför att de delar utredningens uppfattning att samhället har ett ansvar då det gäller att underiätta för medborgarna att finna en utkomst påarbetsmarknaden i olika delar av landet. Man kan dock inte gä längre än vad hänsynen till näringslivets internationella konkurtenskraft medger Det är naturiigt att insatser koncen­treras till områden därsysselsättningsproblemenärstörst, dvs. i första hand de norra delarna av landet.

Trots den tendens till stabilisering som har kunnat avläsas i befolkningsut­vecklingen, kvarstårenligt/I A/5stora sysselsäliningsmässiga olikheter mellan skilda delarav landet. Skillnaderna i arbetslöshetsnivå och förvärvsgrad mellan olika delar av landet kvarstår i stort sett oförändrade. Den eftersträvade utjäm­ningen av sysselsättningsgraden har trots betydelsefulla insatser långt ifrån uppnåtts, konstaterar styrelsen.

Den självklara slutsatsen av detta blir enligt LO att insatserna för alt utjämna deregionalaskillnademaärotillräckligaochmåsteförstärkas. Som utredning­en framhäller kan en utjämning av de regionala skillnaderna inte uppnäs, en­dast med de traditionella regionalpolitiska medlen. Närings-och industripoliti­ken måste förstärkas i syfteatt kunnaspela en större roll också i regionalpolitiskt sammanhang.

Folkpartiets ungdomsförbund menar att generella medel bör användas i regionalpolitiken i högre grad än nu. T. ex. bör näringslivets lokalisering styras genom att regionalpolitiska sysselsättningsavgifter läggs på alla icke­offentliga arbetsgivare i tillväxlregioner, medan sysselsätlningsslöd och and­ra regionalpolitiska bidrag utgår vid etablering i sysseisätlningssvaga regio­ner. Sysselsättningsavgiflerna kan differentieras mellan olika regioner och branscher,

TCO anföratt man med nuvarande regionalpolitiska insatser inte klararatt nå upp till de regionalpolitiska mäl som beslutatsav riksdag och regering, Dedi-rekta regionalpolitiska åtgärderna mäste därför i ökad utsträckning komplette­ras med att man inom olika sektorer systematiskt tillvaratar möjligheterna till regionalpolitisk styrning. Enligt TCO:s mening bör de regionalpoliliska insat­serna i framtiden i ökad utsträckning ges en selektiv inriktning. Kravet på se-lektiviiet ärsärskilt framträdande närdet gällerdirekta ekonomiska subventio­ner till privata företag. Stödinsatserna mäste anpassas efter företagens reella stödbehov och såatt bidragsgivningens styrmöjligheter tillvaratas. Behovet av insatser växlardessutom frän tid till annan mellan olika delarav landel och ock­sä inom stödområdet kan det aktuella stödbehovet variera starkt. Det regional­politiska stödet till företagen måste därför enligt TCO beslutas efter prövning av fömtsättningar och behov i varie särskilt fall.

Ingen av de remissinstanser som behandlat förslaget till lokaliserings-

Prop. 1975/75:211

122

påverkan i rapporten (SOU 1975:91) Politik för regional balans ställer sig helt avvisande till att det prövas. En klar majoritet av dessa remissinstanser tillstyrker förslaget utan några invändningar.

Länsstyrelsen i Siockholms län ställer sig dock tveksam till förslaget om att inrätta en särskild interdepartemental arbetsgrupp, som skall omhänderha förhandlingarna med företagen. Risk föreligger för att berörda länsstyrelser och kommuner kommer att få ta del av ärendena pä ett alltför sent stadium. Länsstyrelsema i de län där företagen har större delen av sin verksamhel föriagd bör därför beredas lillfälle att i ett tidigt skede della i överiäggningarna mellan den interdepartementala arbetsgruppen och företagen. Även berörda kommuner bör delta i sådana överiäggningar.

Några remissinstanser, bl. a. Moderaia samlingspartiets kvinnojörbund och Folkpartiets ungdomsförbund vänder sig helt mot en lokaliseringspäverkan eller etableringskontroll som avser administrativa styrmedel och etablerings-prövning.

Andra remissinstanser bl, a. SSU och ettferialFCO-dislriki kräver en di­rekt styrning, t. ex. genom införande av etableringskontroll. Länsstyrelsen I Norrbottens län ifrågasätter också om inte det samlade utredningsmaterial som presenterats de senaste åren ger argument för etableringskontroll. Sys­temet med lokaliseringspåverkan bär vissa likheter med det tidigare loka­liseringssamrädet om vilket utredningen konstaterar blygsamma påvisbara effekter. Om ett nytt system för samtal och diskussioner konstrueras måste man från samhällets sida använda såväl stimulerande som restriktiva medel på ett mera kraftfullt sätt. Skellefteå kommun tillstyrker systemet med lo­kaliseringspåverkan villkoriigt. Om avsikten med detta varit att markera att systemet i första hand skall vara ett medel att göra avvägningar mellan delar av samma län vill kommunen allvariigt ifrågasätta dess berättigande som regionalpolitiskt medel. Det kommer i så fall att på kort sikt konsei-vera och pä lång sikt skärpa obalansen mellan länen och därmed verka i motsatt riktning i förhållande till intentionerna i prop.  1972:111,

Naturvårdsverket anser att det föreslagna förfarandet med lokaliserings­påverkan i avvaktan på att behovet av etableringskontroll närmare klarläggs kan vara ett steg i önskvärd riktning. Naturvårdsverket understryker emel­lertid att bl.a. prövning enligt 136 a S byggnadslagen och prövning enligl miljöskyddslagen inte får föregripas genom de bedömningar som den fö­reslagna interdepartementala arbetsgruppen förutsätts göra,

KF tillstyrker det föreslagna systemet för lokaliseringspåverkan, KF un­derstryker särskilt betydelsen av att en samverkan mellan företag och sam­hällsorgan kommer till ständ pä länsnivån. Ett flertal länsstyrelser betonar ocksä detta. Länsstyrdsen i Värmlands län tillstyrker förslaget till lokaliserings­påverkan och anför vidare all enligl departementets utvärdering bör förslaget följas upp pä länsnivå och grundas pä nägon form av lagstiftning. Länsstyrel­sen finner det väsentligt alt så sker. 1 det system för lokaliseringspåverkan

Prop. 1975/76:211

123

som skisseras finns enligt länsstyrelsens mening inte tillräckligt klariagt den roll som länsstyrelser och kommuner skall spela. Detta bör ytteriigare övervägas och klargöras innan systemet böriar tillämpas. Länsstyrelsen i Alvs­borgs län tillägger dessutom att systemet för lokaliseringspäverkan även bör kompletteras pä sådant sätt att alla företag över en viss storieksgräns, som avser alt nylokalisera eller expandera inom landet, skall vara skyldiga att anmäla förhällandet till länsstyrelsen.

Svenska kommunförbundet tillstyrker det skisserade förslaget och päpekar vikten av att lokaliseringskommunen pä ett tidigt stadium ges möjligheter att delta i lokaliseringssamarbeiet.

7"C0 tillstyrker att förslagel till utvidgad administrativ lokaliseringspå­verkan prövas. TCO understryker särskilt betydelsen av all handläggningen blir en integrerad del av de regionalpolitiska insatserna vilket bl.a. torde kräva en klarare organisatorisk anknytning av systemet lill övriga regio­nalpolitiska älgärder än som föresläs i rapporten. TCO framhåller även att kontakterna med företagen måste ske i sädana former, att de berörda lokala fackliga organisationerna ges förutsättningar till ett reellt inflytande över lokaliseringsbesluten samt att de fackliga organisationerna på central och regional nivå ges möjligheter till att följa och delta i verksamheten,

TCO anför vidare att en administrativ styrning kan vara särskilt motiverad i de fall lokaliseringen av ett företags verksamhet eller delar av denna är svår att påverka genom olika positiva stimulansåtgärder. Sädana verksam­heter tillhör i regel tjänstesektorn samtidigt som tjänstenäringarnas expan­sion medför ett kraftigt tillväxttryck på storstadsregionema och nägra större orter Det synes mot den bakgrunden enligt TCO:s mening naturiigt alt man i syfte med lokaliseringspåverkan redan från börian kommer att in­kludera såväl industriföretag som företag inom servicesektorn såsom bank-och försäkringsföretag, viss uppdragsverksamhet m, m.

/1M5 tillstyrkeratt det föreslagna systemet för lokaliseringspåverkan prövas. Styrelsen framhäller emellertid i likhet med de båda utredningarna tjänstesek­torns betydelse för sysselsättningens regionala fördelning, inte minsl den pri­mär-och landstingskommunala verksamheten. Det finns därföranledning att successivt bygga ut systemet i en ellerannan form till att även avse tjänstepro­duktionen.

Det tänkta systemet avses bygga på ett avtal som sluts mellan regeringen och Sveriges industriförbund samt ett antal slörre industriföretag. Inom ra­men för detta avtal skulle företagen förbinda sig att delta i ett samråds­förfarande och i ett tidigt stadium diskutera lokalisering av företagens ut­byggnader och etableringar, LO menar att detta är en förtjänstfull ansats eftersom det ger en möjlighet alt pä ett mer positivt sätl än med en ren etableringskontroll påverka lokaliseringarna, LO hyser emellertid vissa tvivel om effekten av enbart detta avtal, LO framhåller därför att systemet för lokaliseringspåverkan redan frän böan bör omfatta även den föreslagna fullmaktslagstiftningen, vilket innebäratt denna mäste föreläggas riksdagen

Prop. 1975/75:211

124

år 1976. Några ytteriigare utredningar är enligt LO inle nödvändiga med hänsyn till den enkla utformning denna lag kan ha.

I länsplaneringsrapporten aviserades att sysselsättningsutredningen skulle få tilläggsdirektiv för en översyn av de reg ional pol i t is ka medlen. Flera remissinstanser har understött detta. Bl. a. RRV framhMler att den eftersträvade sysselsättningsökningen och utjämningen mellan regio­nerna kommer att ställa krav pä ökad precision i den regionala styrningen av ar-betstillfallen och att detta ställer ökade krav pä styrmedlen. Verket menar där­för att det är väsentligt att den aviserade översynen av den regionalpolitiska stödverksamheten kommer till ständ inför det beslut riksdagen har att fatta är 1978.

LO anför härvid alt tanken på att olika orter skall komplettera varandra både vad gäller arbetsmarknad och service och i dessa avseenden fylla olika funktioner innebär att den regionalpolitiska målsättningen blivit mer diffe­rentierad. Detta börda i sin tur leda till att även de regionalpolitiska medlen differentieras i ökad utsträckning. Det kan ocksä uttryckas så att en ökad selektivitet blir nödvändig. Konkret kan detta betyda att lokaliseringsstödet bör differentieras med hänsyn lill den regionala strukturplanen, liksom att ett ökat utrymme för beslut om stödinsatser pä regional nivå bör diskuteras. LO anser att en väsentlig uppgift i samband med den översyn av de re­gionalpoliliska medlen som utredningen skall utföra bör bli att diskutera en ökad differentiering av de regionalpolitiska medlen med utgångspunkt frän den regionala strukturplanen.

Flera av remissinstansema för fram olika förslag till nya eller utvidgade regionalpolitiska medel. Sälunda menar t. ex. länsstyrelsen i Gotlands län all ej endast förbättring och utvidgning av medel med nuvarande inriktning bör övervägas utan även t, ex, skattetekniska medels användning i regio­nalpolitiskt syfte. Det kan gälla skattefri avsättning till regionalpolitiska in­vesteringsfonder och speciella avskrivningsregler. Länsstyrelsen anser att en ökad breddning av medelsarsenalen bör eftersträvas där säväl ekonomiska och administrativa styrmedel som insatser föratt skapa god industriell miljö ingår.

Länsstyrelsen i Alvsborgs län anser att en ändring av den nuvarande hand­läggningsordningen beträffande investeringsfonderna bör övervägas. Denna ändring skulle innebära att länsstyrelsen ges en slörre möjlighel än f n. att delta i handläggningen av det för länets utveckling mera betydelsefulla ärendena.

Förslag om nya industricentra förs fram för flera kommuner, bl. a. Sol­lefteå/Kramfors, Torsby, Filipstad, Hällefors och Boras.

Länsstyrelsen i Värmlands län understryker att det är nödvändigl att man i ökad utsträckning systematiskt beaktar de sysselsättningspolitiska och re­gionalpolitiska aspekterna av beslut inom tjänstesektorn som innebär olika »lag av förändringar i verksamheten, Norrköpings kommun anför i det sam-

Prop. 1975/76:211

125

manhanget behovet av bättre styrmöjligheter för att påverka lokaliseringen av det privata näringslivets administrativa funktioner Dessa funktioner är nu i stor utsträckning koncentrerade till slorstockholmsområdet, vilket med­för en belydande kvalitativ regional obalans av sysselsättningsiillfällena. Med hänsyn till sysselsättningsmålen i den regionala struklurplanen är det angelägel, att uiredningen noga överväger vilka åtgärder som kan vidlas för att få en jämnare fördelning av de administrativa funktionerna mellan storstadsområdena och de primära centra.

Flera länsstyrelser och kommuner i framför allt södra Sverige föreslår att ökat regionalpolitiskt stöd bör utgå utanförstödomrädet.

Länsstyrelsen i Uppsala län anför att så länge de regionalpolitiska problemen tämligen klart bestod i betydande ojämlikheter i den regionala utvecklingen mellan olika landsändar kunde indelningen i ett allmänt och ett inre stöd­område vara motiverad. Genom att regionalpolitiken varit effektiv har många av dessa regionala obalansproblem lösts. Istället hårde inomregionala problemen kommit att framträda tydligare. Även om länsstyrelsen delvis instämmer i att stödområdesgränserna inte längre framsiår som någol absolut hinder för regionalpolitiska insatser i andra delar av landet sä borde dock stödinsatserna i första hand grundas pä kriterier som påett mera allmängiltigt sätt indikerar behov av regionalpolitiskt stöd.

Enligt länsstyrelsen i Bdkinge län bör regionalpolitiken ges en problem-orienterad prägel. Visseriigen har ett steg i denna riktning tagits i och med att lokaliseringsstöd kan lämnas utanför det allmänna stödomrädel om av­sevärda sysselsättningssvårigheter förutses eller har uppkommit. Likaså kan stöd i princip utgä över hela landet till orter med ett ensidigt näringsliv. Enligt länsstyrelsens mening är denna utvidgning av kriterierna för regio­nalpolitiskt stöd inte tillräcklig eftersom det i allmänhet mäste uppstå akuta problem för alt stödåtgärder skall anses påkallade. Det är vidare en brist att insatsbehovet inte grundas på en för alla orter likartad och systematisk analys av problemen. Genom all låta problemens art och omfattning vara vägledande skulle dock stödet bli känsligare och tillfalla de orter som är i störst behov av insatser.

Länsstyrelsen i Blekinge län anser mot den bakgmndenatt regionala närings­politiska program,helt naturligt efteren central utvärdering,bör vara vägledan-de fördel regionalpolitiska stödets inriktning. Regionalpolitiskt stöd skulle en­ligt detta synsätt utgä till de ortersom med ledning av de regionala näringspoli­tiska programmen bedömas vara i störst behov av åtgärder oavsett var i landet dessa orter är belägna.

Konkreta förslag till utvidgningar av stödområdet framförs i flera remiss­svar. Sålunda anför länsstyrelsen i Göteborgs- och Bohus län att Sotenäs kom­mun bör inlemmas i stödområdet samt länsstyrelsen i Gotlands län all Golland hänförs lill del inre stödområdet. Norrtälje kommun vill ingå i stödområdet. Landstinget i Uppsala län anser att kommunerna Tierp, Östhammar och Älv-

Prop. 1975/75:211

126

karieby, som nu ingår i den s, k, grå zonen, skall ingå i det allmänna stöd­området.

Landstinget i Göteborgs- och Bohus län anser att särskild uppmärksamhet bör ägnas möjligheterna att utveckla näringslivet i de kommuner där möj­ligheterna att utnyttja specifika naturresurser har begränsats genom riktlin­jerna i den fysiska riksplaneringen. Enligt landstingets mening bör övervägas omfattning och inriktning av de insatser som krävs för att tillförsäkra även dessa kommuner en positiv utveckling beträffande näringslivs- och befolk­ningsutveckling. Liknande synpunkter framförs av Västerviks kommun be­träffande den egna kommunen.

Länsstyrelserna och kommunema i främst de fyra nordligaste länen av­visar bestämt krav på all ändra stödområdesindelningen. Sälunda anför länsslyrelsen i Västerbottens län all den betoning av inomlänsproblemen som är genomgående i (SOU 1975:91) Politik för regional balans leder till en diskussion av förekomsten av stödområden av nuvarande slag. Det framgår emellertid enligt länsslyrelsen av redovisningen att ojämlikheten mellan främst de fyra nordligaste länen och resten av landet fortfarande är be­tydande. Prognoserna - som dessutom har de nuvarande reglema för re­gionalpolitiskt stöd som en förutsättning - visar inte heller pä nägon påtaglig utjämning mellan olika landsdelar. Länsstyrelsen understryker därför starkt att den regionalpolitiska prioriteringen av stödområdet kvarstår

Länsstyrelsen i Jämtlands län menar att ett borttagande av stödområdena vore ödesdigert för det norriändska inlandet så länge inte direkta styrmedel finns och används i betydligt högre grad än för närvarande. Redan den utsuddning av stödområdesgränsen som den s. k. grå zonen innebär, liksom den ökade användningen av det regionalpoliliska stödet för punktinsatser utanför stödområdet, har enligt länsstyrelsens mening klart försvagat en av de norriändska inlandskommunernas få lokaliseringsfördelar.

6 Övriga regionalpolitiska frågor

6.1 Service och samhällsfunktioner (SOU 1975:91, kap. 8 och 9)

6.1.1 Målen för serviceförsörjningen

Enligt prop. 1972:111 bil. 1 är det nödvändigt med en relativt vid och allmän formulering av målsättningen för serviceförsöriningen. Framför allt mot bakgrund av alt vad som uppfattas som god servicestandard varierar regionalt. Enligt föredragande departementschefen bör därför som allmänt riktmärke gälla att alla människor skall få tillgång till en tillfredsställande service i hemorten eller inom räckhåll frän hemorten. Inom ramen för denna

Prop. 1975/76:211

127

allmänna formulering görs vissa preciseringar beträffande lokal och regional service och restidsavstånd till orter med sådan service. Lokal service bör t. ex. kunna nås med 350 min. enkel resa och regional service med ett par timmars resa för att serviceförsöriningen skall anses tillfredsställande, I utpräglade glesbygdsområden bör dock vissa avsteg från dessa restids­avstånd kunna göras. Departementschefen accepterade i allt väsentligt de tankegångar och synpunkter som glesbygdsutredningen (SOU 1972:56) an­förde om målen för serviceförsöriningen. Utredningen kunde enligt depar­tementschefen ligga till gmnd för den fortsatta planeringen. Detta omdöme gäller enligt rapporten även i dag.

Servicen är väl utbyggd i de södra och mellersta delarna av landet i den meningen att tillgänglighet till service är god för en dominerande del av befolkningen. Glesbygdsproblem finns i hela landet men de är mest ut­präglade i skogslänens inre delar. Insatserna har också koncentrerats till skogslänens glesbygdskommuner.

Länsstyrelserna har i behandlingen av serviceförsöriningen i stort accep­terat den principiella syn som statsmakterna angav i 1972 års beslut om regionalpolitiken. Därmed har ocksä mälsättningsdiskussionen förderas del i försia hand inriktats på servicefrägor i områden med spridd bebyggelse. De mest omfattande diskussionerna förs av länsstyrelserna i norra Sverige, dvs. de län där glesbygdsproblemen är mest framträdande. Problem när det gäller serviceförsöriningen har icke förändrats i större omfattning sedan riksdagens beslut år 1972. Detta framhålls även av länsstyrelserna.

Serviceförhållandena varierar kraftigt med hänsyn till bebyggelse och bo-endestmktur samt mot bakgrund av näringslivs- och befolkningsutveckling. Vid bedömningen av serviceutbudets lillgänglighet spelar den regionala strukturen och serviceorternas åtkomlighet stor roll.

Ett system för serviceförsöriningeij bör enligt rapporten utformas sä att de kan ses som långsiktiga lösningar i områden med olikartade strukturella förhållanden och skiftande utvecklingstendenser Detta pekar pä nödvän­digheten av myckel generella formuleringar för målsättningen. De under­sökningar som har redovisats av ERU leder till samma slutsats.

Frågan om vad som är ett tillfredsställande serviceutbud kan inte anses en gång för alla givet. Därför bör den serviceplanering, som bör komma till stånd - framför allt genom insatser frän kommunernas sida - i områden med utpräglade serviceproblem, kännetecknas av flexibla lösningar, så att inte onödiga läsningar av serviceutbudets lokalisering och funktioner ästadkommes.

De mål för serviceförsöriningen som statsmakterna gjorde i prop. 1972:111 får utgöra den ram inom vilken kommuner och länsstyrelser har att utveckla den nödvändiga serviceplaneringen. Ytteriigare preciseringar får bli en följd av varie regions specifika förhållanden och utgöra ett stöd för en vidare utvecklad kommunal och regional serviceplanering.

Prop. 1975/75:211

128

6.1.2 Problemområden i seivicehänseende

Enligt den regionala struktur som beslutades är 1972 skulle kommuncentra vara primära stödjepunkter för försöriningen med lokal service. Det be­tonades emellertid att del i kommunerna finns ett stort antal orter utanför centralorterna som fyller viktiga funktioner för invånarna. Den övergripande statliga regionala planeringen har kommunema som minsta planeringsen­heter och enligt departementschefen finns det i allmänhet inte anledning att innefatta de nämnda orterna i denna planering. I till ytan stora och glest befokade kommuner i framför allt det inre stödområdet kan det emel­lertid finnas skäl att peka ut sekundära servicecentra, s. k. kommundel-scentra. I princip bör dessa orter kunna ge samma serviceutbud som kom­muncentra och åtgärder, liknande dem som kan behövas i kommuncentra, skall kunna sättas in. Enligl departementschefen behövs del en planering i samverkan mellan kommuner och länsstyrelser för urvalet av dessa kom-mundelscentra. Några kommundelscentra utpekades dock ej i beslutet om regionalpolitiken år 1972.

I länsplanering 1974 har en komplettering av ortsslrukluren gjorts av länsstyrelserna i samarbete med kommunerna. De kommundelscentra länsstyrelserna föreslär framgär av nedanstående.

L

ä

n

Kommun

Länsstyrelsens förslag till kommundelscentra

AB

Norrtälje

Vaxholm

Värmdö

Haninge

C

_

D

-

E

-

F

-

G

-

H

Västervik

Borgholm

I

Gotland

K

L

-

M

-

N

-

O

-

P

Alingsås

Svenljunga

Vxlan/Blidö

Ljusterö

Svartsö/Ingmarsö

Möja

Sandhamn

Ornö

Ut

ö

Gamleby (prioriteras)

Löttorp

Hemse (kommuncentrum)

Slite (kommuncentrum)

Burgsvik

Fårösund

Sollebrunn Överlida

Prop. 1975/76:211

129

Län

Kommun

Länsstyrelsens förslag lill kommundelscentra

S

Torsby

Sysslebäck* Stöllet*

Filipstad

l.esjöfors

Hagfors

Kyrkheden

T

U

Äriäng

Töcksfors

_

_

W

Älvdalen

Idre/Särna*

Malung

Salen*

Rättvik

Furudal

Ludvika

Fredriksberg

X
[REDACTED_EFTERNAMN]

Los* Ramsjö*

Sandviken

Österfärnebo/Gysinge

Y

Ange

Fränsta*

Sollefteå

Junsele* Ramsele*

Sundsvall

Liden

Kramfors

Nordingråvallen

Örnsköldsvik

Solberg

Trehöringsjö/Långviksmon

Bredbyn

Z

Strömsund

Hoting* Gäddede*

Krokom

Föllinge*

Bräcke

Kälarne*

Härjedalen

Hede* Funäsdalen*

AC

Norsjö

Mala*

Storuman

Tärnaby/Hemavan*

Åsele

Dorotea*

Vännäs

Bjurholm

Skellefteå
[REDACTED_EFTERNAMN]

BD

Pajala

Korpilombolo*

Kiruna

Karesuando* Vittangi/Svappavara*

Jokkmokk

Vuollerim*

Boden

Härads

*orter

som ligger inom inre stödområdet

Som framhållits tidigare är problemen med serviceförsöriningen mest ut­präglade i skogslänens inre delar. Speciella stödåtgärder för att klara ser­viceförsöriningen har ocksä satts in i glesbygdskommunerna i inre stöd­området.

En stor del av de orter länsstyrelsema föreslagit ligger i till ytvidden stora och glest befolkade kommuner. Flera av orterna uppvisar ocksä ett serviceutbud som svarar emot det som tidigare benämnts lokal service.

9 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

130

Prop. 1975/75:211

Dessa orter kan därigenom tillsammans med kommunernas huvudorter ut­göra funktionsdugliga stödjepunkter för serviceförsöriningen. Omkring dessa har kommunerna möjligheter att bygga upp ett väl fungerande servicesys­tem.

Inom inre stödområdet har länsstyrelserna i samarbete med kommunerna föreslagit 23 kommundelscentra. (Då har Idre och Särna räknats var för sig, vilket de bör med hänsyn till avståndet.) Som resultat av den regionala trafikplaneringen har, i samband med avgränsningen mellan regional och lokal trafik och mot bakgrund av vissa kriterier 12 orter i inre stödområdet av regeringen angetts som kommundelscentra/personlrafikterminaler i till ytvidden stora kommuner.

Dessa orter är Karesuando i Norrbottens län, Tärnaby/Hemavan, Mala och Dorotea i Västerbottens län, Hoting, Gäddede, Föllinge, Hede och Fu­näsdalen i Jämtlands län. Särna och Idre i Kopparbergs län samt Sysslebäck i Värmlands län. Alla dessa orter har också av länsstyrelsema i länsplanering 1974 föreslagits till kommundelscentra - stödjepunkter för serviceförsöri­ningen. Denna samstämmighet mellan de tvä planeringsformerna liksom att orterna i stort uppvisar ett serviceutbud som motsvarar lokal service talar för att dessa orter utses till kommundelscentra i planen för den regionala strukturen. Av de övriga 11 orterna har sju, nämligen Vuollerim, Vittangi och Korpilombolo i Norrbottens län. Ramsele och Junsele i Västernorrlands län. Los i Gävleborgs län samt Salen i Kopparbergs län, ett serviceutbud som i stort motsvarar glesbygdsutredningens servicebatteri. De är i regel serviceorter för betydande omland. Flertalet av orterna har ocksä stor be­tydelse i kommunikationshänseende, i första hand genom att fungera som terminal- och knutpunkter i den kollektiva trafiken i resp. kommun. Mot den bakgrunden förordas alt även dessa orter utses lill kommundelscentra.

De resterande oterna Kälarne i Jämtlands län, Fränsta i Västernorriands län. Ramsjö i Gävleborgs län samt Stöllet i Värmlands län är delvis av annan karaktär. De har ett serviceutbud som nära ansluter till det som benämnts lokal service. Även om dessa orter därför spelar en viktig roll från servicesynpunkt, har de inte sä betydande omland som de tidigare nämnda. De har inte heller sädan betydelse i trafikhänseende att de kan ulses liU kommundelscentra.

Gotland ligger i det allmänna stödområdet och är till ytan den största kommunen utanför skogslänen. Länsstyrelsen har med de speciella förhål­landen som föreligger pä Gotland föreslagit Hemse och Slite till kommun-centra saml Burgsvik och Fårösund till kommundelscentra. Länsstyrelsens förslag får ses som en markering av den betydelse Hemse och Slite har, då ytteriigare kommuncentra inte kan utses i kommunen. Orterna Hemse och Slite har en betydelse motsvarande den, som de orter har vilka lidigare förordals till kommundelscentra, I den tidigare nämnda regionala trafik­planeringen har även Hemse och Slite som enda orter utanför inre stöd-

Prop. 1975/76:211

131

området angetts som persontrafikterminaler. Med hänsyn till detta samt mot bakgrund av de speciella förhållanden som råder pä Gotland förordas att Hemse och Slite ulses till kommundelscentra.

Förslag pä kommundelscentra finns även i områden som ligger utanför inre stödområdet och Gotland. Med hänsyn till de kortare avstånden och de mindre problemen frän serviceförsöriningssynpunkt kan del inte anses nödvändigt att utse andra kommundelscentra än de tidigare förordade.

De älgärder statsmakterna kan vidta för att trygga serviceförsöriningen i utpekade kommundelscentra i inre stödomrädel och på Gotland rör stöd ål trafikförsöriningen samt stärkande och bevarandet av skilda samhälleliga servicefunktioner Länsstyrelserna har att beakta detta i den fortsatta över­gripande regionala planeringen.

Det bör dock betonas att avvägningarna och prioriteringarna inom kom­munema aren primärkommunal uppgift. Utpekandet av kommundelscentra fär enbart ses som ett medel för att möjliggöra varierande lösningar av serviceförsöriningen inom vidsträckta kommuner Det är kommunerna som

-

genom den goda kännedom de har om människor och serviceförhållanden

-

är bäst skickade att göra de nödvändiga avvägningarna mellan de olika medel som statsmakterna ställer till förfogande.

6.1.3 KommersieU service

Utvecklingen av den kommersiella servicen för hushällen har under senare år varit relativt gynnsam, när man ser till landet som helhet. En kartläggning av hur utbudet av 51 olika typer av service har förändrats mellan åren 1969 och 1972 visar en klar förbättring, särskilt för kommuncentra. Över 60 % av kommuncentra har fält mer än fyra nya serviceslag och i genomsnitt hade de därmed kommit upp i 29 olika slag av service.

Det förekommer alltjämt rätt kraftiga skillnader i serviceförsöriningen mellan olika regioner, men också i det här avseendet har det skett en för­bättring. Nägra kommuner i södra och mellersta Sverige har fätl ell minskal antal serviceslag, medan ingen koramun i stödområdet har fått en sådan försämring. Flertalet av stödområdets kommuner uppvisar en kraftig ökning av serviceutbudet. Kartläggningen gäller kommunerna som helhet. Där re­dovisas ej fördelningen av utbudsställena eller dess åtkomst för de boende i kommunerna.

Undersökningen omfattade förändringar fram lill är 1972, Sedan dess har riksdagen beslutat om ett särskilt stöd till dagligvaruhandeln i det inre stöd­området. Stödet ges i form av hemsändningsbidrag till kommuner och in­vesteringsstöd lill näringsidkare. Stödet till glesbygdsbutikerna har varit i kraft alltför kort tid för att man ska kunna dra några bestämda slutsatser av dess effekter. Vissa förändringar av reglema har ocksä gjorts under den tid som stödet varit i kraft.

Prop. 1975/75:211

132

Distributionsutredningen har i sitt betänkande (SOU 1975:69) Samhället och distributionen lämnat förslag som berör stödet till kommersiell service. Utredningens förslag bereds f. n. inom handelsdepartementet.

Drivmedelsförsöriningen ärett problem i glesbygderna. Konsumentverket fick i december 1974 i uppdrag av regeringen att i samråd med statens pris- och kartellnämnd skyndsamt kartlägga drivmedelsförsöriningen i gles­bygder. År 1975 överiämnades en lägesrapport till regeringen med förslag till älgärder. Av rapporten framgår att drivmedelsförsöriningen i vissa om­råden kan bli ett problem inom en nära framtid. Bensinbolagen har åtagit sig att inte dra in nägra bensinpumpar i glesbygdsområdena utan föregående samråd i varie enskilt fall med konsumentverket vilket ger vidgad möjlighet att närmare följa och påverka utvecklingen.

6.1.4 Samhällsservicens regionalpoUtiska betydelse

Ett av huvudändamålen med länsplaneringen är att de bedömningar och målsättningar den lett fram till skall ge vägledning för skilda statliga myn­digheters beslut i de fall dessa har regionalpolitiska effekter. Sädana beslut om kommunikationer, bostäder, skolor etc. är ett av de viktigaste medlen att påverka den regionala utvecklingen i enlighet med målen för regional­politiken. Genom resursfördelningen påverkas det som brukar kallas in­frastrukturen för olika kommuner och därmed förutsättningarna för nä­ringslivets utveckling och lokalisering. Flera länsstyrelser har pekat på vissa samordningsproblem mellan planeringen av olika sektorer (planering av sko­lor, vägar, bostäder etc.) och den regionalpolitiska verksamheten.

Länsstyrelserna har här en viktig funktion att fylla som samordnare av samhällsplaneringen på länsnivå. Det är även naturiigt att information ges till berörda kommuner när statliga myndigheter avser att förändra servicen eftersom kommunerna inom sina gränser har ett stort ansvar för planering och utveckling av serviceförsöriningen.

Det regionalpolitiska handlingsprogram som riksdagen antog är 1972 följ­des upp med ett åläggande för slalliga myndigheler att planera efler detta beslut. Motsvarande direktiv avses bli utfärdat efter det att regering och riksdag tagit slällning till den nu avslutade länsplaneringen. Länspla­neringssystemet avses att förbättras för att ge underiag för en effektivare samordning av de regionalpolitiska frågorna på central nivå.

Ett av de främsta medlen för att skapa en i möjligaste mån likvärdig kom­munal service i hela riket är skatieutjämningsbidraget till kommunerna. Möjligheten att som hittills bidra lill utbyggnaden av samhällsfunktionerna hänger till stora delar samman med utvecklingen av den kommunala eko­nomin. Flera länsstyrelser liksom arbelsgmppen för glesbygdsfrägor har där­vid pekat på den betydelse som skatieutjämningsbidraget har. Skatieutjäm­ningsbidraget spelar även stor roll för alt utjämna skillnaderna i ekonomisk

Prop. 1975/76:211

133

bärkraft mellan kommunema. Därmed ges vissa förutsättningar fören mera jämlik kommunal servicestandard. Samtliga kommuner och landsting är genom lag garanterade ett visst lägsta skatteunderiag. Sammanlagt uppgår det statliga bidraget undet är 1975 till 2 658 milj, kr,, och med mer än älta gånger så högt belopp per invånare till kommuner inom det inre stöd­omrädel jämfört med kommuner utanför det allmänna stödområdet.

Nuvarande system, som beslutades vid 1973 års riksdag och som gäller frän och med är 1974, är provisoriskt. Regeringen har bemyndigat chefen för finansdepartementet att tillkalla särskilda sakkunniga för översyn av skatteutjämningssystemet.

6.1.5 Utbyggnad av samhällsfunktionerna

Staten, landstingen och kommunerna svarar för en viktig del av servicen till medborgarna, 1 länsplaneringen har ocksä denna del av servicen dis­kuterats ingående och en rad förslag har förts fram till förbättringar.

När del gäller utbildningen har betydande förändringar skett under senaste tio åren. Grundskolan har genomförts, en sammanhållen gymnasieskola har startat i börian av 1970-talet och beslut har fattats om att decentralisera högskolan.

Grundskolans genomförande har stor regionalpolitisk betydelse. Väsent­ligt mänga fler orter har i dag högstadium än de som tidigare hade realskola. Grundskolans högstadium finns på minst en ort i varie kommun. Barn från glesbygd kan således numera i stor utsträckning erbjudas möjligheter till grundutbildning, som är likvärdiga med dem som barn från tätorter länge har haft. Under senare är har åtgärder vidtagits för alt undvika att skolenheter måste läggas ner vid vikande elevunderiag t. ex. i form av lägre delningstal, årskurslösa högstadier.

Som flera länsstyrelser påpekar i länsprogrammen har dessa åigärder för­bättrat möjligheterna att bibehålla en god högstadieorganisation i länen.

Gymnasieskolan har ersatt fackskolan, gymnasiet och yrkesskolan. För att upprätthålla en allsidig organisation för gymnasieutbildning i en kommun fordras ett betydande elevunderiag. Nya organisationsformer har därför ska­pats för alt göra det möjligt att anordna gymnasieskolans treåriga linjer vid ett mindre elevunderiag än vad som krävs för att anordna en kon­ventionell gymnasieskola. Detta innebär att om elevunderiaget i en region med gymnasieskola sjunker blir det i första hand inte aktuellt att överväga nedläggning av gymnasieskolan utan övergång till en annan organisations­form. Alla regionala centra och nästan hälften (44 %) av kommuncentra har numera nägon form av gymnasieutbildning. För kommuncentra är det som regel fråga om specialkurser.

Under 1960-talel skapades möjligheter till högre utbildning pä en rad nya orter utanför de gamla universitetsorterna, Decentralicerad universi-

Prop. 1975/75:211

134

tetsutbildning bedrivs för närvarande på ca 20 orter i landet, Dessulom pågår försöksverksamhel med nya former,dels i form av distansundervisning och dels genom samarbete mellan studieförbund och universitet.

Riktlinjer för lokalisering av nytillkommande högskoleutbildning beslu­tades av riksdagen vären 1975. Grunden för högskoleutbildningens förnyelse skall vara ett lokalt utvecklingsarbete nära själva utbildnings- och forsk­ningsmiljön och i nära kontakt med arbetslivet. Planeringen av den högre utbildningen skall i ökad utsträckning samordnas med samhällsplaneringen i övrigi, bl. a. regionall. Enligt della beslut skall nytillkommande högsko­leutbildning i första hand föriäggas till 16 orter (eller par av orter) utanför de nuvarande universitetsorterna, nämligen Borås, Eskilstuna/Västerås, Fa-lun/Boriänge, Gävle/Sandviken, Halmstad, Jönköping, Kalmar, Karistad, Kristianstad, Linköping/Norrköping, Luleå, Skövde, Sundsvall/Härnösand, Växjö, Örebro och Östersund.

Riksdagens beslut innebär att 17 av landels 23 primära centra blir ut­byggnadsorter för högskoleutbildning. Av de övriga sex primära centra har tvä - Uppsala och Umeå - redan universitet.

Vuxenutbildningen har expanderat kraftigt. Under senast avslutade bud­getår uppgick deltagarna i studiecirkelverksamheten till ca 2,2 milj. per­soner. Den kommunala och statliga vuxenutbildningen räknar över 130000 deltagare. Över 100 000 elever genomgick arbetsmarknadsutbildning och ca 20 000 var med i fackliga kurser. Sammanlagt räknade den samhällsstödda vuxenutbildningen ca 2,5 milj. deltagare.

Sammanfattningsvis kan sägas att de organisatoriska förändringar som genomförts inom utbildningen under de senaste åren skapat en jämnare fördelning av utbildningsmöjligheter mellan regionerna och medverkat till att minska de regionalpolitiska problemen.

Riksdagen lade våren 1974 fast riktlinjerna för den fortsatta statliga kul­turpolitiken. Där slås fast att kulturpolitiken är ett led i statens samlade politiska insatser och att de övergripande mål som styr arbetet med att förändra samhället även måste gälla kulturpolitiken. Den fär därför ses som ett av flera instmment för att skapa ett samhälle som präglas av jäm­likhet och som ger människor möjligheter till ett rikare liv. Kulturpolitiska insatser av olika slag är en viktig del i de regionalpolitiska strävandena att skapa orter och områden, som ur servicesynpunkt är väl differentierade.

Radion äf ett annat exempel på spridningstendenserna i kulturutbudet, fr. o. m. år 1977 indelas landet i 24 lokalradioområden, som i stort selt länsvis, bättre än nu kommer att tillgodose regionala inlressen.

De bostadspolitiska mälen, som successivt uppställts under efterkrigstiden har i betydande omfattning uppnätts. Under tioårsperioden 1965-1974 har ca 1 milj. nya lägenheter färdigställts. Den stora nyproduktionen samt mo­dernisering och avgång av lägenheter i äldre bostadsbestånd har medfört att den genomsnittliga utrymmes- och utrustningsstandarden i bostäderna ökat kraftigt. Risker för nya bristfenomen kan emellertid framträda pä bo-

Prop. 1975/76:211

135

stadsmarknaden om inte nyproduktionen hälls pä en acceptabel nivä. Det är inle minst viktigt att bostadsproduktionen inkl. ombyggnad av bosläder fär sådan omfattning och inriktning att trångboddheten avskaffas och bostadsbeståndet får en tillfredsställande modernisering. Det omoderna och halvmoderna lägenhetsbeständet beräknas fortfarande omfatta en halv milj. lägenheter eller mellan 15 och 20 % av beståndet.

Frän tvä av länsstyrelserna i storstadslänen har frägan om fördelningen av ramar för beviljande av statliga bostadslån tagits upp. Därvid framhålls angelägenheten av att en ram tilldelas länet att fördelas av länsstyrelsen mellan länets samtliga kommuner för att därmed erhålla ett samlat grepp över bostadsbyggandet i länet. Bebyggelsestrukturens uiformning har stor betydelse för att uppnå väl fungerande lokala arbetsmarknader, tillfreds­ställande serviceförsörining etc. Länsstyrelserna har huvudansvaret för sam­ordningen på regional nivå av den fysiska och regionalpoliliska planeringen. Även i en rad andra sammanhang har länsstyrelserna det övergripande an­svaret för den översiktliga planeringen t. ex. vägar och regional trafikför-sörining. Fördelningen av ramarna för storstadslänen torde tas upp av bygg-nadsadministrationsulredningen. Enligt direktiven skall utredningen bl. a. göra en översyn av planverkets och bosladsslyrelsens organisation och ar­betsuppgifter samt möjligheterna att föra över uppgifter till kommuner och till statliga myndigheter pä länsnivå. Utredningens överväganden skall enligt direktiven redovisas under första halvåret 1976.

Nya regler gäller fr. o. m. den 1 januari 1975 för statsbidrag till social hemhjälp och färdtjänst. De nya reglerna innebär att statsbidraget till den sociala hemhjälpen utgär med 35 % av kommunens bruttokostnader för hemhjälpspersonalen. Bidragsunderiaget har dessutom vidgats lill att om­fatta särskilda kostnader som avser här- och fotvård, badservice, matdist­ribution, snöröjning saml hemhjälpsledare. De nya statsbidragsbestämmel­serna kan väntas ge resultat i en utbyggnad av serviceålgärder under de närmaste åren.

Inom ramen för den särskilda försöksverksamheten med olika insatser för värd och service i glesbygdsområden har statsbidrag ulgält lill uppsökande verksamhet i ett stort antal glesbygdskommuner. Betydande belopp har också ulgält till vissa kommuner för genomförande av social serviceplanering, liksom för servicehus och pensionärscenler.

Flertalet länsstyrelser framhäller i länsplanering 1974 mycket starkt be­hovet av en kraftig utbyggnad av barnomsorgsverksamheten. Denna sektor bör prioriteras bl, a, mot bakgrund av att en utökad barnomsorgsverksamhet utgör en väsentlig förutsättning för att möjliggöra en ökad kvinnlig sys­selsättning. Bristen på barnomsorgsplatser är en starkt begränsande faktor för kvinnorna pä arbetsmarknaden.

Regeringen har efter överiäggningar med Svenska kommunförbundet, lagt fast en snabb utbyggnad av barnomsorgen. För femårsperioden 1976-1980

Prop. 1975/75:211

136

skall 100 000 daghemsplatser och 50 000 fritidshemsplatser byggas. För att ge kommunerna ekonomiska möjligheter att genomföra utbyggnaden av barnomsorgen genomförs en kraftig höjning av statsbidragen.

De senaste årens utveckling inom hälso- och sjukvärden har känneteck­nats av en snabb utbyggnad av den decentraliserade öppna sjukvärden vid läkarstationer och värdcentraler samtidigt som ökade resurser tillförts åld­ringssjukvården och psykiatrin. Den sjukvårdspolitiska målsättningen är inriktad pä en fortsatt sädan ulveckling. Genom en utbyggnad av primär­värden, som bör omfatta hälsovård och sjukvård som kan bedrivas utanför sjukhus, bedöms mer än fyra femtedelar av de problem som föranleder kontakt med sjukvården kunna klaras i närheten av patientens egen miljö.

Ovanstående allmänna utveckling överensstämmer väl med de regional­poliliska strävanden länsstyrelserna redovisat i länsprogrammen beiräffande hälso- och sjukvården.

Den regionala trafikplaneringen ska säkra trafiksektorns samordning med andra samhällssektorer och med samhällsplaneringen i stort. Regionalpo­litiska beslut har steg för steg lagts till gmnd för den regionala trafikpla­neringen. En utvärdering av denna beräknas ske under våren 1976. Flygplats-och hamnfrågor har fått särskild behandling i nyligen publicerade depar­tementspromemorior.

Åtgärder har beslutats för att minska skillnader i telefonkostnaderna mel­lan olika delar av landet.

6.1.6 Remissyttrandena (SOU 1975:91, kap. 8)

Länsstyrelsen i Norrbonens län framhäller att mäl för servicen enligt 1972 års regionalpolitiska beslut har gilUghet i dagens läge, och alt problem med serviceförsöriningen är mest accentuerade i skogslänens inre delar. Länsstyrelsen i Gävleborgs län delar den i betänkandet framförda upp­fattningen att serviceproblemen är större inom det inre stödområdet, än i glesbygdsområdena i övriga delar av riket. Länsslyrelsen I Skaraborgs län framhåller att mälet att "alla människor skall få tillgång till en tillfreds­ställande service i hemorten eller inom räckhåll för denna" är alltför vagt för alt kunna läggas till gmnd för planering av serviceförsörjningen i fram­tiden.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser all serviceproblemen har slor räckvidd och att de med självklarhet berör stödområdet i sin helhet, men att de också bör uppmärksammas i de perifert belägna bostadsområdena inom stör­re tätortsregioner liksom i stora delar av skärgärden. Liknande synpunkter framförs av länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län.

Enligt Svenska kommunjörbundei varierar serviceförhållandena mellan oli­ka kommuner beroende pä olikheter i bebyggelse- och boendestrukturen.

Prop. 1975/76:211

137

Vad som uppfattas som en god serviceslandard varierar ocksä lokalt. För­bundet anser därför, liksom utredningen, att en formulering som entydigt preciserar begreppet "tillfredsställande serviceförsörining" är svår att upp­ställa. Det torde inte heller vara nödvändigt eller önskvärt att precisera innebörden utöver de allmänna målsättningar som knyts till den regionala strukturen.

Enligt socialstyrelsen räcker det i praktiken inte att konstatera att en viss service finns eller att den saknas. För många glesbygdsområden är svå­righeten då det gäller en viss social service inte att den saknas utan att kvaliteten svårligen kan bli densamma som i en större tätort. Delta lorde även gälla annan service. Socialstyrelsen anser vidare att i länsplaneringen betraktas serviceproblemen i framför alll glesbygden som ett ätkomlighets-och transportproblem. En utföriig diskussion av möjligheten att nä social service, hälso- och sjukvård, fritidsverksamhet och kulturella aktiviteter för dem som bor i olika typer av orter saknas dock.

För alt trygga serviceförsöriningen i till ytan stora och glest befolkade kommuner är enligt Svenska kommunförbundet samlade insatser frän stat och kommun nödvändiga. Det statliga glesbygdsstödet har här en viktig funktion. Förbundet instämmer i slutsatserna i betänkandet att nägra de­taljerade anvisningar för stödet inte är lämpliga. Sådana anvisningar kan verka hindrande för den lokala anpassningen i serviceplaneringen som stän­digt mäste ske.

KF anför att åtgärder behöver vidtas för att förbättra serviceförsöriningen särskilt i glest befolkade delar av landet och tillstyrker de förslag som lämnas i betänkandet. För alt kunna bevara en tillfredsställande kommersiell service bör enligt KF:s mening nuvarande stödmöjligheter byggas ut.

Länsstyrelsen i Kalmar, Hallands och Gotlands län pekar pä att en väl fungerande kollektivtrafik aren förutsättning för serviceförsöriningen i gles­bygden. Länsstyrelsen i Gollands län anser alt avsevärda förstärkningar av såväl det regionala som det lokala bussbidragel är nödvändiga. Enligl länsstyrelsen i Göteboigs och Bohus län talar flera skäl för att planering och utbyggnad inriktas mot en struktur av sammanhållna bebyggelsegmpper med ett invånarantal som i möjligaste mån ger underiag för kommersiell, kulturell och social närservice. Inom varie sädan grupp bör närservicen kunna näs inom rimligt gångavstånd. En sådan koncentration av bebyggelsen ger ocksä gynnsamt underiag för kollektiv trafikförsörining.

Länsslyrelsen i Norrboitens län framhåller betydelsen av att statsmakterna ger ökade resurser till kommunerna framför allt i inre stödområdet för att genomföra serviceplaneringen. Serviceplanering bör enligl länsstyrelsens mening genomföras av alla kommuneroch omfatta inte enbart planering av livsmedelsbutiker ulan på längre sikt all form av offentlig och kommersiell service i utpekade orter. Länsstyrelsen i Kalmar län betonar att den serviceplanering, som bör komma till stånd - framför allt genom

Prop. 1975/75:211

138

insalser frän kommunerna - i områden med utpräglade serviceproblem, bör kännetecknas av flexibla lösningar. Planerna bör redovisa kommunernas syn på behovet av service och dess framlida lokalisering, Skaraborgs läns FCO-distriki anser att länsstyrelsen bör medverka till alt kommunema upp­rättar en varuförsöriningsplanering för dagligvaruhandeln.

I allmänhet har länsstyrelserna i sina synpunkter utgått frän att de orter som utpekas som kommundelscentra skall ha en otvetydig be­tydelse som basort för serviceförsöriningen i en viss region samt att orternas geografiska läge skall vara sädant att de på ett tillfredsställande sätt kom­pletterar kommunens centralort.

Länsstyrelsen i Norrbottens län anser att undantag från principen att inte utse kommundelscentra uianför inre stödområdet bör göras för orten Härads i Bodens kommun.

Länsstyrelsen I Väsierboliens län föreslär alt orterna[REDACTED_EFTERNAMN] och Bjurholm utpekas till kommundelscentra. Länsstyrelsen anser att dessa orter är helt jämförbara med orter som angetts i det inre stödområdet, SkeUefteå kommun hemställer att[REDACTED_EFTERNAMN] klassificeras som kommundelscentrum. Kommunen an­ser att orten och dess omland uppfyller de kriterier som kan ställas på ett kommundelscentra. Vilhelmina kommun framför att orten Dikanäs skall utses till kommundelscentrum.

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Bräcke kommun och FCO i mellersta norriand förordar att Kälarne utses till kommundelscentmm, i likhet med tidigare slällningstagande i länsplanering 1974. Bräcke kommun anför Kälarnes stora betydelse som kommunikationsknutpunkt för sill omland och menar att därav följer att Kälarne betjänar slora delar av kommunen i servicehän­seende. Enligt kommunen uppfyller Kälarne de krav pä service som gles-bygdsuiredningen angett för en ort av denna karaktär. Kommunen fram­håller också att restiden från Kälarneområdet lill Bräcke är en timme. Kravet att kunna nå kommuncentmmservice på maximalt 30-45 minuters resväg kommer inte att kunna uppfyllas om inte servicen i Kälarne kan upprätt­hållas.

Mellersta Norrlands FCO-disirikt anser att, utöver de förslag som tidigare framförts, även Backe/Rossön bör utses till kommundelscentra. Strömsunds kommun framför liknande synpunkler och framhåller att även Hammerdal bör utses till kommundelscentrum.

Länsslyrelsen i Västernorriands län och Landstinget i Västernorriands län vidhåller kraven på utpekande av samtliga i länsplaneringen föreslagna orter till kommundelscentra. Man anser det inte motiverat att begränsa utpe­kandet av kommundelscentra till det inre stödområdet. Kramfors kommun delar inte den i betänkandet framförda uppfattningen att inte ulse Nord­ingråvallen till kommundelscentrum. Kommunen vidhåller sina krav att så sker. Sundsvalls kommun anser alt Liden fyller de krav som bör ställas pä en ort av della slag och vidhåller därför att Liden förordas till kom-

Prop. 1975/76:211

139

mundelscentmm.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län och Ljusdals kommun anser att förutom Los även Ramsjö bör utses till kommundelscentrum med hänsyn lill Ramsjös betydelse för serviceförsöriningen i norra delen av Ljusdals kommun samt det långa restidsavständet till närmaste slörre serviceort. Länsstyrelsen anser vidare att Österfärnebo/Gysinge bör betraktas vara av samma karaktär som övriga utpekade kommundelscentra. Landstinget i Gävleborgs län vidhåller sin uppfattning om alt bäde Ramsjö och Österfärnebo/Gysinge skall fungera som kommundelscentra.

Länsstyrelsen I Kopparbergs län framhåller nödvändigheten av att den när­mare innebörden av kommundelscentra klariäggs. Länsstyrelsen ämnar ägna orten Fredriksberg i Ludvika kommun särskild uppmärksamhet och verka för att ortens ställning som stödjepunkt för sysselsättning och service i gles­bygd förstärks.

Länsstyrelsen I Värmlands län föreslår, förutom i belänkandet förordade Sysslebäck, orterna Stöllet, Lesjöfors, Töcksfors och Kyrkheden till kom­mundelscentra. Länsstyrelsen avser att i del praktiska arbetet ägna alla de föreslagna orterna särskild uppmärksamhet. Denna inställning får stöd av Värmlands läns FC)-dlstrikl, Landstinget i Värmlands län anser att de i länsprogrammet föreslagna orterna bör utpekas till kommundelscentra.

Länsstyrelsen i Siockholms län anser att skärgårdssamhällena väl svarar mot de intentioner riksdagen hade när man angav att ortsstmkturplanen skulle kompletteras med kommundelscentra. En sädan klassificering har enligl länsstyrelsens uppfattning en stor betydelse för olika myndigheters ställningstagande i frägor som påverkar sysselsättning och service i skär­gårdssamhällena och får därigenom avgörande belydelse för möjligheterna att realisera mälen i skärgärdsutredningen och skärgårdspropositionen.

Länsstyrelsen i Kalmar län och Väsieiviks kommun vidhåller förslaget att utse Gamleby i VästeA'iks kommun till kommundelscentmm. Länsstyrelsen vidhåller även motsvarande förslag beträffande Löttorp i Borgholms kom­mun.

6.1.7 Remissyllranden (SOU 1975:91, kap. 9)

Flera länsstyrelser och statliga verk framhåller länsplaneringens belydelse för samordningen mellan sektorsplaneringen och den regionalpoli­liska planeringen och verksamheten. Länsstyrelsen i Östergötlands län fram­håller emellertid behovei av ytteriigare samordningsinsatser t, ex, för ar­betsmarknadsområdet och för planering och byggande av allmänna vägar Postverket anför att det finns ett etablerat samarbeie mellan länsstyrelser och postdirektioner. Del gäller främst frågor som rör arbetsmarknaden, bygg­nadsprojekt, det regionala trafiksystemet samt planering för poslförsörining-

Prop. 1975/75:211

140

en inom landsbygdsområdet. Länsslyrelsen I Kronobergs län påpekar alt länsslyrelsen har små möjligheler att i lillräcklig grad påverka statliga myn­digheters organisationsförändringar Länsstyrelsen tror inte heller att den föreslagna årliga översynen av länsplaneringen kommer att förändra dessa förhållanden. Länsstyrelsen I Kalmar län är av annan uppfallning och anser att en sådan årlig översyn och utvärdering av länsplaneringen kommer alt skapa förutsättningar för en effektivare uppföljning av de åtgärder som för­utsatts i länsplaneringen.

En geografisk koncentration av bl.a. statliga verksamheter i vissa delar av ett län och uttunning i andra delar är ett aktuellt problem enligt länsslyrel­sen i Göteborgs- och Bohus län. Särskilt framträdande har dessa service­inskränkningar i det länet varit i Strömstad. Med hänsyn till sysselsätt­ningsaspekterna och ortens funktion av regionalt centrum ärdel länsstyrel­sens uppfattning att ytteriigare indragningar av siatlig verksamhet inte bör komma ifråga i Strömstad.

Flera länsstyrelser, bland andra länsstyrelsen i Norrbottens län har under­strukit att i samband med större industrietableringar bör även nödvändiga följdinvesteringar i bl. a. vägar komma till ständ så snart som möjligt. Skel­lefteå kommun framhåller i detta sammanhang att det är viktigt att dessa investeringar inte tas ur ordinarie medel där ramen redan är knappt tilltagen. 1 Slällel bör ett system (en special-budget) införas där kostnader för denna typ av investeringar täcks av medel uianför ordinarie budget.

Statens planverk betonar nödvändigheten av att en övergripande irans-portplanering på central, regional och lokal nivå kommer till slånd, 1 sam­manhanget betonas i enlighet med trafikpolitiska utredningens förslag, be­tydelsen av alt ett centralorgan skapas som svarar för samordningen av den statliga transportplaneringen.

Vägsekiorns belydelse för samhällsbyggandet framhålls av flera remiss­instanser som betonar viklen av alt lillräckliga resurser ställs till sektorns förfogande, Slatens vägverk påpekar nödvändigheten av att vid stora indu­striella satsningar även samhällets investeringar i transportleder, hamnar och dylikl medtages i den ekonomiska kalkylen,

Länsslyrelsen har på det regionala planet en viktig funklion som sam­ordnare av de statliga myndigheternas verksamhet anser Svenska kommun­jörbundei. Som bland annat har påpekats av vissa länsstyrelser i länsprogram­men kan slalliga organs beslut i vissa fall motverka den regionalpolitiska utveckling som riksdagen uttalat sig för. All statlig planering måste verka i samma riktning och en bättre samordning behövs därför. Kommunför­bundet betonar i sammanhanget angelägenheten av att statliga myndigheter regelmässigt informerar kommunerna om planerade förändringar i verk­samheten på det lokala planet.

En rad länsstyrelser och kommuner framhåller den betydelse skal-teu tj ä m n i ngsbid råget har för utbyggnaden av samhällsfunktio­nerna. Man framhäller all skalteuijämningsbidragel är ett av de främsta

Prop. 1975/76:211

141

medlen att skapa en i möjligaste män likvärdig kommunal service. Länsstyrelserna I Gotlands, Östergötlands och Hallands län framhäller att det framtida skatieutjämningsbidraget bör ges en klarare regionalpolitisk in­riktning. Länsstyrelsen I Kronobergs län framför liknande synpunkter och anser att statsmakterna i avvaktan på skaiteutjämningsbidragsutredningen bör göra en generös bedömning av ansökningar om extra skatteutjämnings­bidrag från kommuner med ett onormalt högt kostnadsläge orsakat av fak­torer som kommunema inte själva kan påverka.

Det nuvarande systemet missgynnar många fatliga och sysselsättnings­svaga kommuner i södra Sverige anser Linköpings kommun. En omläggning av det nuvarande skatteutjämningssyslemet är angeläget främst ur rätt­visesynpunkt men ocksä för att ge många kommuner de finansiella resurser som erfordras om den kommunala sysselsättningen skall öka i den takt som är nödvändig. Liknande synpunkter framförs av Norrtälje kommun.

Skalteuijämningsbidragel är ell gott stöd för glesbygdskommunerna anför Strömsunds kommun men med den befolkningsutveckling som ägt rum inom glesbygdskommunerna under 1960 och 1970-talel har även detta urholkats. Ett bidragssystem mäste utformas som bättre svarar mot de krav som kan ställas pä glesbygdskommunerna.

Nuvarande system för skatteutjämningsbidrag grundar sig på medelskat­tekraften i riket och antalet invånare i kommunen. Del medför alt höjd förvärvsfrekvens inte ger några ytterligare skatteintäkter till kommunen vil­ket däremot inflyttning gör. En annan utformning av skatteutjämnings­bidragen som stimulerar kommunerna till åtgärder för alt höja andelen sys­selsatta vore önskvärd enligt Östersunds kommun.

Östergötlands läns FCO tycker att den kommunala beskattningsrätten bör ersättas med generella statliga bidrag till kommunerna, finansierade via stats­skatten.

En Ulveckling mot generella bidrag av typen skatteutjämningsbidrag i stället för specialdestinerade bidrag torde innebära att bidragen i stor ut­sträckning kommer att anknytas till uppnåendet av vissa av slatsmaklerna angivna mäl. En väsentlig aspekt kan enligt RRV i sådant fall vara hur den statliga tillsynen och kontrollen av måluppfyllelsen skall utformas med hänsyn till målens övergripande karaktär.

De åtgärder som vidtagits för att säkerställa möjligheter till bäde grund-och gymnasieskolutbildning, i områden med vikande elevunderlag har enligt SÖ radikalt förbättrat möjligheterna att upprätthälla utbildningsin­satserna i sädana områden. SÖ följer upp effekterna av dessa verksam­heter samtidigt som ytteriigare förbättringar planeras. Ett projekt som bör nämnas i detta sammanhang är försöksverksamheten med årskurslös un­dervisning vid små högstadieskolor. Förutom alt undervisningsprocessen utvärderas i dessa försök undersöks också skolans roll som social faktor i närsamhället.

De organisatoriska förändringar som genomförts de senaste åren inom

Prop. 1975/75:211

142

utbildningssektorn har skapat en utjämning av utbildningsutbudet och med­verkat till att de regionalpolitiska problemen minskat. En fortsatt uyämning är dock enligt SÖ:s mening angelägen av flera skäl. Undersökningar visar t. ex. att ungdomars benägenhet att söka en viss utbildning är tre gånger större om utbildningen finns pä hemorten än om den inte finns där, 1 dag finns ett relativt fullständigt utbud av gymnasieskolutbildningar pä 128 orter i landel. Mindre än 10 % av ungdomarna har mer än tre mil till närmaste sädan ort och av de ca 3 % som har längre än fem mil till närmaste som alla i de sex nordligaste länen, I dessa län är således tillgängligheten till gy mnasieskolulbildning dålig för betydande elevgrupper. Vad gäller gym­nasieskolans fortsatta utbyggnad finns dock begränsningar enligl SÖ bland annat genom att kravet på allsidighet i utbudet på de orter där utbildning anordnas alltid måste stå i centmm.

Utjämningen av utbildningsutbudet de senasie åren har bidragit till en mer balanserad utveckling på regional nivä. Beslutet om alt förlägga en högskola till Halmstad har enligt länsstyrelsen i Hallands län hälsats med tillfredsställelse av alla intressenter pä regional och lokal nivå. UOämningen av utbildningsutbudet de senaste åren bör tillsammans med beslutet om högskoleutbildning i Kalmar medverka till en mer balanserad regional ut­veckling. Enligt länsstyrelsen I Kalmar är dock inte de förändringar som genomförts tillräckliga. Även Kalmar län bör fä del av den försöksverk­samhet med yrkesteknisk högskoleutbildning som inleddes under höstter­minen 1975. Länsstyrelsen föreslår, alt en yrkesteknisk högskoleutbildning med träteknisk inriktning inrättas i Kalmar län och förläggs till Nybro, Länsstyrelsen I Skaraborgs län anser del väsentligt att den nu beslutade hög-skoleutbyggnaden för länet fullföljs genom älgärder påcentral, regional och lokal nivä, Länsslyrelsen pekar pä nödvändigheien av att information kring det nya decentraliserade högskolesystemet sker pä ett tidigt stadium bl, a. för alt motivera och aktivera vissa grupper av vuxna. Länsstyrelsen i Alvsborgs län anser att förutom Borås även Trestad bör ingå bland högskoleorterna. Länsstyrelsen i Gollands län vidhåller sill förslag om att distansundervisning bör införas för att förbättra den eftergymnasiala utbildningen pä Golland. SkeUefteå komimin understryker kraftigt betydelsen av en decentralisering av högskoleutbildningen. Insatser av denna art är viktiga för att ulveckla Skellefteå som primärt centrum.

De sociala konsekvenserna av samhällsutvecklingen har fätl ett begränsat utrymme i planeringen anser socialstyrelsen. Även inom den regionala uivecklingsplaneringen, som skall samordna eller sammanfatta i regionen förekommande sektors- och niväplanering, kan i många fall en ofullständig samordning skönjas. På vissa områden kommer enligt länsslyrel­sen i Norrbottens län även framdeles vissa kommuner alt släpa efler andra kommuner. Till någon del bör detta kunna motverkas genom selektiva, riktade statliga stödinsatser lor alt stimulera berörd verksamhel. Socialde­partementets glesbygdspolitiska verksamhet nämns som exempel. Det gäller

Prop. 1975/76:211

143

stöd för alt bredda den öppna åldringsvården och för alt införa fritidsverk­samhet för ungdom i glesbygd.

Länsstyrelserna har i länsprogrammen ägnat stor uppmärksamhet åt-barnomsorgsverksamheten. Länsstyrelsen i Göteborgs- och Bo­hus län hälsar med tillfredsställelse de mål för barnomsorgen som fastlagts av regeringen i överenskommelsen med Svenska kommunförbundet. Lik­nande synpunkter framförs även av länsstyrelserna i Blekinge, Kristianstads och Skaraborgs län.

Enligt socialstyrelsen bör det uppmärksammas att decentraliseringspoli­tiken beiräffande hälso- och sjukvård inte i första hand skall be­traktas som ett medel att påverka tyngdpunkten i befolkningens bosättning frän större tätorter till mindre. Huvudtanken med decentraliseringen av hälso- och sjukvård är att tillgodose närhets- och kontinuitetsprincipen ut­ifrån redan exislerande befolkningsförhållanden. Till följd av att den slutna korttidsvården och en del av den sluina långtidsvården och även en del av den öppna vården kommer att föriäggas till länsplanet och att man kan påräkna en ökning av personaltätheten vad avser angivna verksamheter torde även i fortsättningen en belydande personalstat återfinnas på de slörre tätortema. En utbyggnad av decentraliserad primärvård torde dock pä sikt ge gynnsammare sysselsättningseffekter för mindre orter.

Postverket anger beträffande verksamheien med social service genom lant­brevbärärna att den numera omfattar 75 kommuner och I 000 av landets 2 700 linjer. Postverket anser att kommunerna i ökad utsträckning bör an­sluta sig till denna service.

Länsstyrelsen i Gollands län påpekar att förslaget om övergång till ett te­letaxesystem som enbart står i proportion till kontaktens tidsmässiga om­fattning ej har berörts i betänkandet. Denna fråga är dock enligt länsstyrelsen inte en marginell servicefråga utan en regionalpolitisk fräga som fordrar central utvärdering.

Televerket redovisar alt de kommer att närmare studera de av länsstyrel­serna aktualiserade frågorna i utvärderingen av länsplanering 1974 i syfte att klariägga om och i vad mån framförda önskemål kan tillgodoses.

6.2 Miljö och markanvändning (SOU 1975:91, kap. 10)

6.2.1 Miljö- och markanvändningsfrågor i länsplaneringen

Den genomförda regionala utvecklingsplaneringen ger vissa utgångspunk­ter för den fysiska planeringen pä skilda administrativa nivåer De av stats­makterna fastlagda riktlinjerna för hushållningen med mark och vatten ger i sin tur i vissa avseenden förutsättningar för den regionala utvecklings­planeringen. Skilda handlingsalternativ i fräga om utvecklingen av den re­gionala stmkturen kan ge olika fömtsättningar att tillvarata miljövärden.

Prop. 1975/75:211

144

Tillgäng till en god miljö eller förekomsten av vissa fysiska resurser kan innebära fördelar för de människor som skall bo i en region och för de produktiva verksamheter som lokaliseras dit. Å andra sidan kan ett till­godoseende av miljökraven innebära vissa restriktioner för den regionala utvecklingen eller fömtsätta lösningar som i fråga om samhällsbyggandet är särskilt kostnadskrävande.

Miljöfrågorna har fått en kortfattad behandling i fiertalet länsprogram. Störst intresse har de län visat, där kraven på skydd för miljön kommer i konflikt med expansionsbehov för näringslivet och kraven pä arbete. Detta gäller främst Göteborgs- och Bohuslän, Kalmar och Östergötlands län samt mellersta Norrland. 1 dessa län finns vissa kustområden, som är angelägna alt bevara med hänsyn till miljön, och som samtidigt är intressanta med hänsyn till näringslivels expansion.

Andra frågor har även aktualiserats. Mineral- och grustäkternas inverkan på naturmiljön har diskuterats. Länsstyrelsen i Älvsborgs län har visat att man med nuvarande förbmkning av material för betongtillverkning kom­mer att ha förbrukat tillgängligt material fram till år 2000. Vidare har användningen av jordbruksmark för bostads- och industribyggen, vatten-försöriningen, försumningen av mark och vatten, insjövattnets nersmulsning och förgiftning tagits upp.

Behandlingen av miljön och markanvändningen har visat pä behovei av en fortsatt samordning mellan regionalpolitik och fysisk riksplanering. Del är därför angeläget att hänsyn tas till miljöfrågorna på ett tidigt stadium i planeringen.

En ny samlad redovisning av den fysiska riksplaneringen skall föreligga i slutet av 1970-lalet. Denna kan komma att ge underlag för ell mera in­gående studium av samspelet mellan miljöfaktorer och regional ulveckling. Vid den tidpunkten beräknas ocksä en fullständig länsplaneringsomgång genomföras.

6.2,2 Remissyttrandena

Enligt ett stort antal länsstyrelser är del angeläget att markanvändnings-och miljöfrågorna även fortsättningsvis behandlas i länsplaneringen. Fort­satta ansträngningar måste därvid göras för att samordna den regionalpo­litiska planeringen och den övergripande fysiska planeringen. Länsstyrel­serna anser det nödvändigt att miljöaspekterna beaktas på ett tidigt stadium i planeringsprocessen. De stödjer skrivningarna i betänkandet att bättre un­deriag och meloder behövs för att en integrering mellan miljöfrågor och regionalpolitisk planering skall kunna åstadkommas. Statens naturvårdsverk framhåller all det redan i viss ulsträckning finns underlag och meloder fören integrering av frågoma. Verkei hänvisar till sina råd och anvisningar och de naturvårdsinvenieringar och den naturvårdsplanering som genom-

Prop. 1975/76:211

145

förts. Länsstyrelsen i Stockholms län pekar på de svårigheter som föreligger att redovisa miljöaspekterna i storstadsområdena med den breda ansats som kunnat lolkas in i de hittillsvarande anvisningar. Länsslyrelsen anser att dessa bör konkretiseras betydligt. Andra länsstyrelser pekar också på behovet av mera konkreta anvisningar.

Naturvårdsverket anser att den fysiska riksplaneringen endast i begränsad omfattning tillgodoser del regionalpoliliska mälet att skapa en god miljö inom räckhåll för alla människor. Länsplaneringen måste därför även beakta de naturvärds- och friluftsintressen som är av betydelse i ett regionalt och lokalt perspektiv. De fördelar som en god närmiljö innebär i ett regional­politiskt sammanhang borde även ha behandlats i planeringen. Norrbottens läns FCO-dlstrikl anser också att tillgängen av positiva miljöer mäste vägas in i planeringen.

Länsstyrelserna i Göteborgs- och Bohus län och Kalmar län samt Göteborgs-och Bohus läns landsting delar inte uppfattningen all ulvecklingen i de ur bevarandesynpunkt intressanta områdena i norra Bohuslän och i Västervik är så stabil som görs gällande i betänkandet. Länsstyrelsen i Göte­borgs- och Bohus län anför att i översynen av de regionalpolitiska medlen bör särskild uppmärksamhet ägnas dessa områden. Länsstyrelsen i Kalmar län framhåller behovet av arbetsmarknadspolitiska insatser i Västerviks­området. Västerviks kommun kräver kompensation för att miljöstörande fö­retag ej får etableras i kommunen. Naturvårdsverket anser att riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen för dessa områden bör ligga fast.

1 utredningarna rörande bebyggelsestmkturens utveckling bör enligt länsstyrelserna I Skaraborgs och Östergötlands län även miljöfrågor behandlas. Liknande synpunkter framför länsstyrelserna i Blekinge och Hallands län.

Länsstyrelsen i Gotlands län framhåller att vattenförsörjningens kvalitativa aspekter måste beaktas och föreslår att en helomfattande vat-lenförsöriningsplan genomförs för länet. Naturvårdsverket har tagit upp be­hovet av förbättrad kunskap om vattentillgångar. Därvid redovisas alt arbetet med naturvårdsverkets karlläggning av vallentillgångar och anspråk på dessa har preliminärt bedömis kunna genomföras så att materialet under loppet av är 1977 kan beaktas inom ramen förden fortsatta fysiska riksplaneringen.

Enligt länsstyrelsens I Göteborgs- och Bohus län uppfattning har grus-tillgängen inte nägon nämndvärd inverkan på den regionala utveck­lingen. När naturgmstillgången minskar inom vissa områden torde ersätt­ningsprodukter i form av bergkrossmalerial och liknande kunna utnyttjas anser länsslyrelsen. Mot bakgrund av den knapphet pä gms som i framtiden kan uppstå bl. a. i Västsverige anser naturvårdsverket att det är angeläget att, tillgången och efterfrågan på gms analyseras även i ett regionalt per­spektiv.

Beiräffande miljöfrågornas behandling fortsättningsvis underslrycker na­turvårdsverket betydelsen av att dessa systematiskt måste beaktas inom ra­men för länsplaneringen medan Svenska kommunjörbundei ifrågasätter om

10 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/75:211

146

det är motiverat med en redovisning av dessa frågor i länsprogrammen. Länsstyrelsen i Skaraborgs län liksom RRV anser att mark- och miljö­frågorna behöver behandlas mera systematiskt och ingående endast i sam­band med de slörre länsplaneringsomgängarna vilka avses genomföras unge­fär vart femte år. Länsstyrelsen i Alvsborgs län föreslår att det fortsatta arbetet bedrivs på sådant sätt att olika delsektorer inom miljöområdet behandlas i anslutning till de ärliga revideringarna. För att inte göra detta alllför om­fattande anser länsstyrelsen det lämpligt att den äriiga översynen omfattar endast en enda sektor vid varie omgång. Successivt skulle hela miljöområdet därigenom kunna ses över inom ramen för den äriiga översynen av länsplaneringen.

6.3 Ortsstruktur (SOU 1975:91, kap. 11)

6.3.1 Bakgrund

Ortssystemet i värt land har - bortsett frän den tid då stora delar av servicens lokalisering styrdes genom privilegier till städerna - utvecklats spontant och är som del nu ser ut inte resultat av nägon medveten planering.

Förändringar i befolkningsfördelning, näringslivets lokalisering och i kom­munikationsförutsättningarna ledde successivt till slutsatsen att man mäste föra samman orter på lokal nivå med kringliggande landsbygd och att man på regional och landsdelsnivä mäste bygga upp orter som kan svara för försöriningen av sädana aktiviteter som av skilda skäl inte kan fördelas på alla kommuner i landet. Den ökade röriigheten hos befolkningen har också gjort det möjligt att förse människorna med båda service och arbete frän färre utbudspunkler än tidigare.

Ett första försök all i en riksomfattande planering beakta ortsstrukturen och dess utveckling gjordes i den kommunblocksplanering som genomfördes i börian av 1960-talet. Inom ramen för den regionala utvecklingsplaneringen uppmärksammades därefter även servicefunktioner som inte kunde vara företrädda i alla kommuner eller utbyggnad av arbetsmarknaden som inte kunde ske i alla kommuner.

Konturerna till en plan för utveckling av ortsstmkluren framträdde i flera län redan som ett resultat av länsplanering 1967. De prioriteringar mellan olika kommuner som dä gjordes i skilda län när det gäller behovei av re­gionalpolitiska insatser fick stöd av en enhällig riksdag år 1969.

Med utgängsunkt i de riktlinjer som angavs i prop. 1970:75 lämnade samttiga länsstyrelser förslag till ortsklassificering i samband med länsprogram 1970. Dessa förslag godtogs med små förändringar i det re­gionalpolitiska handlingsprogrammet är 1972 och gavs därvid formen av en plan för utveckling av den regionala strukturen. Genom denna plan har grunden lagts till en från välfärdssynpunkt bättre utveckling av orts­systemet än som skulle ske om marknadskrafterna fått verka frilt.

Prop. 1975/75:211

147

Som framhölls i prop. 1972:111 skall planen förortsstmklurens ulveckling vara ett instrument för att förverkliga de allmänna mälen för regionalpo­litiken. De allmänna målen all göra arbete, service och god miljö tillgängliga inom räckhåll för alla människor bör ligga fast. Politiken syftar pä alla om­råden till att tillgodose de enskilda människornas behov och önskningar. Förbättringar för den enskilde skall stå i centrum även för regionalpolitiken. Ortsstmkturplanen har samma gmndläggande syfte. Den beaktar dessulom att det finns skillnader mellan olika ortstyper när det gäller problem som mäste lösas, skillnader ocksä i fråga om fömtsättningarna att lösa problemen och behovet av medel för detta.

Storstadsområden omfattar Stockholms-, Göteborgs- och Mal­möregionerna. Till resp. område har hänförts inte endast storstadskom­munen i regionen utan även de kommuner i övrigt som kan anses ingå i områdets arbetsmarknad.

Det erinrades i det regionalpolitiska handlingsprogrammet om att stor­städernas arbetsmarknad visar upp mänga positiva drag. Det finns ett stort antal arbetstillfällen att välja mellan och storieken gör arbetsmarknaden motståndskraftig mot störningar. Även serviceutbudet i storstadsområdena fyller i allmänhet högt ställda krav.

Det ströks emellertid under att den höga tillväxttakt som hade rätt under 1960-talet och börian av 1970-talet minskat möjligheterna att åstadkomma en balanserad utveckling i andra delar av landet. Tillväxten i storstads­områdena borde därför dämpas nägot. Sädana strävanden fick emellertid inte leda till att de sociala förhållandena och servicen i storstadsområdena försämrades.

Ett väsentligt motiv för att utse primära cen t ra var att så nära de enskilda människornas nuvarande bostadsorter som möjligt utveckla ett antal mera robusta arbetsmarknader som ger välmöjligheter och som tål de påfrestningar som strukturförändringarna för med sig. Människorna fär då ökade möjligheter att stanna kvar i sin hemtrakt och om befolknings­omflyttningar blir nödvändiga, kan de ske över kortare avstånd. En sädan inriktning av regionalpolitiken innebär alt man i varie län bör fä till ständ i varie fall minst en stadsregion med framtida spontan tillväxt.

Primära centra är som regel centralorter för hela län. Deras arbetsmarknad är i regel förhållandevis väl differentierad men den svarar ofta inte upp mot utbudet av kvalificerad arbetskraft och av kvinnlig arbetskraft. Ser­viceutbudet är i allmänhet brett och den erbjudna servicen av hög kvalitet. Orterna är centra för kommunikationerna i län och landsdelar. Normalt är miljöproblemen mindre än i storstadsregionerna. I prop. 1972:111 anförs vidare alt om de primära centra skall kunna utvecklas så att en ökande del av ofrånkomliga befolkningsomflyttningar skall kunna gå lill dessa orter i stället för till storstadsområdena, mäste näringslivet byggas ut så att framför allt kvinnor och arbetskraft med längre utbildning får ökade sysselsättnings-

Prop. 1975/76:211

148

möjligheter. Det påpekades att de primära centra i stödområdet är relativt små i förhällande till omlandens storiek och sysselsättningsproblemen där Särskilda krav ställs därför pä utbyggnaden av dessa orter.

Med regionala centra avsägs i prop. 1972:111 orter som har betydelse i fråga om sysselsättningen och serviceförsöriningen inte bara för den egna kommunen ulan ocksä för en eller flera omgivande kommuner. Hur stort omland en sädan ort skall betjäna beror bl. a. på vilket underiag som behövs för skilda serviceaktiviteter. Variationerna mellan olika regionala centra är stora i fråga om arbetsmarknaden. 1 regel är arbetsmarknaden så liten att den är känslig för störningar. En viss differentiering förekommer, men utbudet av sysselsättning för kvalificerad arbetskraft är ofta otillräckligt. Sysselsättningsmöjligheterna för kvinnor är inte sällan otillfredsställande.

Till gruppen kommuncentra hänfördes i det regionalpolitiska handlingsprogrammet kommuner med sådana centralorter vilkas funktioner är begränsade huvudsakligen till invänvarna i den egna kommunen. Ett stort antal av dessa orter, i synnerhet i södra Sverige, ligger nära primära eller regionala centra och ingår dä i dessas arbetsmarknader. Den närmare planeringen av dessa lokala arbetsmarknader skulle enligt proposilionen inte vara en uppgift för den regionalpoliliska riksplaneringen. Den bör enligt propositionen ske pä länsplanet. Det erinrades emellertid om att särskild uppmärksamhet borde ägnas kommuncentra med mera isolerade lägen i glest befolkade delar av landet främst i skogslänen.

I det regionalpolitiska handlingsprogrammet angavs de allmänna ambi­tioner som borde gälla för serviceutbudet i regionala centra och kommun-centra. Givetvis finns del utöver de ortstyper som behandlas i del föregående ett stort antal orter inom kommunerna som fyller viktiga funktioner för invånarna. Eftersom den övergripande statliga regionala planeringen har kommunerna som planeringsenheter finns det i allmänhet inte anledning att innefatta dessa orter i den statliga planeringen. Avvägningar inom kom­munema bör vara en kommunal uppgift. Undanlag bör enligt prop. 1972:111 göras i fråga om vissa till ytan stora och glest befolkade kommuner framför allt i det inre stödområdet där åtgärder liknande dem som berörts i det föregående kunde behöva knytas lill vad som kunde betecknas som kom­mundelscentra. Urvalet av sådana orter skulle ske i den fortsalla planeringen i samverkan mellan kommuner och länsstyrelser.

Planeringen av ortsstrukturen skall syfta till allmänna välfärdsvinster för människorna. Vi kan då inte nöja oss med att ange regionalpolitiska strä­vanden enbart för skilda ortstyper. Även ortssyslemet i sin helhet måste beaktas. Man kommmer då i hög grad in pä sambanden och samverkan mellan skilda orter i systemet.

Funktionsuppdelning och samverkan mellan orterna i ortssyslemet var viktiga grundvalar för beslutet om ortsstruktur är 1972, Tätortsmönstrei är i vissa delar av landet mycket splittrat. De lokala arbetsmarknader som den enskilde upplever som relevanta följer inle alltid kommungränserna.

Prop. 1975/76:211

149

Här måste ofta samverkan ske mellan berörda kommuneroch länsstyrelser. Lokaliseringen av bostäder och arbetsplatser samt anordnande av kommu­nikationer bör göras så att den förbättrade trygghet och de utökade val­möjligheterna kan tas tillvara som en större arbetsmarknad erbjuder. Genom­gående bör planeringen ta sikte på en sådan lokalisering av arbete och bo­städer att det blir möjligt för individen alt till fullo utnyttja regionens för­utsättningar.

Samverkan mellan ortstyper inom en större region som t. ex. ett län är till fördel även av andra skäl. Servicefunktionerna är genom den historiska utvecklingen naturiigt uppdelade mellan orterna. Slutresultatet har emel­lertid i vissa fall blivit otillfredsställande. Ortsstmkluren och samspelet mel­lan orterna i systemet mäste därför utvecklas pä ett sädant sätt att ser­viceutbudet blir så bra som möjligt med hänsyn till bl. a, befolkningsunderiag och kommunikationer.

Nu gällande plan fastställdes av riksdagen hösten 1972. Enligt rapporten har den varit i kraft alltför kort tid för att effekterna av den skall kunna utvärderas. Det finns ingen anledning att nu göra någon ut­värdering av denna del av 1972 ärs regionalpolitiska beslut.

Planen för utveckling av ortsstrukturen anger den allmänna inriktningen av samhällsbyggandet och den översiktliga planeringen i anslutning därtill. Även om de ställningstaganden till förslagen för skilda ortstyper som re­dovisas i det följande innebär vissa förtydliganden av målen är någon ändring av ortsklassificeringens grad av precisering nu inte motiverad, Ortsstmk­turplanen mäsle därför kompletteras med mera konkreta ålgärdsprogram vilket också har skett både i länsprogram 1970 och i länsplanering 1974. Liksom hittills bör därtill särskilda överväganden föregå varie beslut om åtgärder t. ex. ifråga om lokaliserings- och investeringsbeslut.

Planen för utveckling av den regionala stmkturen anger väl den långsiktiga inriktningen av regionalpolitiken. Det kan emellertid vara nödvändigt att denna planering kompletteras med andra typer av mäl som är mera knutna till de dagsaktuella problemen när det gäller sysselsättning och serviceför­sörining. Att vissa Orter ligger högre upp i ortssystemets hierarki innebär inle alt problemen i dem skall lösas först. Självklart finns det problem i mindre orter som kan kräva snabbare älgärder. Det är därför ofta nödvändigt att tidvis prioritera insatser till förmän för vissa orter. En sädan utveckling av den långsiktiga planeringen är en naturiig följd av den väl utvecklade problem- och åtgärdsdiskussionen som förs i länsplaneringen.

Del finns med denna uppläggning uppenbara avvägningsproblem mellan åtgärder på lång och kort sikt. Eftersom det aldrig kan bli frägan om att nonchalera akuta problem pä grund av att de åtgärder som behöver vidlas arbetar i riktning bort frän de länsiktiga mälen, måste ortsstrukturplanen och de mål som är nedlagda i den förverkligas genom gradvisa anpassningar av aktuella beslut och i den takt som omständigheterna medger. Det finns av dessa skäl anledning påpeka all det till alla kommuntyper kan knytas

Prop. 1975/75:211

150

t. ex. de åtgärder som visar sig motiverade för att mildra akuta problem.

Den kombination av långsiktiga mål, som kommer till uttryck i orts­strukturplanen och de därtill knutna mera kortsiktiga mäl som nyss har beskrivits, ger den regionalpolitiska planeringen den kombination av läng-siklighet och flexibilitet som är nödvändig, om man i ett blandekonomiskt system med en starkt utlandsberoende ekonomi, skall kunna utveckla en struktur som gör det möjligt för samhället att ta ett stort ansvar för män­niskornas välfärd.

Självfallet skall inte den regionalpolitiska planeringen på riksplanet binda den regionala eller kommunala planeringen mer än som behövs för att man skall nä de regionalpolitiska mälen att ge alla tillgäng till arbete, service och en god miljö. Som framhölls i prop. 1972:111 kan emellertid ett samhälle vars mål är att ge medborgama mera likvärdiga levnadsförhållanden i skilda delar av landet inte godta att planeringen inom de olika länen återspeglar vitt skilda värderingar i fråga om utvecklingen av den regionala stmkturen. Inte heller är det acceptabelt att vissa län genom att ge planeringen en expansiv inriktning intecknar mer av de gemensamma resursema än vad som är rimligt. En sådan politik skulle vara till förfång för de svagaste regionerna i landet. Det är också uppenbart att statens kostnader för t. ex. arbetsmarknadspolitiken och för utbyggnad av samhällsfunktionerna kan variera kraftig beroende på vilken regional struktur som väljs. Utformningen av den regionala strukturen kan därför inte bli en fråga som det ankommer uteslutande pä regionala och lokala myndigheter att avgöra. Den mäste utformas genom samarbete mellan kommuner, landsting, länsmyndigheter och centrala myndigheter. Slutresultatet bör sedan värderas politiskt av stats­makterna. Den utvärdering som statsmakterna gjorde hösten 1972 visar att de jusleringar som mäste göras i den regionala nivåns planering är måttliga men nödvändiga om en regional jämlikhetspolitik skall kunna bedrivas.

Länsstyrelser, landsting och kommuner har analyserat hur olika delar av länen fyller sina funktioner i den regionala strukturen med avseende på tillgången pä sysselsättning, service och god miljö. Som resultat av denna analys har kommunerna föreslagit 30 ändringar och länsstyrelserna nio förslag till ändringar av den regionala stmkturplanen.

Med hänsyn till den korta tid som förflutit sedan planen antogs föreslås i rapporten att utvecklingen bör följas ännu nägon tid i de olika ortstyperna innan ställning tas till ändringar i ortsklassificeringen. Undantag frän denna principiella huvudlinje görs emellertid för storstadsområdena och för kom­mundelscentra.

6.3.2 Ortsslrukluren i storstadsområdena

Som påpekades i prop. 1972:111 fyller storstadsområdena en viktig funk­tion i den framtida regionala stmkturen. En stagnerande utveckling är därför inte förenlig med de krav som ställs på storstadsområdena. Siockholm skall

Prop. 1975/76:211

151

fungera som huvudstad med de funktioner som följer därav. Göteborg och Malmö kommer att vara betydande landsdelscentra i fråga om bl, a. kva­lificerad service.

De prioriteringar av arbetsområden inom storstadsområdena som har gjorts av länsstyrelserna bör ligga till gmnd för den fortsatta samhällspla­neringen.

6.3.3 Primära centra

När det gäller insatser för utvecklingen av primära centra har omloka­liseringen av central statlig förvaltning från Stockholm spelat stor roll. Riks­dagen har uttalat att sedan de är 1971 och år 1973 beslutade omlokliseringarna genomförts är nägra större omlokaliseringsetapper inte aktuella.

Utredningen om decentralisering av beslut inom den statliga sektorn stu­derar bl. a. möjligheterna till decentralisering till länsnivån. Denna typ av funktionell decentralisering kan fä sysselsättnings- och serviceeffekter i fler­talet primära centra.

Det är särskilt angeläget att studier om bebyggelsestrukturens utveckling omfattar kommunerna kring primära centra. Ett särskilt behov av att sam­ordna planeringen av bostäder, arbetsplatser och kommunikationer föreligger i primära centra som Skövde med en relativt liten centralort men med ett befolkningsrikt omland.

6.3.4 Regionala centra och kommuncentra

Det är helt klart att de för den regionala sysselsättningspolitiken mest svåriösta problemen finns inom de kommuner som ligger isolerat i för­hällande till större arbetsmarknader. I sädana kommuner leder ett bortfall av arbetstillfällen som inte ersätts med ny sysselsättning till utflyttning eller arbetslöshet. I kommuner belägna inom en större lokal arbetsmarknad kan en motsvarande nedgång ofta överbryggas genom ökad pendling.

I prop. 1972:111 påpekades att särskilda insatser vid behov kunde bli nödvändiga i vissa regionala centra och kommuncentra inom eller i an­slutning till inre stödområdet. Bland regionala centra nämndes Haparanda, Kalix, Gällivare, Arvidsjaur, Lycksele, Vilhelmina, Strömsund, Härjedalen, Ange,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] samt Torsby. Kommuncentra som särskilt uppmärk­sammades var Jokkmokk, Arieplog, Övertorneå, Överkalix, Pajala, Storu­man, Sorsele, Åsele, Vindeln, Norsjö, Bräcke,[REDACTED_EFTERNAMN], Åre, Ragunda, Malung, Älvdalen och Åriäng.

Betydande regionalpolitiska insatser har emellertid gjorts under de gångna åren i ett stort antal av dessa kommuner. Dessa insatser har bl. a. lett till en förbättrad befolkningsutveckling i praktiskt taget samtliga kommuner.

Prop. 1975/75:211

152

ben största förbättringen kan noteras för berörda regionala centra. Hapa­randa, Kalix, Gällivare, Vilhelmina, Häriedalen och[REDACTED_EFTERNAMN] har sålunda inte haft netloutflyttning under åren 1971-1974.

6.3.5 Ortsstrukturen under kommuncentrumnivå

Avvägningar inom kommunerna bör vara en kommunal uppgift. Undan­tag bör enligt prop. 1972:111 göras i fråga om vissa till ytan stora och glest befolkade kommuner framför allt inom det inre stödområdet.

Enligt propositionen krävdes en fortsatt planering i samverkan mellan länsstyrelser och kommuner för urvalet av sädana centra. Sädan planering enligt regeringens anvisningar har genomförts i anslutning till länsplanering 1974. Rapportens diskussion om kommundelscentra har redovisats i avsnitt 6.1, Service och samhällsfunktioner

6.3.6 Remissyttranden

Flertalet remissinstanser accepterar eller lämnar utan erinran princi­perna bakom planen för utveckling av den regio­nala strukturen sådana de framställs i utvärderingen av länsplanering 1974.

Länsstyrelsen i Uppsala län framhåller bl. a. att tankegångarna bakom orts-systempolitiken varit av stor praktisk betydelse för konkreta regionalpolitiska ställningstaganden på länsplanet. Nägra remissinstanser, däribland länsstyrel­sen i Blekinge län framhåller nödvändigheten av alt inte enbart orterna utan ocksä länkarna mellan orterna beaktas i planeringen. LO menar att utveck­lingen mot en s. k. ortssystempoliiik, där samspelet och samverkan mellan orterna betonas, som under senare är ägt mm är viklig och bör drivas vidare. Ortssystemtanken fordrar enligt LO en massiv satsning pä att öka de enskilda personernas flyitningsmöjligheler i dygnsperspektivet och även i övrigt vidga den arbetsmarknad som står till de enskilda individernas förfogande. Säväl sysselsättningsutredningen som länsplaneringen diskuterar enligt LO på ett förtjänstfullt sätt olika typer av insatser i syfte att vidga den enskildes lokala arbetsmarknad.

7"C0 framhäller vikten av att man inom regionalpolitiken sammanför insatser till orter och ortsstrukturer där möjligheter finns alt åtminstone på sikt utveckla en allsidig arbetsmarknad och ell differentierat näringsliv. Enligt TCO:s uppfattning har ortsstrukturen därvid kommit alt ge stadga åt den regionalpolitiska planeringen.

En utvärdering av ortsstrukturplanen bör enligt bl.a. RR Kske, men först närdet är möjligt att nägoriunda klart bedöma effekterna av ortsstrukturplanen. Därvid bör man enligt RRV beakta de resultat som framkommer i pågående framtidsstudier. Kopparbergs läns landsting ifråga-

Prop. 1975/76:211

153

sätter om det inte redan nu finns utrymme för att vidta vissa justeringar i den antagna planen. Liknande synpunkter framförs frän Sveriges Hantverks-och Industriorganlsatlon (SHIO) som menar att ortsklassificeringssystemet konlinueriigt bör ses över och att det dä bör utformas så att näringslivets utveckling inom olika delar av länen inte diskrimineras.

Landstingen I Uppsala och Skaraborgs län samt LRF framhåller att orts­klassificeringen inte fortsättningsvis kan vara vägledande för samhällets för­delning av resurser inom regionalpolitiken. Istället bör samhällets samlade resurser inriktas på att förstärka sysselsättningen i de områden som har de största problemen. Liknande synpunkter framförs från Folkpartiets ung­domsförbund.

Skellefteå kommun anför att ortsstrukturplanen saknar konkretiseringar i form av minimimälsältningar ifråga om t. ex. arbetsmarknadens mång­sidighet och serviceutbud. Vidare understryks att ortsstmkturplanen måste ingå i de gemensamma planeringsförutsättningarna för de statliga verken i deras sektorsplanering. Länsstyrelsen I Västerbottens län menar att eftersom planen är en klassificering av alla kommuner i landet borde delta innebära en garanti för att det skall finnas arbetstillfällen i samtliga kommuner

Ortsstrukturen i storstadsområdena berörs av samtliga länsstyrelser i storstadslänen. Länsstyrelsen I Stockholms län konstaterar så­ledes alt de principförslag till regionala och lokala arbetsområden i Stor­stockholm som redovisades i länsprogrammet fått stöd i utvärderingen av länsplanering 1974 och att det därför synes angeläget att i nära samverkan med kommunerna och landstinget konkretisera förslaget vad gäller avgräns­ningar och åigärder på planerings- och trafiksidan m. m. Enligt länsstyrelsens uppfattning måsle ortsklassificeringens innebörd vad gäller regionala centra preciseras. Liknande synpunkter framförs från Norrtälje kommun.

Beträffande Södertälje och Nynäshamn anser länsslyrelsen att slarka skäl talar för all klassificera kommunerna som regionala centra och då som själv­ständiga arbetsmarknader.

Länsstyrelsen I Göteborgs- och Bohus län anför att diskussionen om olika åtgärder i storstäderna är knapphändig. Det förslag till en flerkärnig ut­byggnad av sekundära arbetsplatsområden som baseras på siockholmsför-hållanden är enligt länsstyrelsen föga relevant för Göteborgsregionen, Länsstyrelsen understryker vidare att Slenungsund klassificeras som regio­nalt centrum skilt från Göteborgsregionen samt alt de tre kommunerna Slenungsund, Tjörn och Omst bör bilda en gemensam planeringsregion. Liknande synpunkter framförs från Göteboigs- och Bohus läns landsllng och Näringslivskommittén i Göteborg och Bohuslän. Göteborgs stadskontor tillägger emellertid att ett urskiljande av en särskild Slenungsundsregion kan göra det svårare att avväga bostadsbyggandets fördelning inom den nuvarande Göteborgsregionen, och föreslår all innan statsmakterna tar slutlig ställning till bildandet av en Slenungsundsregion bör de noggrant överväga vilka effekter som uppstår i Göteborgsregionen.

Prop. 1975/75:211

154

Länsstyrelsen I Hallands län understryker kravet pä att en översyn görs av ortsklassificeringen inom storstadsområdena och att Kungsbacka utpekas som ett av Göteborgsregionens arbelsplatsområden.

Länsstyrelserna i Göteborgs- och Bolins län samt Malmöhus län vidhåller att Göteborgs- och Malmöregionerna bör ges beteckningen landsdelscent-mm.

Följande förslag till ändringar i ortsstrukturplanen har fram­förts från länsstyrelserna i remissbehandlingen.

Remissinstans

Förslag till ändring

Stockholms län

Södertälje (RC)

Nynäshamn (RC)

Södermanlands län

Nyköping/Oxelösund (PC)

Gotlands län

Visby (PC)

Göteborgs- och Bohus län

Slenungsund (RC)

Skaraborgs län

Vara (RC)

Västerbottens län

Storuman (RC)

Följande förslag lill ändringar i ortsstrukturplanen har framförts frän kom­munerna.

Kommun                F

ö

rslag till 

ä

ndring

Södertälje

RC

Nynäshamn

RC

Älvkarleby

RC

Nyk

ö

ping                          PC

Kinda                               RC

Å

tvidaberg                        RC

Valdemarsvik

RC

Nässjö

RC skilt från Eksjö

Eksjö

RC skilt från Nässjö

Markaryd

RC

Olofström

RC

Klippan                             RC

Kungsbacka                                      RC

Slenungsund

I

Tjörn

>                              RC

Orust

I

Vara

RC

Skara

RC

Sunne

RC

Årjäng

RC

Kumla

RC

Hedemora

RC

Prop. 1975/76:211

155

Rättvik

RC
[REDACTED_EFTERNAMN]

RC

Örnsköldsvik

PC

Are

RC

Storuman

RC

Jokkmokk

RC

Pajala

RC

Länsstyrelsen I Värmlands län framhåller alt det finns klara motiv för att situationen och utvecklingen på arbetsmarknads- och serviceförsörinings-sidan i Sunne och Åriäng bör ägnas speciell uppmärksamhet. Detta bör enligt länsstyrelsens mening komma till uttryck i ortsstrukturplanen.

6.4 Planeringsnivåer (SOU 1975:91, kap. 12)

6.4.1 Ramar för länens verksamhet

Ett väsentligt moment i den regionala utvecklingsplaneringen är att ange ramar i form av befolkningstal som underiag för den långsiktiga planeringen. 1 prop.  1972:111 angavs sädana ramar för de skilda länen för är 1980.

Osäkerheten i sådana planeringstal poängterades i prop, 1972:111, I pro­positionen ströks under att svårighetema att förutsäga utvecklingen i fram­tiden gör prognoser och långsiktiga planeringstal osäkra. Så är t. ex. den tekniska utvecklingen och invandringens omfattning faktorer som är svär-beslämbara vid en framtidsbedömning. Utvecklingen i vårt land påverkas dessutom mer eller mindre kraftigt av faktorer som hänger samman med att vär samhällsekonomi har blivit allt mer integrerad i världsekonomin. Dessa förhållanden medför alt det måsle finnas utrymme för ett belydande mått av flexibilitet i den ekonomiska och regionala planeringen, I propo­sitionen poängterades att det därför inte är möjligt att läsa den framtida utvecklingen i nägra fasta planer bl. a. i fräga om befolkningens fördelning.

En särskild osäkerhetsfaktor när befolkningsramar skall anges är syssel­sättningsutvecklingen. Planeringsunderiag i form av befolkningstal kan med hänsyn till de samhällsförändringar som kan väntas i framtiden inte innebära garanlier för att en viss sysselsältningsnivå skall kunna upprätthållas.

Planeringsramar i form av befolkningstal måste givetvis utformas med utgångspunkt i de förutsättningar som den nationella politiken ger, bl.a. den ekonomiska tillväxten. För att befolkningsramar skall bli meningsfulla krävs dessutom att de utformas med realistiskt beaktande av utvecklings­möjligheter och utvecklingstendenser i de skilda regionerna och med hänsyn till tillgängliga regionalpoliliska medel.

Även om planeringen främst måste inriktas på att lösa de eventuella problem som kan uppstå om utvecklingen ligger inom de ramar som anges

Prop. 1975/75:211

156

bör det finnas en beredskap för att möta en annan utveckling. Från något håll har framhällits att planeringsnivåer i form av befolkningstal skulle ske i form av ett tal. En sädan teknik skulle inte återspegla den osäkerhet som måste inrymmas i en långsiktig planering i ett land som Sverige med kraftigl utlandsberoende ekonomi där en betydande del av de förutsättningar som påverkar den regionala utvecklingen i Sverige ges av förhållandena i andra länder. En planeringsteknik som anger en befolkningssiffra som mål för planeringen i t. ex. ett län är möjlig endast om man kan helt styra alla faktorer vilket endast kan ske vid fullständig planhushållning.

Länsstyrelserna har har i sina förslag till länsprogram lagt fram förslag lill planeringsnivåer för åren 1980 och 1990. Planeringsnivåer i form av befolkningstal skall vara vägledande för den långsikliga planeringen. De åigärder som vidtas inom ramen för regionalpolitiken har läng förberedelsetid och effekterna av dem kan avläsas försl efler någon lid. För att lösa de planeringsproblem som ligger nära i tiden mäste långsiktiga riktlinjer för planeringen kompletteras med prognoser med medellång sikt (1-5 är). I del perspektivet kommer insatserna främsl att inriklas på alt lösa förekom­mande aktuella problem. Problemlösningarna skall därvid sättas in i sitt långsiktiga regionalpolitiska sammanhang. Men i det medellänga tidsper­spektivet kan större ändringar i den regionala strukturen eller i utvecklingen av den inte åstadkommas.

Diskussionen kring planeringsnivåerna måste ha en tidshorisont som kan betraktas som långsiktig även när de olika stadierna i utvärderingen av länsplanering 1974 är avslutade. Della belyder med hänsyn lill vad som har anförts ovan att övervägandena i huvudsak måste avse åren 1985 och 1990. Eftersom länsstyrelser och kommuner främst diskuterar planerings­nivåer för år 1990 läggs tyngdpunkten i del följande pä detta år, varvid slutsatsen beträffande planeringsnivåer anges även för år 1985.

Summan av samtliga länsstyrelsers förslag till planeringsnivåer uppgår för år 1990 till 8,56-9,03 milj. invånare. Mittvärdet i detta intervall - 8,80 milj. invånare - ligger ca 300 000 personer över en rimlig prognos för år 1990. Länsstyrelsernas förslag har därför räknats ned i rapporten (SOU 1975:91) Politik för regional balans. I rapporten läggs fram förslag till pla­neringsnivåer för åren 1985 och 1990. Dessa förslag utgår bl. a. från följande uttalanden i prop. 1972:111.

-

utvecklingen i storstadsområdena bör dämpas

-

huvudaliernativet för planeringen i län med uttalande regionala obalan­sproblem bör vara en i slorl sett oförändrad befolkning

-

utanför stödområdet skall planeringen inriktas pä vad en rimlig prognos för utvecklingen kan innebära utan insats av specielll tillväxifrämjande åtgärder

Den stora expansionen i slutet av 1960-lalel och början av 1970-lalet i storstadsområdena har dämpats i överensslämmelse med de uttalade re-

Prop. 1975/76:211

157

gionalpolitiska målen. Länsstyrelser och kommuner har successivt inriktat sin planering pä en utveckling som innebär svag tillväxt.

När det gäller länen inom allmänna stödomrädel är i flertalet fall en pla­nering som inriktas pä en i stort sett oförändrad befolkning fortfarande en ambitiös och rimlig politik. Riksdagen uttalade i anslutning till 1972 ärs regionalpolitiska handlingsprogram att planeringen borde sikta mol det övre värdet i de planeringsintervall som regeringen föreslog. Det innebär att planeringen skulle inriktas pä en viss befolkningsökning. En sädan har också inträffat i samtliga skogslän under senare år.

För län utanför storstadsområdena och uianför allmänna stödområdet bor­de planeringen enligt prop. 1972:111 inriktas pä vad som kan följa av en rimlig prognos utan särskilda regionalpolitiska insatser. Liksom för län inom stödområdet bör även i södra Sverige en oförändrad befolkning i resp. län vara en minimiambition.

Som påpekades i prop. 1972:111 är det ett primärt mål för den regionala utvecklingsplaneringen att skapa förutsättningar för en utveckling som leder till mera likvärdiga förhållanden i skilda delar av landel. Planen för ut­veckling av den regionala strukturen har detta syfte. Denna ortsstruktur mäste självfallet återspeglas i de planeringsnivåer som skall vara vägledande för samhällsplaneringen säväl pä kommunnivå som länsnivå. Befolknings­ramarna för ett län måste medge ett förverkligande av de ambitioner som finns nedlagda i planen för den regionala strukturen.

6.4.2 Remissyttrandena

Förutom samtliga länsstyrelser har sju kommuner, tio landsting och ytter­ligare ett tiotal remissinstanser kommenterat avsnittet.

Flera av remissinstanserna berör innebörden i planeringstalen. Några av dem, bl. a. statens vägverk och Göteborgs kommun, betonar att använ­dandet av planeringstal i form av befolkningsramar är ett grovt och ofull­ständigt instrument, TCO anser i likhet med bl, a, länsstyrelsen i Alvsborgs län att de vid behandlingen av arbetsmarknads- och sysselsättningsfrågor bör ersättas eller kompletteras med planeringstal uttryckta i sysselsättnings­termer. Socialstyrelsen pekar på att det är viktigt att beskriva och analysera de strukturella förhållandena. Planeringstalen kan då bättre tjäna som ut­gångspunkt för bedömning av erforderiiga insatser av regionalpolitiska me­del.

Länsstyrelsen i Värmlands län och Uppsala läns landsting anser att ramarna måste innehålla ett handlingsutrymme, som medger nödvändiga anpass­ningar till oförutsedda händelser och framför samtidigt att kravet på kon­sistens på riksnivå inte fär drivas för hårt. Länsstyrelsen i Kopparbergs län anser i likhet med länsstyrelsen i Gävleborgs län all planeringstalen inte bör

Prop. 1975/75:211

158

tillmätas alllför stor vikt i planeringen utan att del väsentliga är befolkningens möjligheter att få arbeie. Statens planverk hävdar all en omprövning av planeringsmetodiken bör övervägas med motiveringen alt riksdagens beslul i enlighet med prop. 1972:111 inte torde ha avsett valet av en planerings­teknik som innebär att schematiska och grova prognostal förvandlas till styrande planeringsunderiag.

Flera instanser har lagt synpunkter på valet av planeringshori­sont. Postverket har inget att invända mot de valda horisontåren. Svenska kommunjörbundei konstaterar i likhet med bl. a. länsstyrelsen i Uppsala, Värmlands och Västerbottens län att horisontåret 1985 inte fanns med i an­visningarna till länsplanering 1974 och att underlaget för 1980-talet, som ocksä påpekas av länsstyrelsen i Örebro län, är osäkert. Mot denna bakgrund hävdar flera remissinstanser, att förslagen till planeringsnivåer för åren 1985 och 1990 är dåligt underbyggda. Landstingsförbundet sätter ifråga om det överhuvud taget är meningsfullt att ange planeringsnivåer för länen vid delta tillfälle och anser att en måldiskussion kring de problem, som pre­ciserats i länsplanering 1974, bör ge bättre vägledning än planeringsnivå­förslagen. Göteboigs och Bohus läns landsting pekar på att man tidigare inte kunnal utnyttja länsplaneringens prognoser lill fullo i arbetet med sin prin-cipplan för år 1985 och förutsätter att den fortsatta länsplaneringen kommer att ge landstingen bättre möjligheter att utnyttja länsplaneringsmaterialet.

Vad beträffar förslagen till planeringsnivåer godtar länsstyrelserna i Stockholms, Jönköpings, Kronobergs samt Göteborgs och Bohus län förslagen liksom länsstyrelsen i Kalmar län, som anser all målet bör vara att uppnå de övre ram värdena för åren 1985 och 1990, och länsstyrelsen I Gotlands län, som dock anser all ramen för år 1985 bör sältas till 53 000-55 000 invånare. Länsstyrelserna I Uppsala, Södermanlands. Östergötlands, Kristian­stads, Hallands, Skaraborgs, Örebro, Gävleborgs och Jämtlands län vidhåller sina i förslaget till länsprogram framförda planeringsnivåer för år 1990. Länsstyrelsen i Blekinge län anser sig kunna godta befolkningsramarna 155 000-165 000 invånare år 1985 och 160 000-170 000 är 1990 med inrikt­ning mot de övre intervallgränserna medan länsslyrelsen I Malmöhus län anser att miniminivån för är 1990 inte bör ligga lägre än vad som motsvarar den naturiiga folkökningen. Länsslyrelsen I Alvsborgs län anser att en pla­neringsram pä 425 000-445 000 invånare är 1990 bättre överensstämmer med en rimlig prognos för länet än betänkandets förslag. Höjningen i förhällande till betänkandets förslag motiveras ocksä med att en befolkningsutveckling inom dessa ramar med största sannolikhet leder till en icke önskvärd net­loutflyttning från länet. Länsstyrelsen i Västmanlands län anser sig inle kunna acceptera betänkandets förslag till planeringsnivåer bl. a. mot bakgrund av målsättningen att villkoren för sysselsättningen i länet och kommunerna inte försämras. Länsstyrelsen godtar dock en viss nedjustering av sitt tidigare förslag till 265 000-280 000 invånare år 1990 och föreslår befolkningsramen

Prop. 1975/76:211

159

265 000-275 000 invånare år 1985. Länsslyrelsen i Kopparbergs län hävdar att betänkandets förslag till planeringsnivåer är alldeles för låga och förordar alt de fastställts till 280 000-290 000 invånare för är 1985 och till 280 000-295 000 för år 1990. Länsstyrelsen i Västernorriands län betraktar den nedre intervallgränsen i betänkandets förslag för är 1990 som helt oac­ceptabel och anser att det är viktigt att man kan uppnå mittvärdet i länsstyrel­sens förslag till planeringsram för är 1980, 275 000 invånare, i mitten av 1980-talet. Därför bör inriktningen för är 1990 i vart fall vara att nä det högre värdet i betänkandets förslag till intervall. Länsstyrelsen I Norrbottens län föreslär att ramen för år 1985 blir 285 000-300 000 invånare och hävdar att utvecklingen inom järn- och stålsektorn blir sådan att den motiverar en nivä för är 1990 som avsevärt överstiger nivån för är 1985.

Centerns ungdomsjörbund hävdar att de befolkningsramar, som anvisas i betänkandet inte kan accepteras. Koncentrationen till storstadsområdena har upphört därför att människorna föredragit bättre sociala och miljömässiga villkor än dem som erbjuds i storstadsmiljöerna.

Länsstyrelsen i Värmlands län beklagar att den inte fält gehör för sina förslag till planeringsnivåer och framför att planeringsnivåerna måste bygga pä en optimistisk realism för att inte prognoserna skall faen sjäjvuppfyllande effekt. Denna optimism skulle då också ses som ett mått på osäkerheten i framtidsbedömningarna. Länsstyrelsen i Västerbottens län anser att förslagen till planeringsnivåer inte ger uttryck för en bestämd och kraftfull viljeyttring om den spontana befolkningsutvecklingen kommer alt hamna inom pla-neringsintervallet. Vidare hävdar länsstyrelsen alt värdet av planeringsnivåer kan ifrågasättas, även om planeringen inriktas mot de högre talen i in­tervallen, så länge det saknas garantier för att talen kan nås.

Av de kommuner, som lagt synpunkter pä de föreslagna planeringsni­våerna, instämmer flertalet i de synpunkter, som framförts av länsslyrelsen i respektive län. Detta gäller bl. a. kommunerna Linköping, Gotland, Malmö, Halmstad och Falkenberg. Landstinget i Skaraborgs län har föreslagit pla­neringstalen 275 000 invånare är 1985 och 280 000 är 1990, vilka samman­faller med övre ramvärdet i länsstyrelsens förslag. Säväl Köpings kommun som landstinget i Västmanlands län anser att befolkningsramarna bör vara i nivå med länsstyrelsens förslag samtidigt som länsstyrelsen accepterar viss nedjustering.

Prop. 1975/75:211

160

7 Planeringssystem för sysselsättnings- och regionalpolitiken

7.1 Konjunkturpolittken och den långsiktiga sysselsättninsplaneringen (SOU 1975:90, kap. 13)

Sysselsättningsutredningens arbete berör främst utvecklingen av syssel­sättningen på lång sikt. Det innebär emellertid inte att vi kan bortse från de kortsiktiga ekonomiska problemen. Självfallet existerar ett ömsesidigt beroende mellan kortsiktiga fluktuationer och långsiktiga tillväxtföriopp -det har också påpekats tidigare i många sammanhang, Utredningens avsikt i detta kapitel är all erinra om hur konjunkiurvariationerna på några vä­sentliga punkter inverkar pä den långsiktiga sysselsättningsutvecklingen -inte att diskutera de konjunkturberoende sysselsättningsvariationerna i sig.

Konjunkturväxlingarna är aldrig sinsemellan lika. Varaktigheten kan ex­empelvis variera liksom förioppet inom olika branscher eller områden. Kon­junkturpolitiken måste därför ständigt anpassas till en föränderiig ekonomisk verklighet. Utöver vad som hittills sagts mäsle därför ocksä krävas att de konjunkturpoliiiska medlen skall kunna anpassas till styrka och riktning. Åtgärderna måsle också snabbt kunna sättas in och avbrytas om läget så kräver. De förändringar i den konjunkturpolitiska medelsarsenalen som ut­redningen föreslär i det följande bör ses mot denna bakgrund.

Om sysselsättningen skall kunna växa snabbi måste efterfrågan på ar­betskraft styras lill arbetsmarknader med arbetskraftsöverskott, 1 annat fall uppstår risker för oacceptabla överhettningstendenser Mot den bakgrunden är det naturiigt alt den konjunkturpolitiska arsenalen tillförs medel som direkt kan bidra lill en utveckling mot de långsiktiga sysselsättningspolitiska målen.

Utredningen diskuterar förbättringar i den konjunkturpolitiska medelsar­senalen. Bl. a. framhålls önskvärdheten av åtgärder för att i ökad utsträckning använda de outnyttjade resurserna under konjunktursvackor till ökade in­satser inom den offentliga sekiorn. Åigärder för att tidsmässigt anpassa investeringsverksamheten inom den offentliga sektorn till konjunkturiäget är redan idag ett betydelsefullt inslag i stabiliseringspolitiken. Möjligheterna att under längkonjunkturer tidigarelägga en planerad höjning av sysselsätt­ningen inom ramen för den offentliga konsumtionen har först under senare år uppmärksammals. Enligl sysselsättningsutredningens mening bör medlen för sädana konjunkturmässigt betingade höjningar av sysselsättningen ut­vecklas. En stegvis utbyggnad av den offentliga sekiorn - med utgångspunkt i långsiktiga ambitioner vad gäller samhällsservicens ulveckling - skulle kunna förstärka konjunkturpolitiken.

Prop, 1975/76:211

161

7.1.1 Långsiktiga verkningar av en jämn sysselsäiiningsutveckling

Antalei personer i arbetskraften under perioden 1964-1974 utvecklades påtagligt olika under olika delar av perioden. I stort sett är mönstret klart: Variationer i efterfrågan på arbetskraft ger pä kort sikt utslag inte bara i fördelningen mellan sysselsatta och arbetslösa - de påverkar också den lotala arbetskraftens utveckling.

Det är betydligt svårare att ange hur variationerna i efterfrågan påverkar utbudet av arbetskraft på läng sikt. Del finns emellertid enligt utredningen ingen anledning att betvivla att utslagningen av arbetskraft hänger samman med växlingar i efterfrågan, även om takten i strukturomvandlingen har ännu större betydelse. En utveckling präglad av starka svängningar i efter­frågan pä arbetskraft resulterar i en större utslagning än en utveckling som på lång sikt är lika snabb men som är stabilare. Med utslagning menas här en arbetslöshet som i sig fär sådana konsekvenser för individens möj­ligheler till förvärvsarbete att den permanentas eller leder till utträde ur arbetskraften.

Det är enligt utredningen mera osäkert om starka konjunktursvängningar ocksä påverkar tillströmningen av arbetskraft till arbetsmarknaden över en längre period. Starka variationer i efterfrågan måste dock göra det svårare att bedöma långsiktiga utvecklingstendenser på arbetsmarknaden. Om kon­junkiurvariationerna dämpas får arbetslagarna något lättare att bedöma vilka företag eller orter som kan erbjuda en stabil sysselsättning pä lång sikt. Arbetsgivarna får slörre möjligheter att överblicka tillgängen på arbetskraft i olika områden.

En ekonomisk ulveckling, som innebäratt de kortsiktiga balansproblemen i ekonomin minskar, medför naturiigtvis ocksä att man kan ägna större uppmärksamhet åt långsiktiga politiska mäl. Behovet av ett fortsatt utveck­lingsarbete vad gäller information och styrmedel på det konjunkturpoliiiska områdei skall därför inte enbart ses mot bakgrund av de ekonomiska och sociala problem som omedelbart följer av kortsiktiga fluktuationer i den ekonomiska akttvitelen menar utredningen. Ett sådant utvecklingsarbete bör även ha betydelse för de prakliska möjligheterna att föra en ambitiös sysselsättningspolitik på lång sikt.

7.1.2 KonJunkiurpoUiiska medel

Utredningen pekar på några svaga punkter bland de konjunkturpolitiska medlen och i den information som idag utgör undertaget för konjunktur­politiska beslut. Självfallet är dessa svagheter väl kända inom de myndigheler som svarar för konjunkturbevakningen, men det kan lika fullt finnas an­ledning att understryka behovet av ökade resurser för förbättringar. En ef-

1 1  Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/75:211

162

fektiv konjunkturpolitik är en gmndläggande förutsättning för att nå de långsikliga sysselsältningspoliliska målen.

Utformningen av styrmedel är enligt utredningen mycket betydelsefull. Åtgärderna bör i ökad utsträckning samordnas med mera långsiktigt in­riktade politiska mål - exempelvis näringspolitiska eller fördelningspolitiska. De bör naturligtvis dessutom vara avpassade så att de snabbi får en effekt som är begränsad till en kortare tid eller som kan avbrytas med kort varsel.

7.1.3   Konjunklurinformation

En självklar förutsättning för en framgångsrik konjunkturpolitik är till-föriitlig och aktuell ekonomisk korttidsslatistik. Brister i sädan statistik med­för att man vid en konjunkturbedömning är osäker om konjunkturutveck­lingen under perioden närmasl före bedömningstidpunkien. Det för i sin tur med sig att konjunkturprognoserna blir otillförlitliga,

1 samband med konjunkturanalyser är det knappast tillräckligt med ärs-statistik. De redovisade perioderna är alltför långa för att man skall kunna studera sambandet mellan olika ekonomiska variabler.

Mer än hälften av BNP används för hushällens konsumtion. Variationer i utvecklingen av den privata konsumtionen har därmed avgörande inverkan pä den totala efterfrågan inom landet och ger stora utslag i bl. a. syssel­sättningen. Det är därför viktigt att de kortsiktiga prognoserna för hus-hällskonsumtionens utveckling är tillföriiiliga.

Det finns i dag ingen pålitlig metod att förutsäga konsumtionens ut­veckling. Vi vill därför betona angelägenheten i det arbete som för när­varande bedrivs med en förbättring av den statistiska informationen an­gående hushållens sparande. En annan svag punkt i den ekonomiska kort-lidssiatisliken är informationen om lagerrörelserna. Lagerförändringen är strategisk variabel i konjunkturförioppel. Utredningen delar den uppfattning som framförts från många häll att en förbättring av lagerstalistiken är ett utomordentligt slarkt önskemål.

7.1.4   Den ojfentliga sekiorn

Enligt utredningen bör man i göriigaste mån sätta igång de projekt som bedöms som angelägna pä läng sikt under perioder då detta sammanfallet med omedelbara behov av sysselsältningstillskott.

Inle minsl skulle primärkommunernas och landstingens vård och sociala service kunna inriktas pä att öka antalet sysselsatta under perioder av av­mattning på andra områden. Det skulle vara en tidigareläggning av en re­krytering som under alla omständigheter skulle komma längre fram. Här kan pekas på ell sådani försök som gjorts med en kombination av bered-

Prop. 1975/76:211

163

skapsarbete och utbildning av de anställda inom värdsektorn. Erfarenhetema är goda. De som anställts i beredskapsarbeten har fått praktik som de fått användning för i en kommande anställning eller utbildning. Samtidigt har de anställda fått ett yrkeskunnande som stärker deras ställning på arbets­marknaden. För att hävda sysselsättningen under vintern 1976 har verk­samheten med kombination av beredskapsarbete och utbildning utvidgats till hela den primärkommunala och landstingskommunala sektorn för ar­betssökande under 25 är,

Primärkommunerna och landstingen svarar idag för en mycket stor del av den lotala sysselsättningen i landet. Det är också inom dessa områden det idag föreligger stora otillfredställda behov. Långtidssjukvård och barn­omsorg har tidigare anförts som exempel. Det kan mot denna bakgrund vara naturiigt att stimulera kominunerna att upprätta sysselsätlningsplaner för sina olika verksamheter. Sådana planer kan sedan ligga till grund för diskussioner om tidigareläggning av standardförbättringar för att motverka eller helst förebygga konjunkturbetingade nedgångar i sysselsättningen, Pla-neringstekniski torde delta kunna klaras genom utbyggnader av personal­redovisningen i den kommunalekonomiska långtidsplaneringen (KELP) och med kompletteringar i den landstingskommunala ekonomiska långtidspla­neringen (LKELP).

Hittills har inte några särskilda sysselsättningsplaner utarbetats i anslut­ning till KELP. Under våren 1975 har dock på försök uppgifter om kom­munernas sysselsättnings och personalbehov 1974-1979 sammanställts. Kartläggningen görs samtidigt som kommunerna utarbetar KELP och den årliga redovisningen av personalstatistik till kommunförbundet och SCB. De arbetsgivamppgifter som kommunerna lämnar till riksförsäkringsverket under januari bör också kunna utnyttjas. Sysselsätlningsuppgiflerna i KELP bör kunna tas fram ganska lätt när kommunerna utarbetar de gemensamma planeringsfömtsättningarna för de olika fackorganen och för sin verksam­hetsplanering.

Enligl sysselsättningsulredningens uppfattning kan också en omfattande sysselsätlningsplanering successivt utvecklas inom ramen förden verksam­hetsplanering som nu växer fram inom kommunerna. För konjunkturpo-liiikens och beredskapsplaneringens del kan detta innebära att kommunerna i sill budgetarbete gär igenom varie verksamhetsgren frän sysselsättnings­synpunkt.

Vad som här sagls om primärkommunernas beredskapsplanering gäller i stor utsträckning även landstingens, I arbetet med LKELP' ingår emellertid redan nu bedömningar av den framtida sysselsättningen, Della underiättar givetvis en sådan utbyggnad av beredskapsplaneringen som vi här har skis­ serat. Landstingens medverkan kan i praktiken innebära att LKELP kom-

' LKELP = landstingens ekonomiska långtidsplanering

Prop. 1975/75:211

164

pletteras med förslag till kombination av beredskapsarbete och utbildning av personal.

Budgetutredningen tar i sill betänkande (SOU 1973:43) upp kommunernas roll i konjunkturpolitiken. Man framhåller att stat och kommun bör ha ett gemensamt planeringsunderlag. De statliga myndigheterna mäste ha goda kunskaper om den kommunala planeringen för att med olika styrmedel förändra de kommunala aktiviteterna i takt med konjunkturutvecklingen. De mer långsiktiga sysselsättningsfrågorna behandlas inte av budgetutred­ningen.

För den kortsiktiga sysselsättningspolitiken föreslär budgetulredningen all man skall stimulera kommunerna att ha en projektberedskap. Man skulle härvid indela investeringsverksamheten i etapper. Genom etappindelning skulle verksamheten kunna stabilisera ekonomin pä ell effektivare sätl.

Budgetulredningens förslag om kommunala beredskapsarbeten gäller främst åtgärder som verkar på kort sikt, 1 försia hand är det fråga om in­vesteringsbidrag.

Enligt sysselsättningsutredningens mening är det väsentligt att man bi-behäller grundprincipen för uppläggningen av beredskapsarbeten. Dessa skall alltså bestå endera av projekt som tidigareläggs eller av en tidigarelagd sys­selsättningsökning, t, ex, inom värden. Det innebär med andra ord att en expansion som enligt planema skulle komma först senare tidigareläggs av sysselsättningsskäl. Därmed kan man inom den offentliga sektorn lämna ett väsentligt bidrag till en balanserad ekonomisk utveckling.

De kommunala investeringarna varierar med konjunkturerna. Föratt sti­mulera kommunerna till att upprätthålla eller öka sysselsättningen under konjunkturnedgångar har statsmakterna vid några tillfällen beslutat höja del statsbidrag som utgår till kommunala beredskapsarbeten. Den metoden har visat sig effektiv, och sysselsättningsuiredningen anser alt man bör fort­sätta på den inslagna vägen, varvid möjligheterna att stimulera lill ökad sysselsättning inom sektorer, där man särskilt vill främja utvecklingen pä läng sikt, bör utnyttjas.

Slatens egna verksamheter kan ha svårt att göra en konjunkiuranpassning eller att låta en expansion inom en sektor ske "trappstegsformai". I lång­tidsbudgeten skall dock myndighelerna ange planer för den framtida sys­selsättningen. Under flera är har AMS utarbetat förslag till invesleringsreserv för olika större investerande myndigheter. Reserven omfattar ocksä kom­munala och statsunderstödda projekt. Samtidigt föreslås att en reserv anges i beredskapsstaten.

Arbetet med sysselsättningsplaner i anslutning till långtidsbudgeten och invesieringsreserver bör kunna drivas vidare som försök. Sysselsättnings­utredningen är för sin del beredd att aktivt medverka i en dylik försöks­verksamhet.

Prop. 1975/76:211

165

7.1.5 Näringslivet

Insalser från samhällets sida för en konjunkturmässig anpassning av nä­ringslivels fasta investeringar har sedan läng tid tillbaka förekornmit. På senare år har också älgärder för att direkt påverka lagerinvesteringarna vid­tagits. Lagerstödsutredningen gör för närvarnade en översyn av dessa åt­gärder. Reglerna för lagerstöd bör enligt lagerstödsutredningens mening ut­formas så att samhällets intressen av en lugnare lagerutveckling systematiskt slår igenom i företagens planering i alla faser av lagercykeln. Reglema bör också knytas till den pågående utvecklingen av de anställdas inflytande i företagen. Det senare bör enligt sysselsättningsulredningens mening genomgående gälla för samhällets åtgärder för konjunkturstyming av nä­ringslivet. De anställda i ett företag har ett direkt intresse av att förelaget utvecklas stabilt både på kort och läng sikt. Det är inte minst mot den bakgrunden naturiigt att de får ett förstärkt inflytande pä planeringen av företagets verksamhel i olika konjunktursituationer.

Lagerstöd är ett konjunkturpolitiskt medel, som syftar till att ge företaget bätlre möjligheter att genom egna dispositioner bidra till ett jämnare kon-junkturföriopp - inom företaget och i hela samhällsekonomin.

Ett liknande syfte har de sedan läng tid tillämpade investeringsfonderna. Under de senaste åren har intresset ökat för åtgärder, som pä liknande sätt "för in" konjunkturpoliiiken i företagen. Arbetsmiljöfonden och den sär­skilda investeringsfonden är andra exempel på insatser som har satts in för att brygga över konjunktuisvackor, även om fondernas uppbyggnad i dessa fall motiverats av en rad skilda omständigheter.

Denna form av insatser blir enligt ulredningens mening särskilt viktig mot bakgrund av den konjunkturbild som präglat marknadsekonomierna de senasle aren med inslag av s. k. stagflation, dvs. samtidigt uppträdande av inflation och arbetslöshet. Konjunkturpolitiska medel som medger för förelaget att var för sig utjämna den ekonomiska aktiviteten över konjunk­turcykeln kan bidra till att sysselsättningen upprätthålls vid lägre inflations­takt än som annars varit möjligt.

Vid ulvecklingen av de konjunkturpoliiiska styrmedlen bör man under­söka möjlighelerna att utnyttja dylika system med fonder inom företagen - liknande investeringsfonderna - pä nya områden. Pä motsvarande sätt skulle en form av investeringsfonder kunna utnyttjas för att påverka fö­retagens interna utbildning. Denna har expanderat snabbt under senare år. En förbättrad konjunkturanpassning av verksamheten torde kunna ge inte oväsentliga samhällsekonomiska vinster.

Bland den mängd konjunkturpolitiska medel som utnyttjats under senare år finns mänga vars effekter inte är tillräckligt kartlagda. Under senare år har - bl, a. inom arbetsmarknadsverket - en verksamhet syftande till en

Prop. 1975/75:211

166

mera systematisk utvärdering av olika konjunkturpoliiiska åigärder byggts upp. Kartläggningarna av olika åtgärders effekter i olika avseenden skall syfta till att bygga upp en beredskap för den framtida konjunkturpolitiken, Avsiken skall vara att i ökad utsträckning inlemma konjunkturpoliiiken i en mera långsiktig ekonomisk politik.

En central fråga för sysselsättningsutredningen är hur konjunkturpoliiiken skall samordnas med en långsiktig sysselsätlningsplanering. Man måste ska­pa de organisatoriska förutsättningarna för en sådan samordning. 1 kap. 14 skisseras en sädan organisation och sädana planeringsformer som för­söksvis skulle kunna prövas bl. a. för att underiätta samverkan mellan kort­siktig och långsiktig ekoiiomisk politik. Avsikten är också att man genom de föreslagna planeringsformerna skall få en klarare uppfattning om sådana konkreta investeringsprojekt som långsiktigt planeras. Man skulle därigenom få slörre möjligheter att påverka tidsföriäggningen av dessa investeringar som ett medel i konjunkturpolitiken.

7.1.6  Remissynrandena

Ett flertal av de remissinstanser som yttrat sig under denna punkt in­stämmer i sysselsättningsulredningens konstaterande att de långsiktiga sys­selsättningspolitiska mälen inte kan uppnäs utan en ambitiös konjunktur­politik.

LO konstaterar således att arbetsmarknadspolitikens roll i stabiliserings­

politiken är central men att den inte ensam kan la ansvaret för den totala

sysselsättningen. Detta är främst en uppgift för den ekonomiska politiken,

närings- och regionalpolitiken. Efterfrågestimulerande generella åigärder får

enligt LO i en lågkonjunktur effekter relativt sent på sysselsättningen och

kan snarare leda till ökad konkurrens om lättrörlig, attraktiv arbetskraft

än lill ökad sysselsättning för personer med arbetshinder Inflationstakten

kan också snabbt öka så att en åtstramning blir nödvändig redan innan

de generella stimulansåtgärderna fått effekt även för de "potentiella arbets­

kraftsresurserna". LO konstaterar att selektiva åtgärder i många fall kan

vara effektivare än generella när del gäller att lösa sysselsättningsproblemen

för utvalda grupper, regioner eller förelag. Studier visar att subventioner

till företagen som påverkar marginalkostnaderna för förändringar i syssel­

sättningen, fårsamma effekt som generella åtgärder t. ex. avgiftsreduktioner,

men till lägre kostnader för samhället och mindre vinstökning i företagen.

De selektiva åtgärderna är effektivare ur arbetsmarknadspolitisk synvinkel,

då företagsekonomiska förutsättningar inte är det enda som avgör företagets

förmåga att anpassa sig t, ex. till de arbetssökandes kapacitet och förut­

sättningar.

.

/I/V/.S'påpekarail kraftiga konjunklurvarialioner i efterfrågan på arbetskraft

Prop. 1975/76:211

167

leder till en större utslagning av äldre och handikappade och försvårar in­trädet pä arbetsmarknaden för nya grupper, bl. a, ungdomar och kvinnor Variationerna i efterfrågan på arbetskraft bör enligt AMS mötas genom olika slag av föreiagsanpassade åtgärder som ökar företagens möjligheter att be­hålla arbetskraften under tillfällig försvagning i efterfrågan på deras pro­dukter AMS pekar härvid särskilt pä lagerstödets betydelse samt systemet med investeringsfonder för konjunkturutjämning. Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att stödet till lageruppbyggnad bör förstärkas och vidareutvecklas,

EFA betonar vikten av att pröva och utvärdera älgärder som syftar till att öka sysselsättningen samtidigt som de är sä lite inflationsdrivande som möjligt.

Folkpartiets ungdomsjörbund anför att konjunkturpolitiken i högre grad bör bedrivas med hjälp av finanspolitiska medel. Att använda kreditpolitiken som ett konjunkturpolitiskt medel drabbar enligt förbundet mänga små­företag.

Länsstyrelsen i Norrboitens län erinrar om den starkt positiva effekt som s. k. kombinationsfrisläpp av investeringsfonder har haft i länet. Genom sådana kombinationsfrisläpp har 1 200 arbetstillfällen tillskapats i Norrbot­ten. Länsstyrelsen betonar nödvändigheten av att systemet med kombi­nationsfrisläpp ånyo kommer till användning.

Endasl några få remissinsianser har beröri utredningens diskussion om behovet av bätlre information rörande den kortsiktiga ekonomiska utveck­ling. SCB delar utredningens uppfattning om behovet av förbättringar i den uppgiftsskyldighet i fråga om sysselsättningsutveckling m. m. som under senare är har skett inom bl. a. lagerstalistiken. Länsstyrelsen i Värm­lands län menar att det nuvarande informationssystemet mellan förelag och samhälle ytteriigare bör kunna utvecklas. Även Statsföretag AB erinrar om den uppgiftsskyldighet i fråga om sysselsättningsutvecklingen m. m. som redan existerar och menar att befintliga kommunikationer mellan företag och samhällsorgan bör utnyttjas och ytteriigare förbättras.

Utredningens tankegångar att konjunkturavmatlningar i ökad omfattning bör kunna motverkas genom att en planerad utbyggnad av samhällets service tidigareläggs har kommenterats av en rad insatser och i huvudsak biträtts av bl, a, AMS, KonJunkturinstUutei, länsstyrelserna i Uppsala, Östergötlands, Kronobergs, Haltands, Göteborgs och Bohus och Kopparbergs län samt Svenska kommunförbundei och Jönköpings kommun. Kommunförbundet anser i likhet med utredningen att del vid tidigareläggningar av investeringar eller sys­selsättningsökningar, som ingår i kommunernas ordinarie planering, torde vara möjliga och ofta att föredra framför speciellt planerade beredskapsar­beten. Länsstyrelsen i Kopparbergs län understryker vikten av att kom­munernas del i beredskapsplaneringen i tillräcklig grad samordnas med den ekonomiska långtidsplaneringen. Enligt länsstyrelsens mening har kommu-

Prop. 1975/75:211

168

nernas beredskap för att genomföra arbeten som ingår i programmet för beredskapsarbeten ofta varil otillräcklig.

Ett antal remissinsianser påpekar emellertid att konjunkturanpassning av kommunernas och landstingens sysselsättningsexpansion inte är problemfri. Särskilt gäller detta vårdsektorn. Landstinget i Kopparbergs län päpekar så­lunda att utbyggnaden av långtidssjukvård mäste ske konlinueriigt för att tillgodose del fakiska behovet av platser. Landstinget i Haltands län menar att några mer betydande personalökningar som regel inte kan ske i befintliga institutioner underen konjunktursvacka, Böriar man bygga ett nytt sjukhus under en konjunktursvacka för att stödja byggsysselsättningen kommer å andra sidan driftstarten med rekrytering av permanent personal ofta i en konjunkturuppgång, Enligl Göteborgs kommun är den kommunala verksam­heten av sådan omfattning att följsamhet mot konjunkturen svåriigen kan åstadkommas. Landstinget i Gävleborgs län släller sig i princip tveksam till att använda vårdverksamheten i konjunkturanpassande syfte och päpekar att bristen pä yrkesutbildad personal inom denna sektor också utgör en begränsning för detta, I anslutning till diskussionen om möjlighetema att konjunkturvariera utbyggnaden av samhällets service betonar ett antal re­missinstanser att en förutsättning fören sädan variation äratt kostnadsfrågan ges en tillfredsställande lösning. Enligt Helsingborgs kommun är konjunk­turpolitiken en statlig och inle en kommunal uppgift. Vidare är den kom­munala budgeten inte så uppbyggd att den tål någon nämnvärd expansion under pågående budgetår. Det måsle därför vara angeläget att finna sådana förmer för det kommunala engagemanget i konjunkturpoliiiken alt kom­munerna hålls skadelösa genom lämpligt utformade statsbidrag. Liknande tankegångar anförs av landstinget I Värmlands län. länsstyrelserna I Uppsala och Örebro län samt Svenska kommunförbundet och Göteborgs kommun.

I anslutning till diskussionen om konjunkturanpassning av den offentliga sektorns serviceutbyggnad tar några remissinstanser upp beredskapsarbe­tenas roll. RRV understryker t.ex. viklen av att beredskapsarbetena ås­tadkommer en reell sysselsättningsökning och att kravet pä tidigareläggning därför måste bibehållas. Vilhelmina kommun däremot finner att kravet på tidigareläggning försvårar kommunernas möjligheter att planera sysselsätt­ningen. Länsarbetsnämnden I Gotlands län förordar en störte differentiering av statsbidragen till beredskapsarbeten.

Sjöfartsverket erinrar om del system med särskilda konjunkturmarginaler som bl, a. tillämpas för vissa statliga investeringsanslag. Detta system ger möjlighet att i viss utsträckning anpassa investeringsverksamheten enligl de konjunkturpoliiiska förutsättningarna. Verket fäster uppmärksamhet vid den tidsförskjutning som regelmässigt föreligger mellan beslul om tidiga­reläggning och verklig sysselsättningseffekt. De ökade krav på myndighe­ternas planering som en konjunkturanpassning ställer måste uppmärksam-

Prop. 1975/76:211

169

mas liksom kravei på alt statliga verk med krav på kostnadsläckning erhåller kompensation förde merkostnader som uppslår. Naturvårdsverket framhåller bl, a. att miljövårdsinvesieringar inom industrin och genom kommunerna ofla kan konjunkturanpassas om statsmakterna genom olika bidrag stimu­lerar verksamheten. Länsslyrelsen i Uppsala län förordar att kommunema som beredskapsarbeten får uppföra industrilokaler för uthyrning till sådana företag som redan finns pä orten. Liknande synpunkter anförs av Norrtälje kommun som ocksä menaratt försöksverksamheten med intensifierad kom­munal sysselsättningsplanering som f n. pägär i vissa glesbygdskommuner inom det inre stödområdet borde kunna användas för att öka den bofasta skärgårdsbefolkningens möjligheter att bo kvar.

Ett flertal remissinsianser instämmer i sysselsättningsulredningens tan­kegångar angeände särskilda former för företagens interna ulbildning där­ibland KonJunkturinsUtutet, landstinget i Kalmar län, länsstyrelserna i Koppar­bergs, Västmanlands och Uppsala län samt televerket. LO förutsätter bl. a. att frägan utreds vidare och att särskilt de smä företagens möjligheter därvid beaktas. Sveriges hantverks- och industiioiganisalion (SHIO) anser att fond­systemet mer alltmänt bör kunna utnyttjas för att ge företagen möjlighet att avsätta medel för utbildnings- och personalutvecklande insatser i vidare syfte. SAF, Svenska handelskammarjörbundel och Sveriges Industriförbund konstaterar i ett gemensamt yttrande med lillfredsställelse att fondkonstmk-tionen avses bli av samma lyp som de exislerande investeringsfonderna dvs. företagsvisa avsättningar och utnyttjanden. Organisationerna påpekar att de skattemässiga incitamenten att omfördela kostnadsavdragen för in­ternutbildning inte kan antas vara lika starka som för investeringar vid identiskt lika regler för fondutnyttjande.

7.2 Sysselsättningspolitisk planering (SOU 1975:90, kap. 14)

Utredningen visar alt sysselsättningspolitiken kräver medverkan från många parter. Näringslivets roll har framhållits. En fortsatt snabb utbyggnad av den offentliga sektorn gör dess ställning än mer markerad. Tillsammans med fackliga organisationer kan primärkommuner, landsting och näringsliv skapa en god fördelning av arbetstillfällena.

Även om staten har det slutliga ansvaret för sysselsättningspolitiken är det angeläget att primärkommuner, landsting och näringsliv bedriver en aktiv sysselsättningspolitisk planering. Kunskaper om lokala förhållanden, förhållanden inom branscher m. m. kan pä detta sätt tillvaratas och bilda grund för den politik som är inriktad pä arbete åt alla. Sysselsätiningspla­neringen kan med fördel bedrivas i decentraliserade former.

En viktig del i den statliga sysselsättningspolitiska planeringen är alt skapa samordning och samverkan mellan dem som har ansvaret för olika delar

Prop. 1975/75:211

170

av sysselsättningspolitiken. Den får enligl uiredningen inte heller ses isolerad från annan politik, Behovei av en samlad sysselsättningspolitisk planering är stort. En nära koppling till länsplaneringen och andra övergripande pla­neringsformer är naturiig.

7,2,1 Sysselsällningsplaneringens uppgifter och aUmänna uppläggning Nuvarande planering

Den samhällsplanering som direkt påverkar sysselsättningen arbetar med både kortsiktiga och långsiktiga tidsperspektiv. För att möta störningar i sysselsättningen som beror på förändringar i konjunkturen eller som har andra orsaker krävs en effekliv beredskapsplanering och för att klara de långsikliga sysselsättningsfrågorna mäsle bäde utbuds- och efterfrågestimu­lerande åtgärder planeras. De arbetsmarknadspolitiska medlen sätts in för alt åstadkomma en sädan anpassning mellan tillgång och efterfrågan pä arbetskraft. Tillsammans med den allmänna ekonomiska politiken, närings­politik, regionalpolitik och utbildningspolitik ingår arbetsmarknadspolitiken bland de insatser som långsiktigt påverkar inriktningen av samhällets sys­selsättning.

Det finns en tendens till att i planeringen i större utsträckning än tidigare beakta långsiktiga perspektiv. Den kortsiktiga sysselsättningsplaneringen har emellertid också förstärkts. De allt slörre insatserna under lågkonjunkturer skapar behov av detta. Sysselsättningsplanering som sådan är sälunda inte något nytt.

Den offentliga sektorns expansion har ställt anspråk på en god planering. Delta har varit en väsentlig drivkraft för den utbyggnad av den samhälls-och sysselsätlningsplanering som hittills kommit till ständ.

Också näringslivet har i större utsträckning än tidigare kommit in i sam­hällets sysselsätlningsplanering. Informella kontakter har under lång tid ta­gits mellan kommunala och statliga myndigheter å ena sidan och enskilda företag och branschorganisationer å den andra. Länsarbetsnämnderna samlar varie kvartal in uppgifter från företagen. Här kan också nämnas försöken med informationssystemet företag-samhälle som innebär alt företag med fler än 50 anställda två gånger per år redovisar sina sysselsätlningsplaner för den närmaste femårsperioden. Uppgifierna ingår delvis i underlaget för länsarbetsnämndernas, länsstyrelsernas och kommunernas planering.

Av de övergripande långsiktiga planeringsformerna är det bara långtids­utredningen som inte huvudsakligen är baserad pä material som utarbetas på regional och lokal nivå. Länsplaneringen, den fysiska riksplaneringen och den regionala trafikplaneringen grundas pä malerial som las fram av lokala och regionala myndigheler. De berör fördelningen av resurser inom en   region.   Trafikplaneringen   gäller   transporterna   mellan   kommuner.

Prop. 1975/76:211

171

Länsplaneringen avser fördelningen mellan kommuner av offentliga verk­samheter av olika slag och av olika slag och av stödåtgärder till enskill näringsliv. Den fysiska riksplaneringen tar också upp fördelning av resur­serna inom kommunerna. Det gäller därvid främst områden som skall skyd­das för exploatering med hänsyn till kultur- och naturvårdsintressen.

Underlaget för de här angivna övergripande planeringsformerna lämnas i slor ulsträckning av kommunerna. Det har därför ansetts vara angeläget att utforma den kommunala planeringen pä ett sådani sätt att underlag för den statliga planeringen kan erhållas utan extra utredningar

Den långsiktiga sektorsplaneringen spänner över ell mycket brett fält. Hit kan väg- och skolplanering räknas, liksom planering av bostadspro­duktion, sjukvård, socialvård m. m. Var och en av dessa har en egen för­valtning som sörier för att planer görs upp för utveckling inom sektorn. För den statliga sektorn gäller att dessa planer ligger till grund för de fram­ställningar som ger underlag för regeringens och riksdagens beslut. För lands­ting och primärkommuner gäller på motsvarande säll all sekiorsorganen ularbelar planer som utgör underiag för det åriiga budgetarbetet.

Inom de delar av den offentliga sektorn som expanderat snabbast under efterkrigstiden har också planeringen ändrat karaklär. Dessa organisations­förändringar har medfört utbyggd långsiktig planering,

7,2,2 Lokal sysselsätlningsplanering

Tre områden pekas ut som speciellt viktiga i primärkommunernas sys-sysselsätlningsplanering. De är, primärkommunernas analys av brister i de lokala arbetsmarknaderna, primärkommunernas utnyttjande av budgeten som ett sysselsältningspoliliskt instrument saml deras beredskapsplanering samt sysselsättningsfrägorna i kommunernas fysiska planering och verk­samhetsplanering. En utgångspunkt för diskussionen äratt sys.selsättnings-utredningen under sin andra etapp skall genomföra försök med en vidgad sysselsätlningsplanering i några utvalda kommuner.

1 primärkommunernas analyser bör enligl uiredningen ingå bedömningar av arbetsmarknadens och näringslivets utveckling. Sädana analyser av de lokala arbetsmarknaderna har starka kopplingar med länsarbetsnämndens planeringsarbete och den regionalpolitiska planeringen.

Primärkommunernas analys av brister i de lokala arbetsmarknaderna sam­manfattas i begreppet primärkommunernas sysselsältningspoliliska inven­tering. Den bör enligt utredningen utarbetas och redovisas i anslutning till att kommunen yttrar sig över länsstyrelsernas förslag lill sysselsättnings­planering. Den bör omfalta olika delarbetsmarknader i kommunen och ut­formas så all sysselsättningsläget för olika grupper på arbetsmarknaden blir belyst. Det torde ocksä vara angeläget att utföra den sysselsältningspoliliska

Prop. 1975/76:211

172

inventeringen på ett relativt enhetligt sätt i hela landet.

Primärkommunernas beredskapsarbeten, och därmed sammanhängande sysselsätlningsplanering, har hittills i huvudsak varit inriklad på investe­ringar. Del är en strävan att i allt högre grad förskjuta denna planering mot andra sysselsätlningsformer, bl. a. inom tjänstesektorn.

Utredningen har utgått ifrån att det alltjämt finns stora områden inom den offentliga sekiorn där behov av standardförbättringar föreligger. Det gäller särskilt de områden som primärkommunerna svarar för. Genom att tillgodose dessa skapas även sysselsättningstillfällen.

Den kommunala beredskapsplaneringen bör enligt utredningen inriktas på att påskynda utbyggnaden av den offentliga sektorn vid tidpunkter då detta bäst kan moiverka konjunktureUa och andra variationer i den övriga sysselsättningen. Beredskapsarbeten inom tjänstesektorn får således för det försia inriklas på verksamheter, där effekten av personalförstärkningar kan ses som en tidigareläggning av en planerad serviceutbyggnad. För det andra bör de avse sädana åtgärder Som visserligen inte medför en långsiktig ex­pansion men ändå ger sysselsättning ät arbetslösa. Båda typerna kan tidvis beröra hela den kommunala sysselsättningen. Den senare typen av sys­selsättningsskapande åtgärder kan innebära att man inom arbetsmarknads­utbildningens ram ger vidare utbildning ät redan anställda. Under tiden får arbetslösa rycka in som ersättare i beredskapsarbetets form. Denna modell har med stor framgång prövats inom barnstugeverksamheten och vårdsek­torn.

Genom den belydelse kommuner och landsting har frän sysselsättnings­synpunkt är det enligt utredningen väsentligt att planeringsformerna för­bättras och att det kontinuerliga samrådet med länsarbetsnämnderna för­djupas. Verksamheten bör även utvecklas så att man får ett underiag som visar vilka kommunala insatser som krävs för att undanröja arbelslivshinder för olika grupper pä arbetsmarknaden.

Den kommunala planeringen bör enligt utredningen knytas samman med den slalliga. Om kommunernas beredskapsplaner skall kunna beaklas i lä­nens sysselsättningsplaner måste de föreligga i så god lid som möjligt på våren, KELP (som för närvarande lämnas in den 1 april) skulle därför behöva lämnas in nägon månad lidigare. Tidpunkten skulle nära sammanfalla med den som gäller för bostadsbyggnadsprogrammen.

Vad som här sagts om primärkommunernas beredskapsplanering och ut­nyttjande av budgeten som ett sysselsättningspolitiskt instrument samman­fattas under begreppel primärkommunernas sysselsättningsplan. Liksom den sysselsättningspolitiska inventeringen kan den utarbetas och redovisas i an­slutning lill att kommunen yttrar sig över länsstyrelsernas bedömningar av den långsikliga sysselsättningsutvecklingen.

De sysselsältningspoliliska aspekterna påverkar ocksä kommunens pla­nering av den egna verksamheten. De omständigheter som hindrar män­niskor att gå ut i förvärvsarbete mäste i stor utsträckning angripas just genom

Prop. 1975/75:211

173

kommunala åtgärder Barnomsorgen är ett exempel pä detta. Trafikfrågorna är ett annat exempel.

Insatserna på den sociala rehabiliteringens område skall också nämnas. Kommunerna har direktkontakter med dem som är utslagna från arbets­marknaden och har ett ansvar för att de får stöd för återgång lill arbetslivet.

Ett starkare kommunalt engagemang i den sysselsältningspoliliska pla­neringen ger enligt uiredningen förbättrade förutsättningar för kommunerna att vid planering av sin verksamhet beakta behov av och möjligheter till åtgärder inriktade på att undanröja hinder mot förvärvsarbete eller andra sådana förändrade förutsättningar för sysselsättningsutvecklingen som faller inom kommunala verksamhetsområden.

Den fysiska planeringen i kommunerna har enligt utredningen ocksä slor belydelse för arbetsmarknadsförhållandena.

7.2.3 Landstingens medverkan i sysselsättningsplaneringen

Vad som här sagts om primärkommunernas medverkan i sysselsättnings­planeringen börenligt uiredningen i tillämpliga delar ocksä gälla landstingen. Också för landstingen är det aktuellt med en äriig sysselsättningsplan. Den kan utarbetas och redovisas i anslulning till all landstingen yttrar sig över länsstyrelsernas bedömningar av den långsiktiga sysselsättningsutveckling­en.

Liksom primärkommunerna bör landstingen kunna använda sin budget för att främja sysselsättningen.

7.2.4 Näringslivets medverkan i sysselsätiningsplaneringen

Liksom för kommunerna och slalen bör det enligt utredningen åvila fö­retagen att bedriva en aktiv sysselsättningspolitisk planering. När det gäller förelagens medverkan i sysselsätiningsplaneringen bör åtminstone de större företagen upprätta sysselsätlningsplaner Dessa bör gälla både det kortsiktiga perspektivet och det medellånga. Sysselsättningsplanerna bör utarbetas i samråd mellan förelag och representanter för de anställda. Man bör också i större utsträckning föra in arbetsmarknadspolitiken i företagen.

Då näringslivets sysselsätlningsplanering skall ulformas är det naturligt att ange relalionerna till den regionala sysselsättningsplaneringen. En för­utsättning för alt samhället skall kunna genomföra de näringspolitiska pro­gram som uiredningen föreslär är att man haröverblick över konkreta projekt som planeras inom näringslivet. Ett väl utbyggt informationssystem är en förutsättning för detta.

Prop. 1975/76:211

174

7,2.5 Regional sysselsätlningsplanering

Länsarbetsnämnderna har genom arbetsförmedlingarnas verksamhet och uppläggningen av beredskapsarbeten en viktig planeringsuppgift. Det är en­ligt utredningen naturligt att ocksä i framtiden låta länsarbetsnämndernas insatser utgöra en grundstomme i sysselsättningsplaneringen i vart fall ifråga om planering som avser det korta och medellånga perspektivet.

Länsstyrelserna svarar för samordningen av olika verksamheter. Deras roll är att utforma den långsiktiga övergripande planeringen. Däri ingår att söka genomföra de arbetsmarknadspolitiska, regionalpolitiska och närings­politiska riktlinjer som angetts av statsmakterna.

Enligt utredningens uppfaltning finns det ett förhållandevis stort behov av en utbyggnad av sysselsättningsplaneringen på länsnivå. Man utgär ifrån att huvudansvaret för sysselsättningspolitiken alltjämt skall ligga hos staten. År 1964 fastslog riksdagen att den regionala planeringen skall ha sin tyngd­punkt pä länsnivån. Samma skäl som dä anfördes kan användas för att betona att länsmyndigheterna har goda förulsättningar för att bedriva en sysselsätlningsplanering i nära kontakt med arbetsmarknadens parter.

Sysselsättningspolitiken pä länsnivå torde också kunna tillföras delvis nya moment. Bl. a. föreslår utredningen att de näringspolitiska inslagen starkare betonas. Det finns också skäl att införa ett något kortare tidsperspektiv i säväl länsplaneringen som övergripande sysselsättningsplanering. Om länsplaneringen därtill ses över åriigen utgör den enligl utredningen en na­turiig grund för den långsiktiga sysselsätiningsplaneringen på länsnivå.

Sammanfattningsvis framför utredningen alt den statliga sysselsättnings­planeringen på länsnivå bör omfalta en åriig analys av näringslivet och den offentliga sektorns utveckling samt av de lokala arbetsmarknaderna i länen. Kommunerna, de fackliga organisationernas och företagens lokala bedöm­ningar bör kunna sammanvägas till en länsvis bedömning av den långsikliga utvecklingen av sysselsättningen.

7.2.6 De centrala slalliga organens sysselsätlningsplanering

När det gäller sysselsätiningsplaneringen pä centrala nivån konstaterar utredningen att den bör bygga pä en samordning av olika sektorsplanerande myndigheters verksamheter. Sysselsätiningsplaneringen måste därför vara nära knuten lill regeringens och riksdagens arbete. I fråga om älgärder som krävs med hänsyn lill konjunkturiäget görs undersökningar av såväl statliga verk som av regeringens kansli. Detta gäller även de långsiktiga bedöm­ningarna som från verksnivå redovisas i anslagsframställningarna. Härvidlag kan emellertid förändringar av inrikining och innehåll aktualiseras som en följd av en mera utbyggd planering på regional och lokal nivå. Budget-

Prop. 1975/76:211

175

utredningen har i sitt belänkande tagit upp dessa frägor. Det förslag lill planeringssystem som budgetulredningen lämnar synes i princip kunna ge förbättrade förutsättningar förden regional- och sysselsättningspolitiska pla­neringen.

De statliga verkens sysselsätlningsplanering kan också byggas ut i andra avseenden. Bl. a. skulle informaiion om strömmarna av arbetskraft till och från de statliga verken enligl utredningen ge ett bättre planeringsunderlag. Del är ocksä tänkbart alt i de långsiktiga sysselsättningsbedömningarna ta med uppskattningar av säväl direkt som indirekt karaktär.

7.2.7 Remissyttrandena

När det gäller utredningens förslag till allmän utformning av sysselsättningsplaneringen konstaterar LO att den skiss som presenteras bör kunna utvecklas för ökad samverkan och samordning mellan arbetsmark­nads, närings, regional- och utbildningspolitik. Man betonar ocksä angelä­genheten av att utredningen i det fortsatta arbetet tillsammans med lång­tidsutredningen tar fram alternativ vilka är konsisienta med den tolale-konomiska bedömningen. Först dä kan en fullständig diskussion om den framtida resursfördelningen och sysselsättningsutvecklingen ske. Utred­ningens förslag till riktlinjer för kommunernas (inkl, landstingens), före­tagens, länsorganens och de centrala statliga myndigheternas sysselsättnings­planering har LO:s stöd och bör prövas och utvärderas under utredningens fortsatta arbete. LO anser dock att det redan nu är nödvändigt att följa kommunernas och landstingens verksamhet ur sysselsättningspolitisk syn­vinkel i synnerhet som betydande stimulansåtgärder sätts in f n. Denna senare uppfattning förs även fram av bl. a. Östergötlands läns (FCO-dlsiriki och Göteborgs- och Västsveriges FCO-distriki.,

TCO menar alt utredningen på ett förtjänstfullt sätt angivit grunddragen i ett planeringssystem för en aktiv sysselsättningspolitik. Man konstaterar dock att utredningen i myckel lilen utsträckning har diskuterai hur det förbättrade planeringsunderiaget skall användas och vilka styrmedel sam­hället erfordrar för att uppnå de angivna mälen. Man förutsätter alt dessa frägor kommer att behandlas i huvudbetänkandet. SACOtSR pekar pä be­hovet av att säväl primär som landstingskommuner upprättar realistiska sysselsättningsprognoser för det framtida personalbehovet. En förstärkning av de kommunala planeringsresurserna och den fysiska planeringen är an­gelägen menar man. Sammanfattningsvis understryker man nödvändigheten av att planeringen präglas av flexibilitet.

Svenska arbetsgivareföreningen. Sveriges indusiriförbimd och Svenska han­delskammarförbundet instämmer i sitt gemensamma remissyttrande över ut­redningen till fullo i den reservation som avgivits av ledamoten Faxén i utredningen. Man tycker allmänt att det är beklagligt att utredningen inte

Prop. 1975/76:211

176

mer ingående har behandlat de centrala sysselsättningspolitiska problemen. Handelskammaren I Kronobergs och Blekinge län menar att ett genomgående mönster för utredningens metod för att lösa de sysselsättningspolitiska frå­gorna är att föreslå en utökad och fördjupad planering. Utredningen har inle dä tagit hänsyn till företagens radande planeringssituation. Företag och samhälle arbetar med olika planeringsförutsättningar och planeringsperspek-liv vilkel resulterar i ett komplicerat kommunikationsproblem. Föratt över­brygga detta krävs en ömsesidig förståelse för motpartens problem och behov. Detta har i väsentlig grad förbiselts i utredningens betänkande menar man.

En överväldigande majoritet av de kommuner som kommenterat utred­ningens förslag om en utbyggd sysselsätlningsplanering är positiva till delta. Flera av kommunerna betonar betydelsen av den för-.söksverksamhet som förslaget inrymmer. Linköpings kommun menar att del för den övergripande statliga sysselsätiningsplaneringen mäste vara angelägel att den omfattande lokala informationen och kunskaperna tas till vara i ökad utsträckning. Även för den primärkommunala planeringen synes in­förandet av del skisserade systemet vara av stort värde. Man finner även tanken att knyta sysselsättningsplaneringen till en åriig revision av länsplaneringen vara en lämplig utvecklingslinje. Sala kommun säger sig stödja utredningens förslag om en sysselsättningspolitisk planering. Man understryker all planeringen bör omfatta såväl det privata näringslivet som den offentliga sektom. Skellefteå kommun päpekar emellertid att det är svårt att bilda sig en uppfattning om att ta ställning till utredningens mera allmänt formulerade principer och förslag innan ett mer definitivt ställningstagande redovisas i ett huvudbetänkande. Svenska kommunförbundet instämmer med utredningen i att om målet arbeie åt alla skall näs mäste planeringen för förbättrade sysselsättningsmöjligheter bedrivas på alla adminisirationsniväer i samhället. Det är naturiigt att kommunerna deltar aktivt i sysselsättnings-planeringen och ökar sina insalser i takt med att samhällets ambitioner inom sysselsättningspolitiken höjs.

Även de flesta remissvaren från landstingen är positiva till utredningens förslag till system för sysselsättningsplanering. Landstinget i Värmlands län konstaterar t. ex, att sysselsättningspolitik med utgångspunkt i målsättning­en arbete åt alla ulan tvekan kommer att kräva en samordnad sysselsätl­ningsplanering. Man ifrågasätter dock om inle en sädan sysselsättnings-planering bör ingå i länsplaneringen. Några landsting uttrycker en viss tvek­samhet till ulredningens förslag. Landstinget i Blekinge län anser sålunda att finansieringsfrågorna i samband med landstingens och kommunernas med­verkan i sysselsättningspolitiken mäste utredas närmare innan ulredningens förslag kan bedömas i sin helhet. Landstingsförbundet konstaterar att utred­ningens syn på planeringen för landstingens del främst medför ökade krav på planberedskap. Della ligger väl i linje med den utveckling som präglar den landstingskommunala planeringen menar förbundet.

Länsstyrelserna är i allmänhel positiva till det av utredningen framlagda

Prop. 1975/76:211

177

förslaget om ett planeringssystem för en aktiv sysselsättningspolitisk pla­nering. Länsstyrelserna har dock skilda uppfattningar i fråga om plane­ringssystemets roll, resurskrav m. m. Flera länsstyrelser betonar vikten av att en försöksverksamhet i nägra utvalda kommuner får klariägga de prak­tiska möjlighelerna för ett genomförande av de olika delförslagen. Länsslyrel­sen i Siockholms län anför att del redan på nuvarande stadium i utred­ningsarbetet finns anledning att diskutera utredningens argument beträf­fande sysselsättningspolitisk planering. Det framgår nämligen inte klart, me­nar man, hur sysselsättningsplaneringen skall infogas i den allmänna sam­hällspolitiken. Man ifrågasätter om sysselsättningsplanering som en särskild planeringsform aren fömtsättning föratt målen för sysselsättningspolitiken skall uppnäs. Däremoi understryker länsstyrelsen vikten av att sysselsätt­ningspolitiken ges ett större utrymme i den kommunala och regionala pla­neringen. Della bör emellertid ske inom ramen för redan befintliga pla­neringsformer och då i första hand länsplaneringen.

Flera länsstyrelser betonar att det föreslagna åriiga länsplaneringssystemet utgör den mest naturiiga grunden för det av utredningen skisserade pla­neringssystemet. 1 denna gmpp äterTmns länsstyrelserna i Kalmar, Malmöhus, Haltands,  Värmlands,  Västmanlands, Jämtlands samt Norrbottens län.

En mera negativ attityd mot utredningens förslag intar länsstyrelsen i Värm­lands län. Man säger sig vara mycket tveksam till både nödvändigheien och önskvärdheten av ett nytt planeringsbegrepp och planeringssystem mot bak­grund av den föreslagna framtida uppläggningen av länsplaneringssystemet.

De centrala ämbetsverk som uttalar sig om sysselsättningsplaneringens allmänna utformning ansluter sig till utredningens förslag. Arbetsmarknads­styrelsen betonar att sysselsättningsaspekterna bör fä större betydelse inom samhällsplaneringens olika delar och att den långsiktiga planeringen i högre grad bör bli inriktad på åtgärder. Man anser vidare att det är väsentligt att primärkommuner och landsting i större utsträckning än för närvarande medverkar i sysselsättningsplaneringen och att samarbetet med länsarbetsnämnder och arbetsförmedlingar fördjupas, RR V päpekar att pla­neringens omfattning och status måste klargöras. Planeringen måste emel­lertid oberoende av valt altemativ komma att kräva nära samverkan mellan berörda företag, kommuner och statliga myndigheter.

Sysselsättningsutredningen föreslår en lokal   sysselsättnings­planering   med   tre   huvudmoment

-

primärkommunernas analys av lokala arbetsmarknader

-

budgeten som sysselsättningspolitiskt instmment - beredskapsplanering

-

sysselsättningsaspekter på verksamhetsplanering och fysisk planering. Närdet gäller det första momentet i den lokala sysselsättningsplaneringen

- analys av lokala arbetsmarknader - är de kommuner som yttrar sig i de

flesta fall positiva. Flera kommuner päpekar all man redan idag företar

en analys liknande den som föreslås. Även Svenska kommunjörbundei an­

sluter sig till utredningens förslag men konstaterar att planeringen måste

12 Riksdagen 1976. I saml. Nr 211

Prop. 1975/75:211

178

anpassas till förhållandena i de olika kommunerna. Även de länsstyrelser som yttrat sig i denna fräga är positiva. Nägra länsstyrelser bl. a. länsstyrelsen I Stockholms län framhäller att analyser av bristerna på de lokala arbets­marknaderna utgjort en av de väsentligaste delarna i kommunernas arbete med länsplaneringen och att detta moment således inte utgör någonting nytt i den kommunala planeringen. FCO-disirikiet i Göteborg och Bohus län menar att det är nödvändigt alt kommunerna för en effektivare in­formation om arbetsmarknaden genom t. ex. utvidgning av arbetskrafts-undersökningar

Utredningens förslag att den kommunala budgeten skall an­vändas som ett sysselsättningspolitiskt instrument accepteras av flertalet av de remissinstanser som kommenterar förslagel. Länsstyrelsen i Skaraborgs län menar att planeringen i ökad ulsträckning bör inriktas på att tillskapa beredskapsarbeten ocksä inom tjänstesektorn. Man anser att möjlighelerna att ge statsbidrag för uppbyggnad av en projekteringsreserv i kommunerna bör prövas. Landstinget i Jämtlands län menar alt budgeten bör användas som ett sysselsättningspolitiskt instrument och att man är beredd att verka för att den ekonomiska långtidsplaneringen kompletteras med ärliga sysselsätl­ningsplaner för landstingets olika verksamheter. Svenska kommunförbundet menar också att den kommunala budgeten bör kunna användas som ett sysselsättningspolitiskt instrument pä så sätt att en viss tidigareläggning sker av investeringar liksom av planerade sysselsättningsökningar inom vissa sektorer, 1 den meningen menar man bör konjunkturanpassade budgetar kunna användas. Det fömtsätter emellertid av de finansiella problemen kan lösas, TCO delar utredningens uppfattning om att kommuneroch landsting på samma sätl som enskilda förelag bör planera sysselsättningsutvecklingen inom olika förvaltningsenheter. Exempelvis bör de sysselsäliningsmässiga konsekvenserna av budgeten noggrant kartläggas menar man. Landstings­förbundet ser helst att under en försöksperiod i nägot eller nägra län landsting och kommuner i intim samverkan med statliga organ medverkar i upp­byggandet av en beredskapsplanering som kan avstämmas mot åriiga genom­gångar av sysselsättningssituationer och planeringsläget. Det bör enligl för­bundet ankomma på länsslyrelsen att sammanfatta detta arbete åriigen. För­söksverksamheten bör kunna resultera i en sysselsättningsplan för varie län. De kommuner som tar upp utredningens förslag på denna punkt re­dovisar en i stort sett positiv inslällning lill förslaget.

De sysselsättningspolitiska aspekterna på kommunernas verksam­hetsplanering och fysiska planering tas ocksä upp av ut­redningen. Omkring hälften av länsstyrelserna kommenterar påett närmare sätt utredningens synpunkter i detta avseende. Inställningen är genomgå­ende positiv. Länsstyrelsen i Kronobergs län anser .sålunda i likhet med ut­redningen att kommunerna i sin översiktliga planering bör sträva efter en sädan lokalisering av bostäder och arbetsplatser att förutsättningar ges för att sä mänga människor som möjligt skall kunna ha tillgång lill arbets-

Prop. 1975/76:211

179

tillfällen. Länsslyrelsen i Västmanlands län konstaterar att utvecklingen av kommunernas verksamhetsplanering är en väsentlig uppgift genom att kom­munerna direkl och indirekt påverkar sysselsättningsförhållandena. Svenska kommunförbundet konstaterar att sysselsättningsfrägorna redan nu beaktas i kommunernas fysiska planering och verksamhetsplanering. Man påpekar att mänga frägor av sysselsättningspolitisk betydelse måste uppmärksammas i dessa typer av planering bl. a. de äldre arbetsområdenas ofta ogynnsamma utveckling. Statens planverk delar utredningens uppfattning att de offentliga organen och näringslivet bör utarbeta konkreia sysselsätlningsplaner. Dessa bör följas upp och stödjas i den fysiska planeringen. En pä detta sätt utvecklad planering, främst på lokal nivä, bör enligl verkets mening kunna bilda ett väsenUigt underiag för statsmakternas långsiktiga ställningstaganden till sä­väl sysselsättningspolitik i vid mening som till investeringarnas regionala fördelning. Skövde kommun konstaterar alt sysselsättningsfrägorna har be­tydelse för fysisk planering främst när det gäller trafiksystem och arbets­platsers läge i förhållande lill bostadsbyggandet. Dessa frägor menar man bör belysas i samband med redovisning av markens användning i en kom-munplan. Verksamhetsplanen, som bör utarbetas inom av fullmäktige an­tagna planeringsförutsättningar, bör ligga till grund både för KELP och kom-munplan. Sådana verksamhetsplaner bör upprättas och belysa sysselsätt­ningsfrågor pä längre och kortare sikt menar kommunen.

Ett av utredningens förslag är att det bör åvila företagen, liksom kom­munerna och staten att bedriva en aktiv sysselsättningspolitisk pla­nering. Enligt förslagel bör de större företagen upprätta sysselsättningsplaner bäde för det kortsiktiga och det medellänga perspektivet menar utredningen. Ett väl utbyggt informationssystem beskrivs som en förutsättning för att näringspolitiska program skall kunna upprättas. Lö menar att genom de lekmannanämnder som nu knyts till distriktskontoren vid arbetsförmed­lingen bör både kommuner och företag bibringas medvetande om de lokala och regionala arbetsmarknadsproblemen. Därvid skapas en bättre grund för att analysera dessa arbetsgivares sysselsättningspolitik och för att åtgärder skall kunna vidtas bäde frän kommunens och företagens sida. Man finner det vidare motiverat att genom lekmannanämndernas medverkan i syn­nerhet mindre företag utan tillräckliga egna administrativa resurser bör kun­na fä stöd frän arbetsmarknadsverket för att planera personalpolitiska eller andra anpassningsåtgärder, TCO delar utredningens uppfattning alt de större företagen bör upprätta sysselsätlningsplaner. Uppgifter om företagens sys­selsättningsplaner är emellertid inte tillräckligt. Det är väl sä viktigt att få kännedom om planeringen av investeringsprojekt. Utredningen tycks mena att endast företag som avsatt medel lill nägon av investeringsfonderna skall åläggas att långsiktigt planera olika investeringsprojekt. Detta är enligt TCO en omotiverad begränsning. Man understryker vidare att säväl upp­rättandet av sysselsättningsplanerna som planeringen av konkreta inves­teringsprojekt mäste ske i samråd med de lokala fackliga organisationema.

Prop. 1975/76:211

180

Svenska arbetsgivareföreningen. Svenska handelskammarförbundet och Sveriges industriförbund tar i sitt gemensamma yttrande avstånd frän utredningens förslag om att mer precisa styrmedel skall införas och att lokaliseringsbeslut skall kunna fattas pä direkt politisk väg. Bland de kommuner som närmare kommenterat utredningens förslag i det aktuella avseendet återfinns Kari­stads kommun som menar att förslaget om näringslivets medverkan är den verkliga nyheten bland förslagen. Man menar att en medverkan i planer­ingsarbetet från företagens sida mäste vara väsentligt.

Närmare hälften av länsstyrelserna har pä ett mer direkt och ofta positivt sätt kommenterat dessa förslag frän utredningen. Länsstyrelsen i Blekinge län framhåller att utarbetandet av sysselsättningsplaner inom näringslivet är förenat med stora problem. Det är endast ett fåtal företag som har en mer detaljerad långsiktig planering. Länsstyrelsen understryker i samman­hanget betydelsen av att de planerande myndigheterna ges fömtsättningar att utvärdera sysselsättningsplanerna.

7.3 Utvecklingsplaneringens framtida utformning (SOU 1975:91, kap. 13)

7.3.1 Nuvarande utformning

Länsplaneringen - som kan sägas vara den del av den regionalpolitiska planeringen som bedrivs pä länsnivå - bygger på riksdagens beslul är 1964 om riktlinjer fören aktiv lokaliseringspolitik (prop. 1964:185, BaU 1964:48, rskr 1964:408), är 1970 om den fortsatta regionalpolitiska stödverksamheten (prop. 1970:75, SU 1970:103, BaU 1970:40, rskr 1970:270 och 304) och år 1972 om regionalpolitiskt handlingsprogram m.m. (prop. 1972:111 bil. 1, InU 1972:28, rskr 1972:347).

Med ulgångspunkl i detta beslut genomfördes en första länsplaneringsomgång - länsplanering 1967 och länsprogram 1970. Resul­tatet av länsplanering 1967 anmäldes för riksdagen 1969 (prop, 1969:1, bil. 13, SU 1969:57, BaU 1969:30, rskr 1969:188 och 309), Utvärderingen av länsplanering 1970 presenterades av regeringen i 1972 års regionalpoliliska handlingsprogram, 1 handlingsprogrammet uttalades också att en regional­politisk planering med den allmänna uppläggning som kännetecknat länsplanering 1967 och länsprogram 1970 borde bli ett bestående inslag i samhällsplaneringen.

Genom det regionalpolitiska handlingsprogram som statsmakterna antog år 1972 skapades underiag för en rullande regional utvecklingsplanering. Beslut om länsplanering 1974 fattades av Kungl. Maj:t den 5 juni 1973. Anvisningar för verksamheien utfärdades ocksä nämnda dag (Ds ln 1973:9). Enligt dessa anvisningar har följande allmänna uppläggning och tidplan gällt för länsplanering 1974.

Det första huvudmomentet var att länsstyrelserna utarbetade det underlag som behövs för den fortsatta regionala utvecklingsplaneringen. Häri ingår

Prop. 1975/76:211

181

en analys av den hiltillsvarande befolknings- och näringslivsutvecklingen, klariäggande av betingelserna för utvecklingen av den regionala strukturen, kartläggning av kommunernas och näringslivets framtidsbedömningar samt slutligen en samlad befolknings- och näringslivsprognos. Arbetet i länen skulle b)edrivas i sådan takt att huvuddelen av detta planeringsunderiag kunde tillställas kommuner och landsting senast den 15 april 1974.

Kommunerna analyserade därefter det presenterade utredningsmaterialet. Konsekvenserna för den kommunala planeringen av olika handlingsalter­nativ skulle tielysas och åtgärdsbehoven anges. I denna fas av arbetet för­utsattes det att kommunerna inhämtade de fackliga organisationernas syn­punkter på här berörda frågor.

Landslingen analyserade på moisvarande sätl effekterna på deras verk­samheter av olika handlingsalternativ.

Kommunernas och landstingens sammanfattande synpunkter och förslag med anledning av det framlagda planeringsunderiaget skulle lämnas till länsstyrelserna senast den 1 december 1974.

Efter eventuell komplettering av planeringsunderlaget med anledning av de synpunkter som kommuner, landsting m. fl. förde fram utarbetade länsstyrelserna därefter förslag till riktlinjer och handlingsprogram för den regionala ulvecklingen i länet. 1 programmet skulle bl. a. redovisas de rikt­linjer som enligl resp. länsstyrelse bör gälla för en samhällsplanering i länet som syftar till att lösa de problem som enligt befolknings- och närings­analysen med tillhörande prognoser bedöms föreligga. Länsstyrelserna skulle ocksä analysera den regionala stmkturen med hänsyn till den framtida ut­vecklingen. Synpunkter pä ändringar i den av statsmakterna antagna planen för utveckling av den regionala stmkturen skulle redovisas liksom förslag till planeringsnivåer för resp. län för åren 1980 och 1990.

Länsstyrelserna skulle vidare bl. a. med hänsyn till behovet av samordning med den fysiska planeringen för varie ort ange betingelser i fråga om den yttre miljön som kan påverka förutsättningarna för att förverkliga den efter­strävade regionala strukturen.

Slulligen anges de ålgärdsbehov som följer inom olika samhällssektorer av den regionala strukturen och de planeringsnivåer som länsstyrelsen för­ordar.

Länsplanering 1974 - med det huvudsakliga innehåll som här har be­skrivits - remitterades till kommuner och landsting samt regionala orga­nisationer som representerar näringsliv och arbetsmarknadens parter senasl den 28 februari 1975. Efter avslutad remissbehandling redovisade länsstyrel­serna den 15 juni 1975 lill arbetsmarknadsdepartementet resultatet av länsplanering 1974 jämte remissammanfattning och egna synpunkler med anledning av remisstiehandlingen.

Information direkt till medborgarna om den regionala utvecklingsplaner­ingen byggdes ut i länsplanering 1974 och lämnades under tiden april 1974 - december 1974. Informationen gavs huvudsakligen pä kommunal nivä i samband med kommunernas deltagande i planeringsarbetet.

Prop. 1975/76:211

182

Arbetsmarknadens parter

Länsplaneringen har efter hand byggts ut och kretsen av medverkande intressenter har ökat. Sysselsättningsfrägorna kom i länsplanering 1974 att spela en mer central roll än tidigare länsplaneringsomgångar. Det tedde sig därför naturligt att på ett organiserat sätt la in de fackliga organisa­tionernas synpunkter. Tyngdpunkten i den fackliga medverkan har legat på kommunnivån.

De fackliga organisationerna har lagt ner ett omfattande arbete på länsplaneringen. En samstämd reaktion frän fackligt häll är att man fort­löpande önskar medverka i den regional- och sysselsättningspolitiska pla­neringen på kommun- och länsnivå.

För LO:s vidkommande har slörre delen av arbetet legal på lokala ar­betsgrupper som bildats inom varie FCO. FCO-distrikten har dock sam­ordnat och understött verksamheten samt avgivit remissvaren pä de pre­liminära förslagen till länsprogram. Totalt har 340 lokala arbetsgrupper med­verkat.

TCO organiserade sin medverkan genom de 65 TCO-kommittéerna över hela riket. Särskilda TCO-delegationer utsågs i kommunerna genom TCO-kommittéernas försorg. Sammanlagt 240 TCO-delegationer, omfattande när­mare 1 100 personer, arbetade sedan med länsplanering 1974.

SACO/SR har arbetat med länskommittéer för samtliga län vilka har haft i uppgift att stödja verksamheten i kommunerna. Pä flera häll har kommunala SACO/SR-föreningar arbetat med länsplaneringsmaterialet. Man har dock inte lyckats täcka in samtliga kommuner,

7,3,2 Framtida planeringssystem AUmän utformning av planeringen

Sysselsättningsfrågorna är centrala i länsplaneringen. I takt med att pla­neringen utvecklats har dessa frågor kommit att få allt större vikt. Syftel med regionalpolitiken är att åstadkomma regional balans. Länsplaneringen har anpassats härtill och belyser utvecklingen, tillgången och efterfrågan pä arbetskraft samt åtgärder som syftar till att åsladkomma förändringar i denna tillgång och efterfrågan. Med hänsyn till att beslul med konsekvenser för sysselsättningen oavbrutet fattas inom såväl privat som offentlig verk­samhet blir det enligl rapporten nödvändigt att göra sädana ändringar i planeringsrutinerna all underiagel blir relevant med hänsyn till de beslut som skall påverkas och dessulom ständigt aktuellt.

Detta synsätt leder till en ytterligare accentuering av sysselsättningsfrå­gorna i länsplaneringen. De regionalpolitiska mälen innefattar emellertid också serviceförsörining och miljöaspekter. Detta måste liksom hittills också återspeglas i planeringen. Om man till dessa nya krav på planeringen lägger erfarenheterna av den tidigare genomförda länsplaneringen blir slutsatsen

Prop. 1975/75:211

183

i rapporten all fullsländiga länsplaneringsomgångar av det slag som länsplanering 1974 representerar blir nödvändiga även i framliden. Kritiken mol länsplaneringens bristande flexibilitet och otillfredsställande aktualitet leder emellertid även till slutsatsen att länsplaneringsmaterialet fortlöpande bör följas upp och utvärderas. En sådan översyn mäste ske i enkla former.

Det samordnande ansvaret i planeringen åvilar länsstyrelsema som också svarar för huvuddelen av utredningsarbetet. Kommunernas och landstingens medverkan i planeringen äremellertid av mycket väsentlig betydelse. Detta gäller i fråga om den slalliga planeringens förankring hos medborgama vilkel lättast sker i kommunerna, där enskilda människor genom politiska partier och fackliga organisationer kan lägga sina synpunkler på planeringen. Men det gäller också i fråga om åtgärdernas utformning där statliga insatser kan kräva följdätgärcler av kommuner och landsting.

De fackliga organisationema har medverkat med länsplanering 1974. På mänga håll har man lagt ner ett omfattande arbete för alt delta i dialogen med kommuner och länsstyrelser. Alla inblandade parter har uttalat sig för att de fackliga organisationerna bör medverka i länsplaneringen även i fortsättningen.

Sektorsplaneringen t. ex. för bostäder, skolor och vägar är av intresse för regional- och sysselsättningspolitiken på två sätt. För det första har flertalet sektorers planering effekter pä förutsältningama för utvecklingen genom den service bäde företag och hushåll får. Del är viktigt främst när det gäller samhällsinvesteringarna. För det andra är sektorsplaneringen intressant ock­så från sysselsättningssynpunkt, dels genom den sysselsättning investerings­verksamhet av skilda slag ger under utbyggnadsiiden, dels genom den mera bestående sysselsättning som driften av anläggningarna kan ge. Som på­pekades redan i beslutet om den aktiva lokaliseringspolitiken år 1964 är en samordning i tid och rum mellan regionalpolitik och övriga grenar av samhällsplaneringen av utomordentlig betydelse för att samlade insalser skall kunna göras för en orts eller bygds ulveckling. Ett av länsplaneringens huvudsyften är att tjäna som underlag för en sådan samordning, Kungl, Maj:t förordnade därför är 1973 (SFS 1973:24) att siatlig myndighet skall lägga resultatet av länsplaneringen - med de modifieringar riksdag och re­gering anger - till grund för sin planering. Planeringen följs upp genom att länsstyrelserna enligt länsstyrelseinstruktionen (SFS 1971:460) även sam­ordnar de konkreta beslul på länsnivån som har regionalpolitisk betydelse.

Möjligheten att nä samverkan mellan sektorernas planering och den re­gionalpoliliska verksamheten är störst på ett tidigt stadium i seklorspla­neringen. Två förändringar i länsplaneringsarbetet föresläs för alt nå bätlre samordning. Dels föreslås all gemensamma planeringsförutsättningar skall hämtas från länsplaneringen och läggas lill grund för sektorsplaneringen dels föreslås att utvärderingar sker inom ramen för länsplaneringssystemet av t.ex. utredningsförslag med mera påtagliga regionala effekter

När det gäller uppläggningen av det framtida länsplaneringsarbetel konsta-

Prop. 1975/76:211

184

teras i rapporten all det underiag i form av nulägesbeskrivningar, problem­analyser och prognoser över befolknings-och näringslivsutvecklingen m, m. som togs fram lill länsplanering 1974 genom successiv översyn kan utvecklas till ett ständigt aktuellt planeringsunderiag. En åriig översyn föresläs därför. Omfattningen pä denna översyn är beroende av förekommande planerings­problem och av tillgången på aktuell information. Revisionen av prognoser bör främst avse tidsperspektivet upp till fem är

Med utgångspunkt i denna kontinuerliga översyn av planeringsunderiaget bör länsslyrelsen enligt rapporten ungefär vart femte är, efter beslut av re­geringen, utarbeta ett länsprogram av den lyp som ingick i länsplanering 1974. Under mellanliggande år skall länsslyrelsen följa upp detta länsprogram.

De långsiktiga mälen bl. a. orisstruklurplan och planeringsnivåer bör utom i undantagsfall modifieras endasl i samband med fullständiga länsplaneringsomgångar. Däremot mäste de etappmål till vilka är kopplade åtgärder för förverkligandet av de långsiktiga målen fortlöpande ses över med hänsyn lill de ev. ändrade förhållanden som framgär av bl.a. pla­neringsunderiaget. Samordningen kan förbättras om länsprogrammet resp. den fortlöpande översynen utarbetas i samverkan mellan länsstyrelsen och de sektorsmyndigheter som är företrädda i länen. Sektorsmyndigheternas medverkan syftar bl. a. till att visa vilka anpassningar till de regionalpolitiska målen som kan resp. inte kan göras i sektorernas planering.

Resultatet av länsstyrelsens fortlöpande uppföljning och utvärdering skall sammanställas i en åriig rapport. Dess innehåll bör anpassas till de aktuella problemen i resp. län.

Rapporten skall, som länsberedningen har föreslagit, för kännedom till­ställas landstinget och kommunerna i länet. Den bör föreligga i god tid före landstingets vårmöte. Den förändring av länsplaneringen som här be­skrivits föreslås bli genomförd under åren  1976-1978.

Den framlida länsplaneringen kommer all riäna som en långsiktig sys­selsättningsplanering pä regional nivä. Den mera kortsiktiga planeringen pä länsnivå has om hand av länsarbetsnämnden.

Med oförändrad arbetsfördelning kommer länsstyrelse och länsarbetsnämnd alt ansvara för var sin del av det som på länsnivå kommer att utgöra den framtida sysselsättningsplaneringen, I rapporten understryks därför att det iir angeläget att samverkan byggs ut mellan länsstyrelser och länsarbetsnämnder.

Den centrala utvärderingen i regering och riksdag av länsplaneringen in­nebär att man erhåller en samlad utvecklingsplanering också på riksnivå som bör läggas till grund för beslul hos centrala statliga myndigheter.

Länsplaneringen erbjuder, med sin decentraliserade uppbyggnad, dess­utom ett utmärkt syslem för utvärdering av de regionala konsekvenserna av skilda centrala beslul och utredningsförslag. Därvid ställs krav på snabbi informationsutbyte mellan central nivä och länsnivå. De försök med ut-

Prop. 1975/76:211

185

vidgad ADB-användning i länsplaneringen som har bedrivits i vissa län syftar bl. a. till en förbällring i dessa avseenden.

Den samverkan mellan statliga sektorsorgan och länsstyrelserna som har föreslagits förutsätteratt man i sektorsplaneringen kan belysa bl. a. de direkta och indirekta sysselsättningseffekterna. 1 samband med utvärderingen av länsplanering 1974 har det framgått att vissa centrala ämbetsverk har möj­lighet att i ökad utsträckning i sin planering belysa i varie fall de direkla sysselsättningseffekterna. Regeringen har i särskilda budgetanvisningar upp­dragit ät ett antal centrala verk att i samband med sina anslagsframställningar ocksä redovisa sysselsätlningskonsekvenserna, om möjligt ned pä kommun­nivå, av budgelförslagen. Värdefull information kan dessutom hämias från den åriiga långtidsbudgeten.

I de fall ett centralt verk har länsorgan som kan della i planeringen föreslås i rapporten all del bör ankomma pä det centrala verket all utforma de anvisningar som behövs för att sektorns planering skall kunna samverka med länsplaneringen pä länsnivån.

En fråga av särskild betydelse för den regionala utvecklingsplaneringen påcentral nivä är avstämningen mellan länsplanering och långtidsutredning. Metoderna för denna avstämning har uppmärksammats av bäde ERU och långtidsutredningen, Ytteriigare ulvecklingsarbele återstår där erfarenheter­na av avstämningen mellan länsplanering 1974 och 1975 års långtidsut­redning måsle las tillvara.

Arbetsmarknadens parter

De fackliga organisationerna har medverkat i länsplanering 1974 både pä kommun- och länsnivå. Erfarenhetema av samarbetet är goda. Inslag av motsvarande slag bör enligt samstämmiga uppgifter ingå även i den fortsatta länsplaneringen. Klagomål har fötts fram om materialets omfattning och svårighet. Problem som bör kunna bemästras i en kontinuerlig planering.

Vid fullsländiga länsplaneringsomgångar dvs. ungefiir vart femte år bör de fackliga organisationernas medverkan organiseras på samma sätl som i länsplanering 1974 dvs. så långl möjligt bör överläggningar ske mellan företrädare för kommuner och lokala fackliga organisationer Den rapport som länsslyrelsen som ett led i översynen av länsplaneringen varie år ut­arbetar och för kännedom tillställer kommuner och landsting bör även till­ställas de lokala fackliga organisationerna för alt bereda dem möjligheler alt avge synpunkler.

Näringslivet har medverkat genom all via informationssyslemet närings­liv-samhälle (DIS) redovisa sina planer som underiag för länsplaneringen. Inom ramen för DlS-systemei har överläggningar dessulom skell mellan företrädare för kommuner, länsstyrelser och näringsliv. På länsnivån har näringslivels organisationer i allmänhet medverkat i prognosarbeiel och dess­utom deltagit i remissbehandlingen av länsplaneringens slutprodukt. Er-

Prop. 1975/76:211

186

farenhelerna av denna verksamhel är i slorl posiliva. Samarbetel med nä­ringslivet är av stor betydelse för planeringens kvalitet och det mönster som successivt har byggts upp lorde därvid kunna följas även i den fortsatta planeringen.

Injörmatlon IiU allmänheien

Resultatet av planeringsinformation 1974 kan i huvudsak betraktas som gott. Men krilik har också riktats mot verksamheten. De gjorda erfaren­hetema bör komma lill användning i det fortsatta arbetet med informationen i samhällsplaneringen.

Erfarenheterna i samband med länsplanering 1974 är att informations­verksamheten blir myckel tidskrävande om den skall bedrivas pä ett än­damålsenligt sätt. Därför är det nödvändigt att informationsverksamheten kring länsplaneringen sker huvudsakligen i anslulning till de fullständiga länsplaneringsomgängarna. Intresset för regional- och sysselsättningspoli-liska frågor kommer emellertid troligen att ha aktualitet i olika län vid skilda tidpunkter. Ett är kanske utvecklingen inom ett län väntas bli uppse­endeväckande och en livlig debatt förs. Ett annal år är intresset mindre i detta län. Informationsverksamheten bör kunna anpassas till sädana skif lande förhållanden.

1 rapporten betonas att informationsfrågorna bör ses som en del i arbetet med länsplaneringen, bäde i arbetsmarknadsdepartementets och länsstyrel­sernas fortlöpande arbete med planeringen. Den primära uppgiften torde därvid bli att ta fram underlagsmaterial till folkrörelserna. Dessa kan därefter komplettera och inrikia materialet efter eget gollfinnande.

7,3,3 Remissyttrandena

Flera remissinstanser är positiva till den ökade roll sysselsättningsfrägorna fär i länsplaneringen. Det gäller bl, a. länsstyrelserna i Gotlands, Malmöhus, Göteborgs och Bohus och Kopparbergs län samt Svenska kommunförbundet.

Viss kritik mot del föreslagna innehållet i länsplaneringen förs fram av länsstyrelsen i Norrbottens län som menar att en övergripande regionalpolitisk helhetssyn saknas under vilken bl. a, utbildnings- och forskningspolitik, tra­fikpolitik, energipolitik inordnas. Man efteriyser också en starkare koppling mellan den ekonomiska, den fysiska och den sociala planeringen. Liknande synpunkler framförs av socialstyrelsen. Mera allmänt kritisk mot förslagel om länsplaneringens framtida utformning är Stockholms läns landsting. Man konstaterar att landstingets regionplanering bedrivs parallellt med länsplaneringen. Detta menar man är otillfredslällande ur flera synpunkter Om regionplaneringen skall bli meningsfull måsle en klar gräns dras mellan

Prop. 1975/76:211

187

statlig och kommunal planeringskompeiens.

Rapportens förslag om att förbättra samordningen mellan den re­gionalpolitiska planeringen och sektorernas planering, dels genom att de inhämtar gemensamma planeringsförutsättningar från länsplaneringen, dels genom att utvärdera centrala beslut och utredningsförslag inom ramen för länsplaneringssystemet, fär stöd av flertalet länsstyrelser. Länsstyrelsen i Upp­sala län framhåller t. ex. alt kommande länsplaneringar måste innehålla ett dataunderiag som bygger pä länsplaneringens sektorövergripande synsätt men som är anpassat till sektorplaneringens konkreta behov. Man menar ocksä att länsplaneringen i större omfallning än hittills bör användas för utvärdering av regionala konsekvenser av centrala beslut och utrednings­förslag. Även länsstyrelsen i Västerbottens län ser positivt på en förbätirad sektorsamordning men påpekar samtidigt alt samordningen med de re­gionalpolitiska mälen närdet gäller bostadsbyggandet, vägplanering och skol­planering inte har någon långsiktig effekt på sysselsättningsmöjligheterna i mindre kommuner. Också de landsting som kommenterar de båda sam­ordningsförslagen är positiva.

I det närmasle samtliga remissinsianser pä den centrala nivån som kom­menterat de båda samordningsförslagen är positivt inställda. LO betonar i sammanhanget viklen av ett ökat inslag av närings- och induslripoliliska bedömningar i länsplaneringen. TCO understryker allmänt behovet av en bättre samordning med andra planeringsformer. Statens planverk konstaterar att en samordning av statliga insatser pä regionalpolitikens område är viktig mot bakgrund av att resursfördelningsuppgifter idag ligger inom olika myn­dighetsområden. Statskonioret påtalar svårigheterna att skapa ett samman­hängande planeringssystem. Man menar att rapportens förslag är ett steg mot en förbättrad inomregional samordning. Det är emellertid nödvändigt med en systematisk undersökning om relationerna mellan de planerande instanserna är ändamålsenligt utformade liksom om länsstyrelsens roll i detta sammanhang, RRV fäster särskill uppmärksamheten pä behovet av en samordnad långsiktig planering på det regionala planet. Man har inget all erinra mot rapportens samordningsförslag men vill påpeka att en sam­ordning mellan myndigheter pä central nivå är väl sä viktig när det gäller alt integrera länsplanering och sektorplanering. Av de kommuner som kom­menterat förslagen i denna del märks Skellefteå kommun som ställer sig skeptisk till rapportens konstaterande att i de fall länsstyrelsen inte själv fattar beslut kan man utgå ifrån all de åtgärder som behöver vidtas ak­tualiseras genom de kanaler som redan finns för sektorplanering. Delta in­nebär enligt kommunen risk för alt den regionala utvecklingsplaneringen kommer alt styras av sektorplaneringen och inte omvänt. Del är därför nödvändigt, menar man, all de regionalpolitiska handlingsprogrammen och åtgärdsförslagen tas in direkt i del slalliga budgetarbetet och ges en prövning av de olika sektorsäskandena.

Förslagel alt förbättra samordningen inom olika delar av sysselsättnings-

Prop. 1975/75:211

188

planeringen på regional nivå genom att bilda en beredningsgrupp mellan länsstyrelse och länsarbetsnämnd får stöd av de remissinsianser som yttrat sig i denna fräga. Det gäller bl. a. länsstyrelserna I Stockliolms. Blekinge och Alvsborgs län, länsarbetsnämnden i Örebro och Linköpings kommun.

Rapportens förslag om att fullständiga planeringsomgångar skall genom­föras vart femte är har genomgående tillstyrkts eller lämnats utan erinran.

När det gäller rapportens förslag om en fortlöpande uppföljning och utvärdering av länsplaneringen är samiliga länsstyrelser positivt inställda även om man skiljer sig något ät närdet gäller tidshorisont, betoning av ätgärdssidan samt formerna för den årsvisa översynen. Flera länsstyrelser päpekar att den åriiga översynen mäste ske i enkla former

Av de 23 landsting som har avlämnat remissvar är samtliga utom ett också positivt inställda till förslaget om en fortlöpande aktualisering och uppföljning av länsplaneringen. Landstinget i Jämtlands län anför därvid att förslagel bör kunna skapa bättre förutsättningar för genomförande, utvär­dering och uppföljning av förslagen i länsplaneringen. Genom en ärlig över­syn erhålls ett ständigt aktuellt planeringsunderiag. Översynen bör tidsmäs­sigt avpassas med hänsyn till den kommunala planeringsprocessen.

Majoriteten av de övriga remissinstanser som kommenterat förslaget om en ärlig översyn är ocksä positivt inställda. Endast Sveriges industriförbund. Svenska handelskammarförbundet samt Svenska arbetsgivareföreningen är di­rekt negativa. Man anser visseriigen i enlighet med rapporten att fullständiga planeringsomgångar bör äga rum vart femte är men att en uppdatering mellan dessa planeringsiillfällen endast bör tillgripas då betydande förändring har skett pä det lokala planet.

LO menar att en ärlig översyn av länsplaneringen innebär att en stor del av den kritik som förts fram mot denna planering beaktas. Detta gäller bl.a. bristande aktualitet och alllför stor stelhet. Man tror även att den årliga översynen skall möjliggöra en ökad betoning av problem och åtgärder. TCO understryker särskilt behovet av ett aktuellare planeringsunderlag. Länsplaneringssyslemel bör också göras mer beslutsinriklat och syfta till att ge underiag för konkreta förslag till åtgärder på del regionala och lokala planet. Svenska kommttnJÖrbundet konstaterar att det är angeläget alt finna former för planeringen som möjliggör en bätlre aktualitet och smidigare anpassning lill den faktiska situationen i länen. En sädan anpassning skulle troligen bli möjlig om vissa delar av planeringsunderiaget ses över åriigen. Man betonar emellertid att länsplaneringen i första hand måste vara en långsiktig planering. RR V instämmer i rapportens förslag alt länsplaneringen fortlöpande följs upp och utvärderas. Man konstaterar i detta sammanhang all om en uppföljning inte sker lorde dock små möjligheter finnas all bedriva fortsatt planering med någon högre grad av realism. Nanir\'årdsverket anför all miljöfrågorna bör granskas vid den åriiga översynen,

FCO-distriktet i Göteborgs och Bohus län framhäller länsplaneringens stora värde som program för det regionala och kommunala samhällsarbetet för

Prop. 1975/76:211

189

att öka välfärden för medborgarna. Den är en decentraliserad och demo­kratiskt förankrad investerings- och programplanering. Därför, menar man, är det önskvärt att vidareutveckla denna planeringsform och man finner det poslivt att den fortsättningsvis sker årligen. Det övervägande antalet kommuner som kommenterat förslaget om en årlig översyn är positiva.

När det gäller förslaget i betänkandet om en årlig rapport, som tillställs kommuner, landsting och fackliga organisationer för kännedom har majoriteten av länsstyrelserna erinringar alt göra. Ett flertal länsstyrelser betonar starkt nödvändigheten av att den åriiga rapporten skall lämnas till regeringen för utvärdering. Sådana påpekanden lämnas av bl. a. länsstyrel­serna i Stockholms, Gotlands, Älvsborgs, Västmanlands, Kopparbergs och Gäv­leborgs län. Samma uppfattning förs fram av LO som betonar att en äriig rullande länsplanering är angelägen men att den för att bli meningsfull mäste följs upp åriigen på central nivå dvs. av regering och riksdag. Man menar att utan en central utvärdering kommer det att vara svårt att få till stånd det engagemang från berörda parter som är nödvändigt för att länsplanering­en skall kunna fungera som en väsentlig del i sysselsättningspolitiken. Man föreslår därför att de äriiga länsrapporterna utvärderas pä central nivå och regering och riksdag därvid lar slällning till dessa som ett led i en utbyggd sysselsättningsplanering.

Flera remissinsianser betonar vikten av att de åriiga rapporterna inte bara tillställs kommuner och landsting för kännedom utan att dessa, lillsammans med fackliga organisationer, även skall ha möjligheter att påverka utform­ningen av rapporterna inom ramen för ett formellt remissförfarande.

Sådana påpekanden görs av länsstyrelserna i Östergötlands. Alvsborgs och Västmanlands län vidare av landstingen i Uppsala och Kristianstads län saml ett anlal kommuner. Norrköpings kommun anför t. ex. att om kommunerna varie år enbart för kännedom erhåller resultatet av länsstyrelsens översyn av länsplaneringen skapas inga garantier för en kontinuerlig kommunal med­verkan i det regionalpolitiska planeringsarbetet. Enligt kommunens mening är en sädan medverkan myckel angelägen. Kommunerna måste beredas tillfälle att yttra sig innan länsstyrelsen utarbetar sin slutliga rapport. Gö­teborgs kommun päpekar att den hittillsvarande ordningen där kommuner och fackliga organisationer bereds tillfälle att inkomma med synpunkler och yttra sig över förslag har fungerat bra och bör bibehållas även vid en ärlig översyn.

Ett antal remissinstanser kommenterar den ökade ADB-använd­ning som omnämns i rapporten. Länsstyrelsen i Blekinge län anför att en årlig länsplanering visseriigen kommer att innebära en jämnare arbetsbe­lastning men samtidigt en ökad total arbetsinsats. Mot denna bakgrund framstår en ökad ADB-användning som nödvändig. Personella resurser bör i största möjliga utsträckning användas i länsplaneringens programskede. Liknande synpunkter förs fram av ett antal andra länsstyrelser. Socialstyrelsen menar att rapporten sannolikt överbetonar datateknikens rationaliserande

Prop. 1975/76:211

190

och arbetsbesparande funktion. All dataproduktion måsle trots allt i pla­neringssammanhang sammanställas, analyseras och sammanfattas. Svenska kommunförbundet understryker viklen av all arbelel i länsplaneringen för­enklas. En av bristerna med den hittillsvarande planeringen har varil alt underiagsmaterialet har varit för omfattande och svårtillgängligt. Förenk­lingar i handläggningen genom exempelvis en ökad ADB-användning är därför angelägna konstaterar man. SCB konstaterar att en äriig länsplanering innebär ökade ambitioner i planeringen. Materialen är redan i dag omfat­tande, svåröverskådliga och svårhanteriiga. Det krävs, menar man, förenk­lingar i arbetet med materialen bl. a. med hjälp av ADB. 1 detta sammanhang ser man det naturiigt att utnyttja den regionalstatistiska databasen (RSDB).

Förslagen i belänkandet om de centrala ämbetsverkens roll i länsplaneringen har fått ett positivt mottagande av de remissinstanser som kommenterat denna fråga. Endast ett fätal remissinstanser har på ett mer direkt säll kommenterat delta förslag. Postverket menar att det med hänsyn till det egna verkets mäl och arbetsuppgifter är betydelsefullt att verkei på ett tidigt stadium bereds möjlighel della i planeringsarbetet. SJ säger sig inte ha något all erinra mol de önskemål om samordning och dennas syften som rapporten synes ge uttryck ät. Liiftfartsverket anser att luftfartsfrågor i länsplaneringen bäst bevakas genom den naturiiga samord­ning som erhålls med riks- och trafikplaneringsarbetet inom länsstyrelserna. Man menar dock att det borde ha klarlagts hur denna samordning skall ske, RRV pekar pä att uppfyllandet av regionalpolitiska mål - som utgör delmål förändra mersektorinriktade myndigheter-skulle kunna underiättas genom att man i konkreta och situationsanpassade anvisningar i särskilda budgetdirektiv starkare markerar de regionalpolitiska mäl som fastställs av statsmakterna, Statskonioret konstaterar att en metod för att förbättra sam­ordningen mellan länsorgan och sektororgan är att öka preciseringen i de regionala målen. En sädan precisering kunde vara alt ange de regionala planeringsnivåerna i sysselsältningstermer.

Några remissinsianser kommenterar frägan om information till allmänheten i anslulning lill den framlida länsplaneringen. Länsstyrel­sen i Skaraborgs län menar att det är väsentligt att informaiion lill allmän­heten lämnas på ett fullgott sätt. Denna informaiion kan ske direkt i form av utställningar m. m, men bör, i enlighet med rapportens förslag, framför allt ske via folkrörelser av skilda slag. Landstinget i Örebro län ser likaledes en fortsatt verksamhet med information lill olika medborgargrupper i form av utställningar och lättillgängliga publikationer som ett viktigt led i den fortsatta planeringen. Svenska kommunjörbundei konstaterar alt infor­mationen rör frägor med en sådan svårighetsgrad att en väl tilltagen tid för planering och bearbeining av materialet är nödvändig. Del har visat sig all resultatet blivit bäst där organisationer haft möjlighel all tränga in i materialet. En fortsatt, välplanerad och genomarbetad information är därför väsentlig enligt kommunförbundei. Nämnden Jör samhällsinformation påpe-

Prop. 1975/76:211

191

kar att informationsfrågorna bör beaklas ytteriigare vid utformningen av den framtida länsplaneringen, Hässleholms kommun anser att ansvarel för informationen i högre grad bör läggas pä politiska partier, fackliga orga­nisationer saml att mer omfattande information huvudsakligen bör ske i samband med fullständiga länsplaneringsomgångar. Övertorneå kommun an­för att det redan p. g. a. brisiande resurser är uppenbart att den breda in­formationen lill allmänheten inte kan ske vid den äriiga översynen. Man påpekar dock att del kan inträffa omständigheter som tvingar fram en mer allmän information om den regionala planeringen även utom ramen för fullständiga länsplaneringsomgångar

7.4 Statistik och prognoser för arbetsmarknaden - nuvarande informa­tionskälla (SOU 1975:90, kap. 3)

7.4.1 Utredningen

Informationen om arbetsmarknaden består av information från enskilda medborgare, bl. a. folk- och bostadsräkningar och arbetskraftsundersökning­ar (AKU) och information från företag och myndigheter. En planering som syftar till arbete ät alla kräver enligl utredningen en samordning och kom­plettering av informationen.

Sysselsätiningsplaneringen kan inte grundas endast pä folkräkningsmate­rialet. För att sätta in åtgärder vid rätt lidpunkt krävs nämligen att statistiken kommer oftare än vart femte år För alt t. ex. följa konjunkturförioppen ärdel ofta nödvändigt att få information varie manad. Det kan också behövas mer fördjupad information om olika grupper av arbetstagare än vad folk­räkningarna kan ge.

Del är ur flera synpunkler naturiigt all använda AKU som underiag för sysselsätiningsplaneringen. De visar hur sysselsättningen är och hur den förändras. Med deras hjälp kan med jämna mellanrum nytillkommande grupper på arbetsmarknaden studeras närmare, AKU kan t, ex. kompletteras med frågor om orsakema till att de intervjuade slår uianför arbetskraften. Samtidigt är det uppenbart att AKU inle kan vara annat än en del av sys­selsällningsplaneringens underiag. Den kompletterar folk- och bostadsräk­ningar, industristalislik m. m. Flera invändningar kan riklas mot all basera planeringen hell på AKU,

Från och med juli 1974 har arbetsförmedlingarnas arbetslöshelsräkningar lagts om. Den nya arbelssökandestalistiken ger information om strömmen av arbetssökande. Den tillgodoser därför behovei av planerings- och drifts-statistik bättre än de lidigare miiimånadsräkningarna. Bl, a. erhålls sådan informaiion som arbetsförmedlingen behöver för alt kunna fördela resur­serna så alt största möjliga effekt erhålls.

Prop. 1975/76:211

192

7.4.2 Remissyttrandena

Drygt trettiotalet remissinsianser behandlar stalistikunderiaget för sys­selsättningsplaneringen. Samtliga framhåller behovet av en förbättrad tillgäng till lokal och regional statistik.

Länsstyrelsen i Södermanlands län och Göteborgs kommun m.fl. släller krav på en åriig sysselsättningsstatistik som är anpassad till sysselsättnings-planeringen. Norrtälje kommun anser att akluell sysselsättningsstatistik skall produceras ned till kommundelsnivå. Arvika och Jönköpings kommuner fram­håller behovei av ändringar av planeringsrutinerna sä alt undertaget blir relevant med hänsyn till de beslut som fattas inom privat och offentlig verksamhet. Länsslyrelsen i Kronobergs län framhåller med skärpa behovet av en äriig sysselsättningsslatislik pä regional nivå samt därvid en redo­visning av hel- och deltidssysselsatta.

Karlstads och Borås kommuner önskar en utbyggnad av arbets­kraftsundersökningarna sä att de blir användbara på lokal nivå. Svenska kommunjörbundei önskar en utvärdering av möjligheterna till lokala arbetskrafts undersök ni ngar Länsslyrelsen i Värmtands län framhålleratt om-prioritering bör göras så att tillföriiiliga AKU-värden kan fås pä länsnivå. Vetlanda kommun anser å andra sidan att stickprovsundersökningarna är mindre tillförlitliga och förordar att självdeklarationerna anpassas för sta­tistikproduktion. SCB omtalar att planer föreligger att genomföra s. k. longi­tudinella studier som avser att belysa flödena in i och ut ur arbetskraften. Vidare påpekas att AKU alltid medgett analyser av flöden pä arbetsmark­naden men att tillgängliga medel täckt tillfälliga analyser.

Flertalet remissinstanser diskuterar AKU i förhållande lill de sysselsätt­ningsuppgifter som kan erhållas av de s. k, administrativa regi­stren. Länsstyrelserna i Kristianstads, Malmöhus. Örebro, Kopparbergs län samt Svenska kommunförbundei anser att de administrativa re­gistren bör utnyttjas och kräver ett fortsatt utvecklingsarbete. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län eflertyser jämförelse av kostnadema för en utbyggd AKU i förhällande till statistikproduktion grundad på administrativa register. Länsstyrelsen anser även all del malerial som finns på försäkringskassorna bör utvärderas,

Jönköpings kommun och länsstyrelserna i Jönköpings, Hatlands och Skara-boigs län anser att en utbyggnad av AKU för att passa sysselsättningspla­neringens behov inte kan göras med rimliga insatser. Länsstyrelsen i Ska­raborgs län understryker särskill all man i arbetet med del nya systemet lor folkbokföring och beskattning bör åstadkomma en sådan uppläggning av de regionala administrativa registren alt de kan utnyttjas för statistik­ändamål på länsnivån. Vidare bör länsstyrelserna förses med lämplig teknisk utmstning för att kunna göra uttag och bearbetningar av statistik dels för länsorganens egna behov, dels som service till kommunema. Detta

Prop. 1975/75:211

193

skulle innebära ett samordnat utnyttjande av lekniska och administrativa resurser vilket pä sikt troligen ocksä skulle medföra avsevärda ekonomiska vinster för samhället. Tyngdpunkten i den föreslagna sysselsätiningspla­neringen ligger pä länsnivån och i kommunerna. Del är därför ytterst vä­sentligt med en ändamålsenlig statistikförsörining för dessa avnämare. Centrala företagsregistret (CFR) framhålls som allernaliv statistikkälla av Norrköpings kommun medan Jönköpings kommun anser att del s. k. DIS-sys­temet bör permanentas och utvidgas. Landstinget i Kalmar län understryker behovei av förbättrad arbetslöshetsstatistik samt alt underlaget förbällras för bl, a, avvägning mellan arbetsmarknadspolitiska och andra ekonomiskt-politiska åtgärder, 7"C0 betonar vikten av en mer socialt inriklad statistik.

8 Forskning

8.1 Orter i regional samverkan (SOU 1974:1)

8.1.1   Inledning

ERU lämnar i rapporten (SOU 1974:1) Orter i regional samverkan med bilagor en redogörelse för aktuell regionalpolitisk forskning. Forsknings­resultaten ligger till grund för en analys av den regionala utvecklingen. Betänkandet remissbehandlades parallellt med att arbetet med länsplanering 1974 pågick i kommuner och länsstyrelser.

ERUs verksamhet bygger pä samarbete med och mellan forskare vid olika universitet. Detta har fördjupats och breddats under den nu avslutade etappen. Nya former för samarbetel mellan forskare och planerare har också utvecklats. 1 utarbetandet av underiag för betänkandet deltog tre slörre ar­betsgrupper med ledamöter frän universitet, länsstyrelser statliga verk, kom­muner och departement, Gmppen behandlade följande problemområden,

a. Hushållens levnadsvillkor i olika ortsiyper

b. Produktionskostnader i olika regioner

c   Prognos- och planeringsmetoder

Produkiionskosinadsstudierna har genomförts på uppdrag av Kungl. Maj:l efter beslul av riksdagen (BaU 1969:30, rskr 1969:309).

8.1.2   Hiishållens levnadsvillkor i olika ortsiyper

De studier av hushållens levnadsvillkor som bedrivs inom ERUs ram gäller främst sådana tillgångar som är knutna lill boendeorten med omnejd. Flera skäl talar för att de ortsbundna lillgängarna, främsl arbeie och service, skall tillmätas stor belydelse vid bedömningar av olika befolkningsgruppers välfärdssiluation. ERU betonar att alll fler av hushållens göromål förutsätter

13 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

194

att orterna är rikligt utrustade med arbetsplatser, skolor, vägar, kollektiv trafik m, m. Den förändrade arbetsfördelningen i hushållen och i samhället ställer ocksä större krav på orternas tillgångar Förändringen medför bl. a, större anspråk på förvärvsarbete i bostadsorten för kvinnor.

Studierna av hushällens levnadsvillkor kompletterar bl. a. läginkomstut-redningens undersökningar som främst gällde individemas egna tillgångar. Undersökningar av förhållanden inom enskilda hushåll och grupper av hus-häll ger tillsammans med studier av de ortsbundna levnadsvillkoren en bred bild av välfärdsförhällandena i samhället. Ett krav pä underlagsdata är därvid att de skall ta hänsyn till skillnader i arbetsfördelningen mellan invånare i olika ortstyper i Sverige. Inkomstförhällanden kan därmed inte ensamma återspegla siandardförhållanden. ERU fäster stor vikt vid möj­ligheterna alt utnyttja tidsmått för beskrivning och planering. Med inom forskningen utvecklade tidsstudier visas hur olika befolkningsgrupper kan utnyttja de ortsbundna utbuden av arbete och service,

ERU visar på ell noggrant sätt att arbetsmarknads- och serviceförhål­landen i olika delar av landel kan anges, Arbeismarknadsstudierna gäller bl. a. arbetsplatsernas tillgänglighet. Del framhålls att bilisterna inom samma tidsram ofta har mer än dubbelt sä många arbetsplatser att välja mellan som de som ej disponerar bil. Kartläggningarna av serviceförhållandena sam­manfattas i vad som benämns välfärdslandskap. De visar hur stora rese­uppoffringar som krävs för att individer i olika ortstyper skall nä utbud av sädan service som sjukhus, tandläkare, skolor och bibliotek.

De studier av individernas inställning till serviceförhållanden på lokal nivä som utförts inom ERUs ram visar att kraven pä service är större i stora orter än i små. En förklaring kan här vara alt kommunernas eko­nomiska läge är mera överblickbart för de enskilda hushällen i smä kom­muner samtidigt som anspråken inte är sä stora. Kartläggningar av tillgängen till service visar närmast att kommuner med stort befolkningsunderlag har högre värden. De s. k. välfärdslandskapen ger ocksä underlag för en sädan bedömning.

Även om tillgången till kvalificerad service ökat under perioden 1968-1972 kvarstår betydande skillnader mellan olika delar av landet. Norriands inland uppvisar alltjämt laga värden då tillgängen pä läkare, tandläkare, viss skol­utbildning och bibliotek jämförs med befolkningsunderiaget.

Pä samma sätt som del är viktigt alt översätta de nationella mälen lill mäl för del nationella ortssyslemels utformning är det viktigt, enligt ERU, alt på den lokala nivån följa upp vilka konsekvenser olika mäl får för be­byggelsens utformning. För att belysa målkonflikter som dä uppstår dis­kuteras som ett tankeexperiment hur olika mäl för utbyggnaden av ett lokalt tälortssystem slär i konflikt med varandra. För att renodla målkonflikterna och för att visa hur bebyggelsestrukturen skulle se ut om något mål prioriteras framför andra visas hur nägra altemativa lokala tätortssystem kan se ut. De olika tätortssystem som behandlas är det naturnära alternativet, ser-

Prop. 1975/76:211

195

vicealternativet och arbetsalternativet. Det är uppenbart att det i den re­gionala planeringen knappast kan bli aktuellt att utifrån dessa alternativ prioritera ett visst mål. Analysen genomfördes emellertid för alt ange kon­sekvenserna av vissa handlingsprogram. Den genomförs också för alt visa hur nuvarande lokala tätortssystem skulle kunna klassificeras med avseende på levnadsvillkor Beskrivningstekniken visar likheter med den som är vanlig inom framtidsstudier.

8.1.3 Produktionskostnader I olika regioner

Vid uppläggningen av ERUs produktionskostnadsstudier haren utgångs­punkt varit att levnadsstandardens ulveckling i olika regioner måste sältas i relation till de totala resursinsatserna i samhället. Kostnadskalkylerna har gällt såväl hushållens som företagens och den offentliga sektorns resursuppoff­ringar. ERU betonar emellertid att det inle finns någon skarp gräns mellan de olika sektorernas kostnads- och inläktsposler. Mol denna bakgmnd har det bedömts som naturligt alt ge de samhällsekonomiska kalkylema en central roll. Under senare år har sådana kalkyler tilldragit sig allt större uppmärksamhet i samhällsplaneringen. Någon definitiv allmänt omfattad form för kalkylerna har emellertid ännu inte vuxit fram.

1 direktiven till ERUs produktionskostnadsstudier ställs frågan om pro­duktionskostnaderna är högre eller lägre i storstäderna än i andra delar av landet. Resultaten av produktionskostnadsstudierna visaratt nägot entydigt svar inte kan ges. De enskilda orternas kapacitetsförhällanden har stor be­tydelse för kostnadssituationen pä kort och medellång sikt. Mycket sam­manhänger också med företagens möjligheter att anpassa sig till de för­hållanden som råder pä lokaliseringsorten. För enskilda kostnadsposter fö­religger emellertid stora skillnader

Av resultaten frän de samhällsekonomiska kalkylerna kan nämnas att kostnadema för en expansion i olika ortstyper skiljer sig kraftigt. Vid un­dersökningstillfället befann sig Malmö och Ludvika sålunda i ell utveck­lingsskede som karaktäriseras av en viss överkapacitet. En viss sysselsätt-njngsökning ryms sälunda inom tillgänglig kapacitet. Andra orter läg när­mare ett balansläge.

Bland de enskilda kostnadsposter som oftast brukar uppmärksammas i anslutning till redovisningar av näringslivets produktionskostnader kan främsl lönerna nämnas. Av studierna framgär att lönenivån är högre i stor­stadsregionerna än i övriga delar av landel. Förelagen har emellertid möj­lighel alt beakta detta genom att välja en produktionsteknik som kräver relalivi låg insals av arbetskraft. Uppgifter om hur stor andel av produk­tionens saluvärde som gär ål lill lönekostnader ger en antydan om hur förelagen ulnytriar denna substitutionsmöjlighet. Trots all lönenivån i Gö­teborgs- och Malmöregionerna är bland de högsla i landet sä är den andel av produktionsvärdet som går till löner i stort setl lika slor som i andra delar av landet.

Prop. 1975/76:211

196

En studie av transportkostnaderna visar att dessa kostnader i genomsnitt ulgör drygt 7 % av försäljningsvärdet för företagen i Norrbottens och Väster­bottens län. För exempelvis Smålandslänen är motsvarande tal, för jäm­förbara företag, drygt 5 %. Transportkostnadernas relativa betydelse varierar emellertid med hänsyn till företagens branschtillhörighet.

ERUs undersökningar av leveransförhållanden i några regioner ger in­formation om förekomsten och utformningen av regionala produktionssys-lem. De mindre och medelstora företagen och deras leveranser visar pä lokalt och regionalt avgränsade underleveranlörssyslem. De stora företagens leveranser ingår i ett nationellt leveranssystem.

Leveranser av varor inom och mellan regionerna och sektorerna svarar mot ett utbyte av personkontakter. Av uppgifterna framgår att kontakt­möjligheterna mellan regionerna har slarkl förbättrats under 1960-talet. Fort­farande är det dock väsentligt dyrare för ett företag i en Norrlandsregion att uppehålla ett generellt personkontaktnät än det är för ett Stockholms­företag.

ERU framhålleratt den fortsatta forsknings- och utredningsverksamheten bör inriktas pä en fortsatt och fördjupad kartläggning av företagssektorns regionala produktionssystem. Därvid ärdel särskilt väsentligt med ytteriigare förbättrade kunskaper om sammansättningen av de regionala produktions­systemen. Ökad information om vilka företag och branscher som ingår i produktionsblocken i olika regioner är därför motiverade. Möjligheten att planera för och stimulera uppkomsten av nya block bör beaktas.

8.1.4 Prognos- och planeringsmetoder

ERUs studier av regionala prognoser för ett medellångt tidsperspektiv syftar till att vidareutveckla instrumenten för samordning av olika prognoser. När det gäller samordningen av nationella och regionala prognoser krävs enligt ERU att utvecklingen för både sysselsättning och produktion beaktas. Den snabbt ökande insatsen av maskiner och andra realkapitalföremäl inom de varuproducerande sektorerna medför minskat arbetskraftsbehov. Här­igenom skapas utrymme för sysselsättningsökning inom de tjänsteprodu­cerande sektorerna. För att beräkna de regionala konsekvenserna av sek-lorsföränd ringa rna är det enligt ERUs bedömning lämpligt alt ett regio-nalräkenskapssystem byggs upp.

Utbyggnaden under senare av den regionala statistikproduktionen har givit en grund för ett regionalt räkenskapssystem. Vissa kompletteringar är dock nödvändiga. Hit kan räknas de tidigare omnämnda kartläggningarna av det enskilda näringslivets och den offentliga sektorns köp och försälj­ningar av varor och ijänsler i olika regioner. Bostadsbyggandets omfattning i värdetermer och hushållens konsumtionsutgifter i olika regioner.

Prognoser baserade på räkenskapsdala återspeglar det ömsesidiga bero­endet mellan olika sektorer De kalkyler som redovisas för vissa försökslän

Prop. 1975/76:211

197

anger på ett detaljerat sätt hur sysselsättningen i hela länet påverkas av enskilda industrisektorers utveckling.

8.1.5   ERUs bedömningar och slutsatser

Genom 1972 års regionalpolitiska handlingsprogram övergår regionalpo­litiken alltmer lill alt bli vad ERU betecknar en ortssystempoliiik. Det pri­mära mälet i en sädan politik bör enligt ERUs bedömning vara att förbättra de enskilda individernas levnadsvillkor i skilda delar av landet.

Säväl statliga som kommunala åtgärder kan komma ifråga för att förbättra hushållens levnadsvillkor. Det första steget i en planering av ortssystemet kan bestå av att kartlägga och fastställa systemets minsta enhet - hushällens lokala aktionsfäll. Det andra stegel är att se hur hushållens, företagens och den offentliga sektorns lokala och regionala omland ser ut. Här kommer analyser av bl. a. de lokala arbetsmarknaderna in som en naturlig del.

Ett viktigt medel i regionalpolitiken kan enligt ERU vara att upprätta normer för goda ortsomland. Förbättringar av omlanden genom samverkan mellan flera kommuner bör specielll kunna stimuleras.

Även om den regionalpolitiska medelsarsenalen redan nu är omfattande torde nya styrmedel krävas i framtiden, ERU framhåller att ett direkt stöd till hushållen för att öka deras möjligheler att nå olika utbud inom service-och arbetsmarknadsomlanden kan komma ifråga. Den övervägande delen av medelsarsenalen måste dock vara inriktat pä alt påverka företagssektorns lokaliseringsval. Den offentliga sektorns lokalisering mäste vidare beaktas i allt större utsträckning,

ERU vill för sin del framhålla att åtgärder som förbättrar transportför­hållandena kan räknas till de mest angelägna. En rad forskningsresultat har pekat mol att sådana åtgärder bör prioriteras. Huvudparten av stödet bör gälla det kollektiva traflknätet. Försök med en utökad färdtjänst bör enligt ERUs uppfattning övervägas, en färdtjänst som ocksä bör gälla ar­betsresor.

8.1.6   Inriktningen på ERUs fortsatta forskningslnitierande verksamhel

ERU framhäller två utvecklingsdrag som närmare bör penetreras frän regionalpolitiska utgångspunkter. Det ena gäller tjänstesektorns och dä spe­ciellt den offentliga sektorns utveckling. Det andra gäller alt fler sektorer än de areella kan förväntas bli tillbakagäende. Båda dessa ämnesområden bör enligt ERUs bedömning tas upp i den fortsatta forskningsintitierande verksamheten vid sidan av de områden som aktualiseras i bl, a. prop, 1972:111. Till de senare hör främsl fortsatt forskning kring befolkningens levnadsförhållanden.

Som ell övergripande program för forskningsverksamhelen anger ERU planering av orissysiem i del tjänsteproducerande samhället. Forskningen

Prop. 1975/75:211

198

om individernas önskemål och förutsättningar vid bosladsval, den offentliga sektorns roll i regionala utvecklingsföriopp och de regionala stmklursam-bandens betydelse för den regionala ulvecklingen anges som tre program­områden. Inom ramen för vart och ett av dessa områden bör olika forsk­ningsprojekt genomföras. Arbetsgrupper bör tillsättas för alt samordna ar­betet.

Enligt ERUs bedömning har kontaktutbytet mellan forskare och tjäns­temän kunnat ske på ett effektivt sätt i den tidigare etappens arbetsgrupper. I den nya etappen kommer denna typ av samverkan alt vidareutvecklas. Dess kanske viktigaste förtjänst äratt forskarna fär information om lidsplaner och viktigare politiska frågeställningar på ett tidigt stadium och alt tidsplaner kan sättas upp som leder till att resultat föreligger då problemen skall be­handlas.

8.1.7 Remissyttrandena

1 synpunkterna på ERU's analyser av hushällens levnadsvill­kor gäller generellt att resultaten frän tidsstudieundersökningarna och kompletteringen av låginkomslulredningen med malerial pä ortsbundna dala rönt stor uppmärksamhet.

Flera länsstyrelser menar att tidsstudier, efter en framtida kompletterande metodutveckling, med fördel skulle kunna användas främst inom den kom­munala planeringen. Bland annat länsstyrelsen i Västerbottens län tar upp två användningsområden, nämligen vid beslut om detaljlokalisering av ar­betsplatser och serviceinrättningar.

Med den nämnda framtida metodutvecklingen, avser de flesia länsstyrel­ser en kartläggning av människornas attityder och preferenser. Länsstyrel­serna i Blekinge och Västernorrlands län menar att ERUs forskning bör göras mer tvärvetenskaplig, med hjälp av discipliner som medicin och beteen-develenskap. Länsstyrelsen i Blekinge län anför alt en grundlig attitydun­dersökning skulle kunna klargöra vilken ortsiyp och ortsstorlek som bäsl motsvarar individens önskemål angående arbeie, bostad, service, miljö elc. Även länsstyrelsen i Norrbottens län önskar en inriktning pä mer "individ-orienterade välfärdsanalyser", genom att ERUs rumsliga och tidsliga studier närmare kopplas till låginkomslulredningen och socialstyrelsens välfärdsteo­retiska utvecklingsarbete.

Flera länsstyrelser kommenterar i sina remissvar ERUs begrepp Lokala arbetsmarknader. En mer exakt begreppsbestämning när del gäller lokala arbetsmarknader önskar länsstyrelsen I Jönköpings län. Länsstyrelsen i Gävleborgs län anser alt ERUs slutsats att en utbyggnad av de kollektiva transporterna skulle öka möjligheterna att nä arbete, servie etc, inte gäller skogslänen. Sysselsättningsproblemen i små och slörre orter exempelvis kommuncentra och de ofta stora avstånden, gör all ökad pendling inle kan ses som nägon lösning.

Prop. 1975/76:211

199

Statens insiUiit Jör byggnadsforskning menar alt ERU utföriigt utvecklat sin syn på problemet att mäta olika levnadsvillkor och välfärd. Institutet pekar på att ERU givit en bra översikt pä välfärdsmälningens område, men man anser att ERU alltför ensidigt koncentrerat sig på materiella välfärds-kriterier och att ERU mer än tidigare bör beakta de i sociologisk forsk­ningstradition förankrade beskrivningssystemen.

Statens råd JÖr byggnadsforskning anför att ERU-forskningen har arbetat inom en smal sektor. Synsätt och meloder har företrädesvis hämtats från kulturgeografin. Denna koncentration har haft klara fördelar. En gedigen kunskap som vilar på kvalificerad metodutveckling har byggts upp. 1 ett längre tidsperspektiv blir dock denna inriktning otillfredsställande snäv. Om målsättningen är ökad kunskap om befolkningens levnadsvillkor i olika ortsiyper kan den inle begränsas till tid - rumsliga relationer mellan individ och omgivning där det geografiska läget tillmäts central betydelse för individens beteende på ett sätt som inte motsvarar dess faktiska roll. De förda välfärdsresonemangen förankrade i valhandlings- och konsum­tionsteori med en uppdelning av levnadsvillkor i ortsbundna och individ­bundna tillgångar ger en statisk och otillräcklig bild av individens beroende av omgivningen. Det krävs därför alt beteendevetenskaperna får komma in med uppgift alt utveckla ekologiska metoder för analys av olika orters levnadsförhållanden där den sociala dimensionen av människors beteende tas med. Vilka förändringar i social struktur medför t. ex. de regionala för­ändringarna i människors bosättning och hur förändras livsvillkoren för de människor som lämnar sociala grupper de varit anpassade till för att ingå i nya annorlunda gmpper.

InstUutet för social forskning vid Stockholms universitet välkomnar den idéutveckling som skett inom den regionalpolitiska forskningens område, främst att hushållens levnadsvillkor och sysselsättningsmöjligheter fätl ökad omfattning. Man anser all del är nödvändigt att klargöra vilka faktorer som styr den regionala utvecklingen. Dessutom är del nödvändigt att klar­göra ortssystemets, dvs. den regionala stmkturens framtida form.

I ERUs analyser av produktionskostnader i olika regio­ner har remissinstansema framförallt fäst uppmärksamheten vid de sam­hällsekonomiska kalkylerna och vid analyserna av regionala produktions-syslem och produktionsblock.

LO framhåller i sitt yttrande att ERUs utveckling av samhällsekono­miska kalkylmeloder givit intressanta resultat. Enigheten om det angelägna i all få fram bätlre sädana är lika stor som enigheten om de stora svårigheter man här möter. Den teknik som ERU presenterar och som har speciell relevans lill lokaiiseringsfrägor innebär enligt LO ett intressant steg framål bäde när det gäller att bedöma effekterna av en enskild lokalisering eller nedläggning och mer allmänt selt en förbättring av den regionalpolitiska planeringen. Den kartläggning av näringslivets inköps- och leveransström­mars geografiska fördelning som har gjorts för några regioner utgör den

Prop. 1975/76:211

200

ena komponenten i denna ulveckling av den samhällsekonomiska kalkyl­metoden. Genom utvidgade sådana kartläggningar ökar möjligheterna att bedöma de spridningseffekter i olika delar av landet som uppstår t, ex, vid en viss lokalisering eller nedläggning. En andra viktig bil är lägesbestämda uppgifterom kapaciteten t. ex. vad gäller lediga bostäder, samhällelig service, arbetskraft etc. ERU illustrerar hur man genom att kombinera uppgifter om leverans- och inköpsförhällanden och de lägesbestämda kapaciletsupp-gifterna avsevärt kan förbättra beslutsunderiaget fört. ex. en viss lokalisering eller nedläggning jämfört med vad som hittills varil fallet. Även om steget till en fullständig samhällsekonomisk kalkyl ännu är längi bör de metoder ERU illustrerar redan idag kunna komma lill användning i närmasl berörda myndigheter under förutsättning alt ett mer heltäckande empiriskt material tas fram.

ERUs samhällsekonomiska kalkyler, har också föranlett kommentarer från bl, a. länsstyrelserna i Gävleborgs och Norrbottens län. Den förra menar att en gmndlig samhällsekonomisk kalkyl, skulle kunna svara pä frägor som hur stora exempelvis samhällets lotala kostnader för kapi­talförstöring, arbetslöshetsunderstöd, flyttningskostnader m. m, är i kom­muner med fortgående folkminskning och ogynnsam älderfördelning jäm­fört med de stödinsatser som skulle behövas för att skapa tillräckligt med arbetstillfällen för att upprätthålla befolkningsbalans.

Nationalekonomiska institutionen vid Göteborgs universUet framhåller alt del hade varit önskvärt om metoderna för mätning av produktionskost­naderna i olika ortsiyper hade diskuterats och prövats som prognos- och planeringsinstrument. Särskilt gäller detta produkliviteisanalyserna. Jäm­förelserna mellan företagens vinster i olika regioner ger intressanta resultat och är förmodligen en fruktbar metod för regionala branschprognoser.

Produktivitetsstudierna tas ocksä upp av SCB som betonar att de sta­tistiska problemen vid produkliviietsjämförelserna är svåriösta. De är emel­lertid av sä stor betydelse, att ytteriigare analyser genomförs i framtiden,

I yttrandena över avsnitten om prognos- och planeringsme­toder betonas frägan om hur och var insamlingen av den erforderiiga statistiken skall ske. Många länsstyrelser ser svårigheler i datainsamlingen. SCB betonar alt det mot bakgrund av de avsevärda resursinsatser som är nödvändiga för alt upprätta regionala input- och outputtabeller är befogal att ytteriigare utvärdera användbarheten av den planeringsmodell som dis­kuteras av ERU.

SCB vill för sin del förorda en successiv uppbyggnad av regionalräken­skaper. Redan i dagslägel bör man dock kunna böria arbetet med upp­rättandet av förhållandevis enkla tabeller avseende produktion och använd­ning i löpande och fasta priser kompletterat med sysselsällningstabeller,

LO instämmer i sitt remissvar i flera av ERUs bedömningar och slutsatser,  LO framför sålunda att tanken all regionalpolitiken skall

Prop. 1975/76:211

201

byggas upp med utgångspunkt från samverkan mellan orter är riklig, LO framför att synsättet är en vidareutveckling av uppläggningen av det re­gionalpolitiska handlingsprogrammet som riksdagen beslutade om år 1972.

Bland remissinstanser som tar upp ortssyslemteorin kan ocksä nämnas Institutionen jör kulturgeografi vid Stockholms universitet som anser det delvis nya synsättet som ERU lanserar rörande landets regionala utveckling - orts-system - teoritanken - utgör ett viktigt steg mot en förståelse av den ut­veckling vi haft och den vi går emot.

Statsvetenskapliga institutionen vid Umeå universitet säger om ortssystem­teorin att den nätt ett avsevärt mätt av allmängiltighet och övergripande förklaringskraft. Institutionen avger kompletteringar och delvis nya synsätt genom det publika beslutsfattandet, dess fömtsättningar, former och följder. Det kommer in på två principiellt olika sätt,

1,    Som ett element bland många i välfärdsstrukturen medinflytande - ef­

fektivitet.

2. Som ett instrument bland mänga för realiserande av de politiska mälen.

Institutionen påpekar vidare alt resultaten ofta är utmärkt redovisade och/eller sammanfattade i karlform. Man anser att resultaten inte bara har belydelse som underiag för praktiskt - politiskt handlande utan ocksä som synneriigen stimulerande incitament till fortsatt forskning.

ERUs förslag till ortssystem ses av många länsstyrelser som en naturlig följd av det regionalpolitiska handlingsprogram som framkom genom prop. 1972:111.

Länsstyrelsen i Västmanlands län anser att man i länsplaneringen hittills betraktat en ort som synonym till kommun. Planeringen för olika orter inom en kommun har i princip varil en primärkommunal angelägenhet. Man ifrågasätter om inte ERUs synsätt med en aktiv ortssystemplanering påverkar arbetsfördelning mellan lokal, regional och nationell planering.

Många länsstyrel.ser ger i sina yttranden uttryck för en önskan om en mer nyanserad orlssystempolitik. Länsslyrelsen i Göteborgs och Bohus län framhäller att ett fungerande ortssystem kräver att centralorterna ges resurser att ulveckla olika funktionella verksamheter där produktionssamband och komparativa fördelar får fälla utslag. Ett generelll betraktelsesätt, menar man, skulle kunna leda till samhällsekonomiskt felaktiga beslut. Ortssys­lemet bör därför anpassas efter länens och regionens speciella struktur.

Beträffande ERUs fortsalla forskningslnitierande verksamhel ansluter sig de flesta remissinsianserna till del program som ERU presenterar i betänkandet.

Statens råd JÖr byggnadsforskning framhåller att det är otillräckligt att be­gränsa sig till lid-rumsliga relationer mellan individ och omgivning när man skall öka kunskaperna om befolkningens levnadsvillkor i olika ortsiyper. Det krävs därför enligl rådet att beteendevelenskapen fär komma in

Prop.  1975/76:211

202

med uppgift att ulveckla ekologiska metoder för analys av olika levnads­förhållanden där den sociala dimensionen av människors beleende tas med. Institutet pekar vidare pä de beröringspunkter som finns mellan dess verk­samhel och ERUs program för den kommande etappen. Dessa berörings­punkter avser framför allt delprojektet Utvärdering av grannskapets miljö, saml i viss mån meloder för tidsstudie-och attitydmätningar

SCB noterar att forskare, politiker och utredare i allt större utsträckning har böriat intressera sig för verkligheten utifrån hur den upplevs från in­dividernas och hushållens synvinkel och att delta medför ett ökal infor­mationsbehov. Den kraftiga utbyggnad av individbaserad statistik som be­hövs för att täcka de nya informationsbehoven mäste, menar man, ske successivt av bl. a. kostnadsskäl. De enskilda individernas krav pä sekre­tesskydd och integritet medför ocksä att utbyggnaden måste ske på ett var­samt sätt.

LO framhäller i sitt remissyttrande att del är angeläget att konsekvensen av en växande tjänstesektor bäde vad det gäller mål och medel las upp i ERUs fortsatta verksamhet. Enligt LO tenderar tjänstesektorn att växa snabbt i mer tätbefolkade områden. Denna utveckling försvårar strävan till utjämning av sysselsättningsförhåUandena, Till detta kommer att de re­gionalpolitiska stödåtgärderna i dag till stor utsträckning är inriktade pä varuproduktionen och därvid framför allt på industrin.

ERUs forskning kring den offentliga sektorns roll i regionala utveck­lingsföriopp har i övrigt kommenterats särskilt på tvä sätt. För del första anser t, ex. AMS, EFA och nationalekonomiska institutionen vid Göteborgs universitet att offentliga sektorns olika regionalpolitiska medel behöver ut­värderas. Arbetsmarknadsstyrelsen understryker betydelsen av att andra me­del med regionalpolitisk innebörd än utlokaliseringen av statlig verksamhet även fortsättningsvis blir föremål för ingående studier.

För det andra har Statsvetenskapliga InsUnnlonen vid Umeå universUet pre­senterat ett forskningsprojekt som kan komplettera ERUs forskningspro­gram kring offentliga sektorn. Institutionen redogör i sitt svar på remissen för forskningen kring del publika beslutsfattandet, dess förutsättningar, for­mer och följder,

Nägra remissinstanser diskuterar den del av ERUs program som berör regionala stmktursamband, AMS påpekar att industrin även i fortsättningen kommer all spela en nyckelroll i den regionala utvecklingen eftersom den utgör basen för andra mer arbetsintensiva näringar, Samma bedömning återkommer indirekt i Ingenjörsvetenskapsakademiens svar där en breddning önskas av ERUs perspektiv för att belysa det ökade internationella be­roendets konsekvenser för arten och fördelningen av olika verksamheter. Man anser det nödvändigt att diskutera Sveriges roller i en global hus­hållning som en utgångspunkt för studier av den regionala utvecklingen, 1 debatten om en övergäng till ökad riänsteproduktion har detta problem

Prop. 1975/75:211

203

hittills ej beaktats tillräckligt.

Dessa påpekanden synes vidare ligga i linje med synpunkter som lämnats av nationalekonomiska insUtutionen vid Göteborgs universitet och företagse­konomiska institutionen vid Umeå universitet. Den förra vill uppmärksamma analyser av hur en stigande knapphet pä råvaror och energi återverkar pä den regionala utvecklingen. Den senare institutionen efteriyser en omo­rientering av ERUs verksamhet mot större ansträngningar för att förklara orsakerna till händelseförioppen.

Flera länsstyrelser tar upp ERUs arbetsformer. En fråga som berörs av mänga länsstyrelser gäller utvidgat samarbete mellan tjänstemän och forskare. Länsstyrelsen i Värmlands län föreslär speciella informations­träffar och utbildningssymposier med deltagande av forskare och tjänstemän. Utan dessa kontakter, anser länsstyrelsen i Västmanlands län, tenderar dagens uppläggning att gynna ett centralisliskt syn- och angreppssätt i planeringen på bekostnad av den regionala och lokala nivån. Vidare önskar länsiyrelsen i Gävleborgs län att en referensgrupp bildas med forskare och tjänstemän. Detta skulle medföra ett tillvaratagande av planerarnas kunskaper om be­hovet av olika analyser och modeller, tillämpningsproblem, samordnings­problem m, m. tas till vara. Avslutningsvis menar länsslyrelsen i Malmöhus län att ett ökat samarbete mellan forskare och tjänstemän skulle kunna betyda att man gemensamt utvecklar metoder vilka bättre är anpassade till länsstyrelsernas och kommunernas direkta behov.

9 Föredraganden 9.1 Inledning

Arbetet och dess villkor formar en väsenilig del av människans liv. Arbetet är ett medel alt skapa en god försörining. Men arbelel har också ett egenvärde som en väg till social gemenskap. Arbetet svarar mol grundläggande mänsk­liga behov att ulveckla och berika tillvaron.

Denna uppfattning om arbetets betydelse angav jag i direktiven lill sys­selsättningsutredningen (A 1974:2). Den har legat till grund för samhällets insatser för all skapa och upprätthålla full sysselsättning och för förbätt­ringarna av arbetslivets villkor.

Efter genombrottet för den aktiva konjunkturpolitiken i börian på 1930-lalei har allt fler ställt sig bakom uppfattningen att statsmakterna skall ingripa för att bekämpa arbetslöshet och hävda sysselsättningen. 1 takt med fram­gångarna för den aktiva sysselsättningspolitiken har kraven på arbeie stegrats och gett stöd för ytterligare ökning av insatsema. De ökade ambitionerna att tillgodose kraven pä goda sysselsättningsmöjligheter i hela landel har nödvändiggjort en ulveckling av sysselsättningspolitiken. Sälunda har ar­betsmarknadspolitiken under de senaste två årtiondena fått starkt ökade

Prop. 1975/76:211

204

resurser och uppgifter när det gällt att medverka till att full, produktiv och fritt vald sysselsättning kan upprätthållas. Vidare har lokaliserings- och regionalpolitiken byggts ul för att människorna i olika regioner skall kunna erbjudas likvärdiga sysselsättningsmöjligheter och likvärdig tillgäng till so­cial, kommersiell och kulturell service samt god miljö. Industripolitiken har fått en ny och aktiv uppläggning i syfte att medverka lill att lösa de problem, som företag och branscher ställs inför, och att åstadkomma en industriell förnyelse i överensstämmelse med de ekonomiska och sociala strävandena.

Under senare år har förhållandena på arbetsmarknaden tilldragit sig ytter­ligare ökad uppmärksamhet. Till detta bidrar den kraftiga konjunkturned­gången och den fortskridande strukturomvandlingen i hela den industria­liserade väriden och de därav följande arbetsmarknadsproblemen. Men upp­märksamheten är ocksä en följd av människornas krav på att statsmakterna medverkar till att arbete och inkomst kan erbjudas en växande del av be­folkningen.

Del är mot den bakgrunden som sysselsättningsuiredningen verkar och som arbetet med länsplaneringen pägär. I delbeiänkandet (SOU 1975:90) Arbeie åt alla och i rapporten (SOU 1975:91) Politik för regional balans har ett omfatiande material redovisats. Betänkandena har varit föremål för remissbehandling och för en bred offentlig debatt, Mina förslag i det följande kan därför i betydande omfattning grundas pä lokall och regionalt förankrade uppfattningar och förslag. Till grund för mina överväganden har också legal 1975 års längtidsutredning (SOU 1975:89). Denna utredning har tidigare redovisats för riksdagen i prop. 1975/76:150, Av belydelse för mina förslag är också betänkandena (SOU 1974:1) Orter i regional samverkan och (SOU 1974:29) Alt utvärdera arbetsmarknadspolitik.

Avsikten är all nu ange den allmänna inriktningen av sysselsättnings-och regionalpolitiken och att ange hur en samordning skall ske för att de uppställda målen skall kunna uppnås. Jag skall försl beskriva nuläge och framtidsbedömningar när del gäller säväl tillgängen på arbetstillfällen som kraven på arbeie, Därefier kommer jag att redovisa mina slutsatser när det gäller behovet av en samordnad sysselsättnings- och regionalpolitik och i fräga om de mål som bör anges för denna politik. Därefter avser jag att närmare beskriva de insalser som kommer alt krävas av statsmakterna,

9.2 Sysselsättningsmöjligheter

Utvecklingen på arbetsmarknaden har fätl en ingående belysning i sys­selsättningsulredningens belänkande, rapporten om länsplaneringen och i långtidsutredningen. Delta material bör bilda utgångspunkten för ställnings­tagandena lill uppläggningen av den framtida sysselsättnings- och regio­nalpolitiken. Jag vill därför kort redovisa huvuddragen i materialet.

Sysselsättningen har under de senaste decennierna ökat snabbt. Under

Prop. 1975/76:211

205

Tab. 9.1 Sysselsatta i 1 OOO-tal åren 1970 och 1975. Årsmedeltal enligt arbetskrafts-undersökningarna (AKU)

1970

1975

Förändring

Jord- och skogsbruk

314

261

-     53

Industri

1 109

1 191

-1-    82

Byggnadsverksamhet

371

290

-     81

Summa vamprod.

1 794

1 742

-     52

Handel, samf, priv.

tjänster

1 298

1 314

-1-     16

Offentliga tjänster

762

1006

-1-   244

Summa tjänsteprod.

2 060

2 320

+   260

Totalt

3 854

4 062

+   208

femårsperioden 1960-1965 ökade antalet arbetstillfällen enligt arbetskrafts­undersökningarna med 140 000, Under åren 1965-1970 tillkom ytteriigare 160 000 arbetstillfällen och under åren 1970-1975 blev sysselsättningsök­ningen ännu större. Den uppgick då lill ca 210 000 arbetstillfällen. Detta innebär att antalet sysselsatta ökade med 4 % under var och en av de två försia femårsperioderna och med mer än 5% under den senaste femårs­perioden.

Ser man till utvecklingen inom olika näringsgrenar är ett fram­trädande drag den fortgående minskningen inom varuproducerande näringar och den kraftiga ökningen inom tjänstesektorn.

Sysselsättningsminskningen inom varuproducerande näringar har varit störst inom jord- och skogsbruk (tab, 9.1), Tillbakagängen har dock dämpats efterhand och den var under perioden 1970-1975 mindre än hälften av minskningen under åren 1965-1970.

Antalet sysselsatta inom tillverkningsindustrin har ökat under första delen av 1970-talet. Utvecklingen har emellertid varierat beroende på konjunk­turläget. Sysselsättningsökningen har varit särskilt kraftig mellan aren 1973 och 1975. Frän är 1970 till år 1973 inträffade däremot en minskning efler den kraftiga uppgången under perioden 1968-1970.

Byggnadsverksamheten, som kunde redovisa en stadigt ökande syssel­sättning fram till år 1969, härunder 1970-talet haft en vikande sysselsättning, beroende framför alll på ett minskat bostadsbyggande.

Samtidigt som de varuproducerande sektorerna sammantagna har haft en vikande sysselsättning har antalet anställda inom tjänstesektorn vuxit kraftigt. Under åren 1970-1975 ökade antalet sysselsatta inom denna sektor med inte mindre än 250 000, Nästan hela denna ökning har skett inom siatlig och kommunal verksamhet. Tyngdpunkten ligger pä den kommunala verksamheten. Del är framför alll utbyggnaden av hälso- och sjukvården med 90 000 nya arbetstillfällen och utbildning med 40 000 nya arbetstillfällen som har gett upphov till ökad sysselsättning.

Prop. 1975/76:211

206

Under 1970-talels försia del ökade den lotala sysselsättningen med ca 150 000 personer mer än vad man räknade med vid periodens börian. Sys­selsättningen inom industrin har haft en faktisk ökning mot en förutsatt minskning. Vidare har sysselsättningen inom offentlig sektor ökat snabbare än vad man räknade med i börian pä 1970-talet, Dessa förändringar bör ses som uttryck för ökade sysselsättningspolitiska ambitioner och som re­sultat av kraftigt ökade insatser frän statsmakternas sida.

De netioförändringar som har redovisats ger inte på nägot säll en ut­tömmande bild av de sysselsättningseffekter, som uppstår genom den fort­gående omvandlingen av näringslivet. Bakom förändringarna ligger bl.a, en omfattande investeringsaktivitet. Industrins investeringar, som ärav stra­tegisk betydelse för samhällsekonomin, har ökat varie år sedan år 1968. De uppgår f n. till ca 14 miljarder kr. per år. Det saknas säkra uppgifter om hur många arbetstillfällen som kommer till varie är inom industrin till följd av dessa investeringar och om hur många som samtidigt försvinner till följd av nedläggningar och rationaliseringar. En viss uppfattning kan man få genom att studera nettoförändringarna i sysselsättningen för de olika industribranscherna. Under åren 1970-1975 ökade t, ex. sysselsättningen inom maskinindustrin med ca 23 000 personer och inom transportmedel­sindustrin med ca 30 000. Samtidigt minskade antalet sysselsatta med ca 8 000 i livsmedelsindustrin och med ca 14 000 i beklädnadsindustrin. Om man i stället studerar nettoförändringama i sysselsättningen för enskilda företag kommer man till ännu högre tal för nytillkomna resp. försvunna arbetstilllallen.

Denna omfattande strukturförändring har effekter på arbetsmarknaden i flera avseenden, t. ex. när del gäller antalet människor som måste söka sig nya arbetsuppgifter, sysselsättningens regionala fördelning och yrkes­fördelningen.

Vad beträffar sysselsättningens regionala utveckling kan

konstateras att samtliga skogslän föriorade arbetstillfällen under åren

1965-1970, Jämtlands, Kopparbergs och Västernorrlands län gjorde de största

förlusterna. Sysselsättningen ökade på andra håll i landet. Särskilt snabbi

ökade antalet arbetstillfällen i storstadslänen och vissa storstadsnära län.

Under den första delen av 1970-talel har förhållandena ändrats markant.

Sysselsättningen fortsätter att öka i storstadslänen men i en mera dämpad

takt. 1 skogslänen haren stabilisering skett. I Värmlands och Västernorriands

län har det skett en fortsatt minskning, men tillbakagängen är inte lika

omfattande som tidigare. Några av skogslänen visar upp en mycket god

sysselsättningsutveckling hittills under 1970-lalet. Detta gäller särskilt Norr­

bottens och Kopparbergs län. Denna markanta omsvängning i skogslänens

utveckling beror dels pä en starkare ökning av sysselsättningen inom in­

dustrin än i resten av landet, dels på en snabb ökning av sysselsättningen

inom samhällsservice.

De här beskrivna förändringarna i sysselsättningens regionala utveckling

Prop. 1975/76:211

207

harstarki påverkat befolkningsutvecklingen. Under 1960-lalet lämnade netto mellan 10 000 och 15 000 personer stödområdet per är, medan stödområdet hittills under 1970-talet har haft nettoinflyttning. Även i storstadsom­rådena har flyttningsrörelserna blivit mera balanserade och rent allmänt har befolkningsförskjutningarna mellan länen minskat under 1970-talets försia hälft.

Säväl långtidsutredningen som länsplaneringen och sysselsättningsuired­ningen redovisar kalkyler över sysselsättningsutvecklingen fram till år 1980.

Långtidsutredningen redovisar fyra alternativa kalkyler över den ekonomiska utvecklingen fram lill år 1980. Alternativ I och 

II

bygger på ett antagande om veckoarbetstid på 40 timmar medan i alternativ 111 och 

IV 

prövas följderna av en minskning lill 37,5 timmar. Här skall endast alternativ 1 och 11 beröras.

Alternativ 1 förutsätter en privat konsumtionsökning pä 3 9é per är varvid den offentliga sekiorn skulle kunna öka med ca 140 000 sysselsatta. Al­ternativ 

II 

förutsätter en privat konsumtionsökning pä 2 96 per år och skulle kunna ge utrymme för en sysselsättningsökning inom samhällsservice pä ca 230 000 personer. En utveckling enligt alternativ I skulle innebära all industrisysselsätlningen ökar med ca 25 000 personer medan alternativ 11 skulle resultera i all antalet sysselsatta inom industrin minskar med ca 30 000 personer.

Sysselsättningsutredningen lämnar i räkneexemplets form bedömningar av utvecklingen inom den offentliga sektorn men bygger i övrigt pä långtidsutredningens material. Sysselsättningsutredningen redo­visar tre huvudalternativ för sysselsättningsutvecklingen inom offentlig sek­tor under perioden 1975-1980, En oförändrad ambitionsnivå i stat och kom­mun-vilkelinnebäratlendastförändringaribefolkningensstoriek och älders-sammansättning beaktas samt att nuvarande köer inte tillåls växa - kräver en ökning av antalet anställda med ca 70 000 personer. Det är främst hälso- och sjukvärden samt social service som svarar för denna ökning. Verksamhetsplaneringen i kommuneroch landsting pekar enligl utredning­en på en ökning med ca 150 000 sysselsatta. Detta anlal överensstämmer alltså nära med den sysselsättningsökning som anges i långtidsutredningens alternativ 1, Slutligen räknar uiredningen med vad man kallar en högre ambitionsnivå som baserar sig pä inventeringar av behov på skilda områden inom samhällelig service, främst hälso- och sjukvård, social service (bl, a. barnomsorg) och undervisning (fig. 9.1), Denna högre ambitionsnivå skulle enligl uiredningen motsvara ca 250 000 sysselsällningstillfällen. Del innebär en sysselsättningsökning inom offentlig sektor av ungefär samma omfallning som under den försia hälften av 1970-talet och något högre än vad lång­tidsutredningen räknar med enligt alternativ 11.

Sysselsättningsuiredningen drar för sin del slutsatsen att många akuta brister skulle kvarstå vid en utbyggnad enhgt nu föreliggande planer. Del högsla alternativet inrymmer bl, a. överenskommelsen om utbyggnaden av

Prop. 1975/75:211

208

barnomsorgen fram till år 1980 och en väsentlig standardförbättring inom långtidssjukvården. De framräknade sysselsättningstalen kan enligt utred­ningen tjäna som mycket allmänna riktmärken för politiken men kan inte utgöra preciserade mål för politiken.

Länsplaneringens prognoser visar enligt arbetsmarknadsde­partementets utvärdering i rapporten (SOU 1975:91) Politik för regional ba­lans, att den balanserade utveckling som har kännetecknat börian av 1970-taIet kommer att bestå under resten av 1970-talet och även under 1980-talel Den omfördelning av befolkningen som ännu äger mm sker främst inom länen. Dessa befolkningsförskjutningar synes dock bli avsevärt mycket mindre än under 1960-talel,

Några länsstyrelser i södra Sverige - bl, a, länsstyrelsen i Kalmar län - instämmer i att regionalpolitiken haft betydelsefulla effekter inom stöd­området men påpekar samtidigt all länen uianför stödområdet inte haft

Arbetskraftsbehov (tusental) nyanst

ä

llda

300

254 000

35

200

15D 000

100

Of

ö

r

ä

ndrad .-inibi-tionsnivd

Akluell vcrksdm-hiTsplrtnering

ö

vrigt

Undervis­ning

Social service

E

H

ä

lso- och sjukv

å

rd

Fig. 9 1 Arbetskrajlsbehov inom den ojjenlliga seklorn.enlig, sysselsätlningsutredningens

tie alternauv.  Oknmg i tusental sysselsatta under perioden 1975-1980

'

Prop. 1975/76:211

209

samma positiva utveckling,

1 samarbete mellan arbetsmarknads- och finansdepartementen har utförts en regional nedbrytning av långtidsutredningens sysselsättningskalkyler. Nedbrytningen bekräftar i likhei med länsplaneringsmaterialet de senaste årens tendens till en stabilare sysselsättning inom stödområdet, Samma slut­sats kan dras för storstadsområdenas utveckling. Obalanser synes emellertid kunna uppkomma på andra håll i landet,

1 rapporten konstateras att det i flera fall synes möjligt att eliminera de beräknade obalanserna genom att yrkesverksamhetsialen utvecklas något snabbare än beräknat. Tvä reservationer görs dock. För del första kan ett ökat dellagande av kvinnor i arbetslivet i de mera glest befolkade delarna av landet bli svärl alt förverkliga pågrund av bl. a. kommunikationshinder. För del andra påpekas beträffande Stockholms län alt yrkesverksamhetstalen där redan ligger sä högl att ökningen under 1980-talel inte kan fortsätta i samma takt som hittills, Samma sak kan komma all gälla vissa primära centra med redan nu hög sysselsättningsgrad bland kvinnor.

9.3 Den enskildes krav på arbete

Jag har redan nämnt att sysselsättningstillväxten har varit snabbare under första delen av 1970-talet än under den föregående femårsperioden. Mellan dessa båda perioder har en viktig förändring skett påarbetsmarknaden. Under åren 1966-1970 svarade befolkningsförändringarna - och dä främst invand­ringen - för närmare tre fjärdedelar av ökningen av antalet personer i ar­betskraften. Endasl en fjärdedel av det ökade antalet förvärvsarbetande beror på en ökad andel sysselsatta i de arbetsföra åldrarna. Under den första delen av 1970-talet gäller det omvända förhållandet. Endast en mycket liten del av ökningen (ca en tiondel) beror pä befolkningsförändringar. Resten hänger samman med ett ökat deltagande i arbetslivet. Det innebär således att vi under 1970-talet på ett bättre sätt än tidigare inom landet har kunnat ta lill vara viljan att della i arbetslivet.

Tillskottet lill sysselsättningen genom förändringar i sysselsättningsgraden uppgick under perioden 1965-1970 till ca 40 000 personer och 1970-1975 lill ca 200 000 personer. Det är framför allt kvinnorna som i ökad utsträckning har kommii in pä arbetsmarknaden. Sysselsättningsgraden för kvinnor i åldrarna 16-64 år har ökat från 53 % år 1965 till 58 % är 1970 och 66 % är 1975, Särskill snabb har ökningen varit förgifta kvinnor, för vilka andelen sysselsatta har ökat från 46 % är 1965 till 55 % är 1970 och 65 % är 1975. Skillnaden i sysselsättningsgradens ulveckling under de två perioderna för­klaras till stor del av förändringar i andelen studerande. Under 1960-talets senare del ökade antalet studerande kraftigt medan en omsvängning har skett under 1970-talets första år

Männens sysselsättning har utvecklat sig annoriunda än kvinnornas. An­talet män i arbetskraften har i stort selt varil oförändrat under de senaste

14 Riksdagen 1976. I saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

210

tio åren, och en viss minskning har skett i andelen sysselsatta. Detta kommer främst till uttryck i de allra lägsta och de högsta åldersgrupperna. Det är där en fräga om att en större andel av de unga männen befinner sig i ut­bildning än tidigare, När det gäller de äldre är förklaringen dels en sänkt pensionsålder, dels en ökad förtidspensionering.

Genom den snabba ökningen i kvinnornas dellagande i arbetslivet har en utjämning skett mellan män och kvinnor när det gäller sysselsättnings­förhållandena. Men det föreligger alltjämt betydande skillnader på detta för jämställdhet mellan könen avgörande område.

För kvinnor i åldersgruppen 15-24 år är skillnaderna mellan männens och kvinnornas deltagande i arbetslivet förhållandevis liten. Skillnaden hän­för sig i sin helhet till kvinnor med barn.

För kvinnor i åldern 25-44 är, som inte har barn under sju är, är andelen förvärvsarbetande ca 85 % mot ca 95 % för männen. För kvinnor i samma ålder men med bam under sju är är skillnaden betydligt större. Andelen förvärvsarbetande i denna grupp är ca 60 96. Denna stora skillnad under­stryker bl. a. barnomsorgens centrala roll för dessa grupper.

För kvinnor i åldern 45-64 är är andelen förvärvsarbetande nägot mer än 60 96, Bland män i samma åldersgrupp är andelen förvärvsarbetande nästan 90 %. Bäde bland män och kvinnor är yrkesverksamhetsgraden lägre bland de äldre (55-64 är) än bland medelålders (45-54 är).

Skillnaderna mellan männens och kvinnornas deltagande i arbetslivet gäl­ler inte enbart sysselsättningsgraden utan också arbetstiden. Inemot 90 96 av männen arbetar mer än 35 timmar i veckan mot ca 55 % bland kvinnorna. Ca 30 96 av kvinnorna arbetar 20-34 timmar och 15 96 mindre än 20 timmar i veckan. Av den slora ökningen i antalet sysselsatta kvinnor under 1970-talets första fem är ligger ca 140 000 i gmppen med s. k. läng deltid (20-34 timmar i veckan) och ca 60 000 i gmppen med mer än 35 timmar i veckan. Antalet personer med kort deltid (mindre än 20 timmar i veckan) har varit i stort selt oförändrat under perioden.

Skillnaden i mäns och kvinnors deltagande i arbetslivet är sälunda alkjämt belydande, även om en påtaglig utjämning har skett under senare år. Detta förhällande mäste därför vara en av utgångspunkterna för inriktningen av sysselsättningspolitiken och för utformningen av statsmakternas älgärder. En annan utgångspunkt utgör de regionala skillnaderna i yrkesverksam­helsgraden, vilka har ägnats stor uppmärksamhet i länsplaneringen. En tredje utgångspunkt utgörs av det förhållandet att de största outnyttjade arbets­kraftsresurserna i absoluta tal finns i de relativt tätt befolkade regionerna.

Ökningen av antalet förvärvsarbetande kvinnor har, som framgär av fig. 9.2, varit jämnt fördelad över landet. Detta gäller för förhållandel mellan riksomräden och mellan län, men det gäller ocksä mellan olika ortstyper. Detta innebär att de skillnader som fanns mellan regioner år 1970 kvarstår i stort sell oförändrade vid 1970-lalets mitt. Skillnaderna mellan riksområden är störst för medelålders och äldre kvinnor. För kvinnor i åldern 45-54

Prop. 1975/76:211

211

är är skillnaden i yrkesverksamhetsgrad mellan de högsta och lägsta värdena ca 15 procentenheter, och för kvinnor i åldern 55-64 är ca 25 procentenheter.

Även bland män i åldern 55-64 år finns påtagliga regionala skillnader. Runt ett riksgenomsnitt på ca 82 % i yrkesverksamhetsgrad finns en sprid­ning från 86 % i Smålandslänen ner till ca 70 96 i de två nordligaste riks­omrädena. Förtidspensioneringen uppvisar motsvarande regionala variatio­ner. I Norrbottens län motsvarar den nästan 15 96 av totalantalet sysselsatta i åldersgruppen 55-64 år mot endasl 5 96 i Jönköpings län.

De undersysselsatta äldre männen finns främst i storstadsområdena och i skogslänen. De är i allmänhet inle gifta och ofta frånskilda. Deras gmnd-och yrkesutbildning är ofta kort och bristfällig. 1 storstäderna har de ofta svåra sociala problem som antingen är en följd av eller en orsak till att de är utestängda frän arbetslivet.

Yrkesverksamheten bland män i åldersgmppen 65-74 år har fallit snabbt pä senare år. År 1970 var ca 30 96 av männen i denna ålder i arbetskraften mot ca 20 96 år 1975. Generösare pensionsvillkor och det minskade antalet jordbrukare med traditionellt hög pensionsålder spelar här en avgörande roll.

När de skilda reformer som nu genomförs för att ge möjlighet till en successiv avtrappning i arbetet har hunnit verka en tid, bör ett mönster

Kvinnor 25-44 

ä

r

Kvinnor 45-54 

å

r

1971      1972      1973      1974      1975

1971       1972      1973      1974      1975

1971      1972      1973      1974     1975

Fig. 9.2 Andel kvinnor i arbetskraften 1971-1975.

Prop. 1975/76:211

212

präglat av en stor individuell valfrihet utkristallisera sig för denna grupp. Det finns vissa tecken som tyder på att en ganska stor del av denna ål-dersgmpp önskar en fortsatt yrkesverksamhet. Det är främst den förhål­landevis höga andelen yrkesverksamma i Stockholmsregionen som tyder på detta. I denna region finns pä gmnd av den lokala arbetsmarknadens storlek och variationsrikedom möjligheieriill anpassade arbetsuppgifter, som en förhållandevis stor gmpp människor har utnyttjat.

Med utgångspunkt i de faktiska förhållandena på arbetsmarknaden har fiera olika bedömningar gjorts av de krav som kan komma att ställas fram­över på ökade sysselsättningsmöjligheter.

Långtidsutredningen (SOU 1975:89) räknar i sitt betänkande med att antalet sysselsatt ökar med drygt 120 000 personer under perioden 1975-1980, vilket innebär en långsammare ökning än under första hälften av 1970-talet. Den beräknade ökningen förklaras nästan helt av ökat del­tagande i arbetslivet. De naluriiga folkmängdsförändringarna - liksom in­vandringen - vänlas inte ge nägot nämnvärt tillskott till sysselsättningen. Antalet förvärvsarbetande kvinnor beräknas öka med ca 160 000 medan antalet män i arbetslivet fömtses minska med ca 30 000.

Renl principiellt bör man räkna med att samband föreligger mellan efter­frågestrukturen på arbetsmarknaden och arbelskraftsutbudets utveckling. Kunskapen om dessa samband är emellertid ofullständig. Långtidsutred­ningen har av della skäl räknal med samma ökning i totalsysselsäitningen i sina olika kalkyler över samhällsutvecklingen till år 1980. Alla alternativen förutsätter utbyggnad av barntillsynen. Längtidsutrednignen visar ocksä att kraftiga ökningar i kvinnornas andel inom t. ex. industri krävs om dess alternativ 1 och 111 skall kunna förenas med den beräknade tillgången pä arbetskraft.

Om arbetskraftsresurser avsätts för att undanröja förvärvshinder är det naturligt att utbudet av arbetskraft som en direkl följd härav kan öka totalt sett. En utbyggd barnomsorg innebär t. ex. att förvärvshinder undanröjs. Långtidsutredningen räknar för sin del med att den ökade sysselsättningen bland kvinnorna lill 40 % kommer att beslå av kvinnor med bam under sju år. Det ökade behov av barntillsyn som denna utveckling för med sig kan anses ligga väl inom ramen förden mellan Svenska kommunförbundet och regeringen hösten 1975 överenskomna utbyggnadstakten. Den totala sysselsättningsökningen beror alltså bl. a. på hur nya sysselsältningslilirällen kommer att fördelas på privat och offentlig sektor. Vidare påverkas arbets­kraftsutbudet av efterfrågans geografiska och yrkesmässiga fördelning. Er­farenheterna frän den första delen av 1970-talet kan tala för att en expansion inom den offentliga sektorn kan bli förhållandevis jämnt regionalt fördelad och därtill kommer att arbetskraftsresurserna inte i någon region ännu är fullt utnyttjade.

Även sysselsättningsuiredningen pekar på att arbelskraftsefterfrägans geo­grafiska och yrkesmässiga sammansättning påverkar arbetskraftsutbudet. LO

Prop. 1975/75:211

213

Ö

kning I tusental O

10      20     30      40     50     60     70      SO     SO     100

_J____ i , ,     ____ 1------------- J.

 ,_J------- 1-- d. 1... -- I                 L

Ö

kning I procent O      10      20      30

Stockholms

Uppsala

S

ö

dermanlands

Ö

sterg

ö

tlands

J

ö

nk

ö

pings

Kronobergs Kalmar Gotalnds  ' Blekinge Kristianstads
[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

hus

Hallands

GbsochSohus

Ä

lvsborgs

Skaraborgs

V

ä

rmlands

Ö

rebro

V

ä

stmanlands

Kopparbergs

G

ä

vleborgs

V-Norrlands J

ä

mtlands V

ä

sterbottens Norrbottens

Nuv. regio­nala skill­nader

H

ö

jning till m

ä

nnens syssel-s

ä

ttningsnivS

Fig. 9.3 Potentiella arbetskraftstillgångar i de skilda länen.

Staplarnas jörsta två fall från vänster räknat visar hur många fler som skulle för­värvsarbeta i de skilda länen om männen resp. kvinnorna i alla landets kommuner skulle arbeta i samma ulsträckning som de delar av landet där sysselsättningsgraden nu ligger högst - for männens del Jönköpings län och for kvinnornas del Stockholms län. Del tredje fältet visar vad en ytterligare höjning av kvinnornas sysselsättningsgrad upp till männens nivå skulle betyda i fler sysselsatta. De vänstra staplarna visar effekten i antal fter personer i arbeie och de högra den procentuella effekten på sysselsättningen.

Prop. 1975/76:211

214

gör i sill remissyttrande den bedömningen att insatserna för att mobilisera de betydande potentiella arbetskraftsresurserna borde kunna medge en ök­ning av den offentliga sysselsättningen samtidigt som sysselsättningen inom industrin upprätthålls.

Sysselsättningsutredningen har redovisat några räkneexem­pel för att belysa vilka anspråk som kommer alt ställas på arbete under olika antaganden. Om man antar alt kvinnorna skulle ha samma syssel­sättningsgrad som männen hade är 1975 skulle ytteriigare ca 600 000 personer delta i arbetslivet. Om man i stället utgär frän att alla kommuner i landet skulle nå upp till de förvärvsfrekvenser som gäller för män i Jönköpings län och för kvinnor i Stockholms län skulle ca 380 000 personer gä in pä arbetsmarknaden. Tre fjärdedelar av dessa är kvinnor. Hälften av dessa är i sin tur över 45 år Uiredningen betonar att dessa räkneexempel måste tolkas med stor försiktighet. Som jag utvecklar mera i detalj längre fram finner utredningen att önskemålen att fä arbete i åldrarna över 45 år är förhållandevis låg. Mindre än en tredjedel av kvinnorna i dessa åldrar skulle vilja ha arbete omedelbart eller senare.

Utredningen sammanfattar dessa räkneexempel i en bild som illustrerar hur stora sysselsättningsökningar som skulle krävas i de olika länen om man skulle fä en regional utjämning och om den kvinnliga sysselsättnings­graden skulle överensstämma med männens. Av fig. 9.3 framgär att de relativt sett största ökningarna skulle behövas i skogslänen men att det samtidigt i absoluta tal krävs mycket stora tUlskott även i andra delar av landet och därvid främst i storstadsområdena.

I fig. 9.4 lämnas motsvarande uppgifter om fördelningen av de potentiella arbetskraftstillgångarna pä ortstyper. Relativt selt är dessa arbetskraftstill­gångar för kvinnor ungefär dubbelt så stora i kommuncentra som i stor-

Okning i tusema!                                                      Oknmq i p-ocenr

O     ;       |

°°

....1.     200      .      300             400 bOO      O       10      ?0      .IO

Storstadsomr

å

de Prim

ä

ra centra Regionala centra Kommuncentra

M

ä

n 1 Kvinnor

Imrh

Huv. regio­nala skill-

H

ö

jniog till m

ä

nffias $ys

»

t-

6"

ä

tthlnin

»

v|     .......... 

Fig. 9.4 Polenliella arbetskraftstillgångar i kommuner inom skilda ortsiyper. Beräknade på samma sätl som för länen i fig.  9.3.

Prop. 1975/76:211

215

stadsområdena.

Flera remissinstanser understryker att ökad uppmärksamhet bör ägnas sysselsättningsgraden. Så anser t, ex. länsstyrelserna i Kopparbergs och Jämt­lands län samt landstinget i Gävleborgs län att målet för regionalpolitiken bör innefatta en utjämning av sysselsättningsgraderna mellan de skilda lä­nen. Jag återkommer till dessa frågor.

Sysselsättningsutredningen redovisar också undersökningar, som belyser viljan bland personer som står utanför arbetskraften att ta förvärvsarbete. I en tilläggsundersökning till arbetskraftsundersökningama har SCB frågat dem som i mars-april 1975 inte var sysselsatta, om och när de önskade förvärvsarbete.

SCB:s intervjuundersökning visar att något mer än 180 000 kvinnor i åldersgruppen 254 är vill ha arbete omedelbart eller nägot senare. Sys­selsättningsuiredningen drar slutsatsen att av kvinnor i denna ålder så gott som inga av.ser att ägna sig helt ät arbete i hemmet. Som framgår av fig. 9.5 dominerar barntillsyn bland de angivna förvärvshindren.

I sysselsättningsutredningens räkneexempel utgör de medelålders och äld­re kvinnorna den största gruppen bland dem som enligt gjorda anlaganden skulle kunna komma att delta i arbetslivet. Om man utgår från att kvinnorna i dessa åldersgrupper skulle förvärvsarbeta i samma omfattning som männen skulle det innebära att ca 90 000 kvinnor i åldern 45-54 år och inte mindre än 150 000 kvinnor i åldern 55-64 år skulle gå in på arbetsmarknaden, dvs. totalt ca 250 000 personer. Enligt intervjuundersökningen var det mindre än en tredjedel av dessa (ca 70 000 personer) som uppgav sig vilja ha för­värvsarbete omedelbart eller först senare. Många olika förvärvshinder förelåg. Hälsoskäl anges ofta som en anledning. Hushållsarbete och vård av åldring eller handikappad redovisades också som förvärvshinder. I många fall torde

Inom 6

SfiLKe .in

månader

b2"-,.

75%

G m;in;ider

Barntillsyn

Barntiltsvn     _ 

__ 

21% Studier

Hush

å

llsarbete

18% 

Ö

vriga­ sk

ä

l

8% Studier

6% Hush

å

llsai

11% 

Ö

vriga sk

ä

l

Fig. 9.5 Huvudsakliga förvärvshinder för ej sysselsatta kvinnor i åldern 254 år. som vill förvärvsarbeta inom 6 månader eller senare. Procentuell fördelning.

Prop. 1975/76:211

216

förvärvshindren lor kvinnor i denna grupp vara svära och ibland omöjliga att undanröja, Uiredningen päpekar dock alt i ett längre tidsperspektiv kom­mer det med stor säkerhet att ske en kraftig ökning av yrkesverksamhets-graderna för kvinnor i denna åldersgrupp, eftersom de yngre kvinnor som nu har hög sysselsättningsgrad kommer att vilja stanna kvar pä arbets­marknaden när de blir äldre.

Anlalel arbetslösa och s. k, latent arbetssökande är förhållandevis litet jämfört med de tat som sysselsättningsuiredningen anger för de potentiella arbetskraftstillgängama. År 1975 var enligl arbetskraftsundersökningarna (AKU) ca 70 000 personer arbetslösa, 1 relation till arbetskraften är det i stort sell samma nivä som under högkonjunkturäret 1970, Samtidigt har antalet latent arbetssökande minskat kraftigl under senare år. Med latent arbetssökande avses därvid personer som uppger sig vilja förvärvsarbeta under mätveckan om del funnits lämpligt arbete på orten. Ar 1968 uppgick antalet latent arbetssökande fortfarande till 145 000 och i börian av 1970-talel var del ännu över 100 000, Ar 1975 hade antalet minskat till något färre än 80000 personer av vilka 60 000 var kvinnor.

I både sysselsättningsuiredningen och länsplaneringen redovisas fakta som förklarar skillnaderna i yrkesverksamhetsialen mellan gmpper av människor och mellan regioner, Della har redovisats i det föregående. Jag vill här ta upp några huvuddrag i delta omfångsrika material.

Del gmndläggande hindret för en ökande yrkesverksamhet ligger na­turiigtvis i att antalet sysselsättningstillfällen kan vara otillräckligt i vissa delar av landet. En ökad total sysselsättning är en nödvändig förulsällning fören ökad yrkesverksamhet. Men det är inte tillräckligt med ett kvantitativt synsätt. Arbetstillfällena mäste ulformas och lokaliseras sä alt de kan sökas av dem som står utan sysselsättning. Vidare måste förvärvshinder undan­röjas så att människorna kan ta de arbetstillfällen som står till buds.

Möjligheterna lill arbete skiftar starkt mellan lokala arbetsmarknader av olika storlek. Också inom de lokala arbetsmarknaderna skiftar möjligheterna att nå arbetstillfällena. Detta beror främst pä bristande kommunikationer mellan arbetsplatser och bostadsorter men hänger ocksä samman med det sätt på vilket bebyggelsen har planerats. Människor utan bil kan inte nå alla de arbetstillfällen som finns inom den lokala arbetsmarknaden. Delta drabbar främst kvinnorna.

Kvinnor i åldern 25-44 år, som inte har barn under sju är, har nästan lika höga yrkesverksamhetstal som mänrien. För kvinnor med bam i för­skoleåldern är yrkesverksamheten påtagligt lägre. Nästan alla kvinnor i den­na grupp vill förvärvsarbeta. De anser alt barntillsynen är det främsta för­värvshindret.

Hälften av alla i aktiv ålder som står utanför yrkeslivet är över 45 är. Kvinnorna dominerar i denna grupp. De efterfrågar emellertid inte förvärvs­arbete i samma utsträckning som de yngre kvinnorna. Sysselsättningsui­redningen konstaterar att orsaken till att de inte förvärvsarbetar i huvudsak

Prop. 1975/76:211

217

är brist pä lämpligt arbete pä orten. Hälsoskäl är ell annat viktigt förvärvs­hinder, Samtidigt är brister i utbildning och yrkeserfarenheter ännu mer markerade än för de yngre kvinnorna.

Arbetslösheten är förhällandevis hög i de yngsta åldersgrupperna. Över­gängen mellan skola och arbetsliv är svär för vissa grupper. Det främsta förvärvshindret ärenligt sysselsättningsuiredningen bristen påen direkl an­vändbar grundläggande yrkesutbildning.

Valet av yrke är könsbundet. Trots stora insatser har inga större för­ändringar skett under del senaste ärliondel. Ungdomarnas studie- och yr­kesval ärenligt sysselsättningsuiredningen fortfarande alllför könsrollsbun-del och utgör ett direkt hinder för jämställdhet i arbetslivet. Det försvårar också i många fall möjlighetema att få arbete.

Hälsoskäl utgör för män över 45 är ett dominerande förvärvshinder. För få arbetstillfällen anpassade efter den enskildes förutsättningar utgör för denna grupp ett hinder för deltagande i arbetslivet.

9.4 Riktlinjer för sysselsättnings- och regionalpolitiken

Sysselsättningen har, som jag nyss redovisat, ökat snabbt under senare är. Det har inneburit att gmpper som tidigare saknade förvärvsarbete har fätl möjlighet att delta i arbetslivet. Det har möjliggjort en ökad produktion av varor och ökade insatser inom vård, utbildning och andra former av serviceverksamhet.

Den ökade sysselsättningen har tack vare de regionalpolitiska insatserna blivit jämnt fördelad mellan landets olika delar. Den kraftiga befolknings­minskningen i skogslänen har hejdats och vänts till en ökning. Den tidigare snabba befolkningsökningen i storstadsområdena har dämpats.

Sysselsättningsökningen har framför allt inneburit nya arbetsmöjligheter för mänga kvinnor som lidigare stod utanför arbetsmarknaden. Därmed har klyftan mellan män och kvinnor när del gäller tillgången till arbeie till en del jämnats ut.

Men trots en kraftig ökning av sysselsättningen finns det alUjämt män­niskor, som vill eller kan väntas vilja della i arbetslivet om möjligheter erbjuds. Och trots en ständigt ökad produktion finns det angelägna behov som ännu inle är uppfyllda.

Även om sysselsättningsökningen har varit förhällandevis jämnt fördelad mellan landets olika delar och en bätlre balans har skapats i befolknings­utvecklingen, sä föreligger det alltjämt betydande regionala skillnader. Dessa tar sig bl. a, uttryck i att kvinnorna i skogslänen inte kan förvärvsarbeta i samma utsträckning som kvinnorna i andra delar av landet och de tar sig också uttryck i att arbetslöshetsnivån i allmänhet är högre i skogslänen än i landet i övrigt. Samtidigt finns även i övriga län stora grupper som önskar förvärvsarbete.

Det är mol bakgrund av de vunna framgångarna och de framförUggande

Prop. 1975/75:211

218

uppgifterna som riktlinjerna för sysselsättningspolitiken och regionalpoli­tiken bör utformas.

En första utgångspunkt för denna politik bör vara den upp­fattning om arbetets betydelse för den enskilde och för samhället vilken jag angav i direktiven till sysselsättningsutredningen och som jag inled­ningsvis anknöt till. Där understryks att arbetet och dess villkor formar en väsentlig del av människans liv. Arbetet är ett medel att skapa en god försörining. Men arbetet har ocksä ett egenvärde som en väg till social gemenskap. Arbetet svarar mol gmndläggande mänskliga behov.

En andra utgångspunkt för politiken utgörs av de allmänna ekonomiska fömtsättningarna. Dessa har utförligt redovisats i den reviderade finansplanen (prop. 1975/76:150) och i den föregående regionalpolitiska pro­positionen (prop. 1972:111). 1 prop. 1972:111 betonas att det är ökningen av våra ekonomiska resurser som har möjliggjort de materiella framstegen och den ökade sociala välfärden. Ekonomiskt tillväxt är alltså ett medel att nå allmänna välfärdsmål. Endast en ekonomi som befinner sig i expansion kan ge utrymme för ökning av sysselsättningen i underförsörida områden.

Ekonomisk tillväxt förutsätter, speciellt i ett land som Sverige med dess stora utlandsberoende, en fortsatt omvandling av det ekonomiska livet. Hu­vuddragen i en sådan utveckling kännetecknas av specialisering, utnyttjande av stordriftsfördelar, ökad användning av teknisk utmstning m. m. Detta fömtsätter röriighet hos kapitalet mellan och inom sektorerna, dvs. fortsalt strukturomvandling. Mot denna bakgrund krävs en fortsatt snabb utbyggnad av vär industriella kapacitet. Detta understryks av nödvändigheten att åter­ställa balansen i utrikesbetalningarna till år 1980, vilket riksdag och regering har lagt fast som en uppgift för den ekonomiska politiken. Iprop. 1975/76:150 framhålls att den investeringsfrämjande politik som har förts kommer att fullföljas med kraft. Närdet gäller fördelningen av utrymmet för konsumtion framhålls att en snabb ökning av offentlig konsumtion inte kan åstadkommas samtidigt. Del är inte heller möjligt att göra en ensidig satsning pä endera sektorn. Angelägna reformönskemål och standardförbättringar mäste därför förverkligas i en takt som de samlade resurserna medger. För att komma till rätta med det nuvarande underskottet i bytesbalansen krävs ovillkoriigen att sparandet i vår ekonomi ökar. Detta måste ske inom den offentliga sektom.

En tredje utgångspunkt är att produktionen skall inriktas på alt tillgodose medborgarnas behov av varor och tjänster. Utvecklingen i alla industrialiserade länder kännetecknas av en förskjutning från vampro­ducerande näringsgrenar till tjänsteproducerande områden.

De varuproducerande näringarna har förmått alt kraftigl öka produklionen med oförändrad eller minskad sysselsättning, I riänstenäringarna har efter­frågan på social omsorg, sjuk- och hälsovård, utbildning saml annan ge­mensam och personalkrävande service varit slor. Denna förskjutning kan vänlas fortsätta. I den allmänna debatten har det ibland skapats ett mot-

Prop. 1975/76:211

219

satsförhållande mellan de varuproducerande näringarna, särskilt industrin, och tjänstesektorn, främst den offentliga verksamheten. Det är visserligen sant att avvägningsproblem mellan dessa verksamheter existerar och många gånger är av central betydelse. A andra sidan gäller samtidigt att verk­samheten på dessa områden förutsätter varandra. En framgångsrik industri kräver i ett land som vårt en väl utbyggd samhällsservice. En utbyggnad av samhällets verksamhet för att tillgodose behovet av bättre värd, omsorg och utbildning kräver i sin tur en industriell förnyelse som kan bidra till en ekonomi i balans.

En fjärde utgångspunkt för sysselsättnings- och regionalpo­litiken är insikten om alt det inte finns en enda sammanhängande arbets­marknad. I stället finns det ett stort antal lokala arbetsmarknader, vars om­fattning varierar beroende pä den enskildes möjligheler alt nä tillgängliga arbetstillfällen. Inom varie lokal arbetsmarknad sker en ytteriigare avgräns­ning som bestäms av vars och ens yrkeskunskaper. Situationen kan skifta frän den ena lokala arbetsmarknaden till den andra, från det ena yrkes­området till det andra. En god tillgång pä arbete kan föreligga för en viss yrkesgrupp, medan det råder brist för andra. En god tillgäng pä arbeie innebär inte nödvändigtvis att arbetstillfällena är lämpligt utformade med hänsyn till den enskildes fömtsättningar. Och även om det finns tillräckligt med lämpliga arbetstillfällen kan en otillräckligt utbyggd barnomsorg och brister i kommunikationer mellan bostad och arbetsplatsen utgöra svåra förvärvshinder.

Det finns i en ekonomi av vår typ med starkt utlandsberoende och de­centraliserat beslutsfattande inga automatiskt verkande krafter som löser dessa problem och skapar rätt typ av arbete på rätt plats och vid rätt tidpunkt. Det krävs politiska beslut och samhälleliga insatser Med hänsyn till prob­lemens skiftande karaktär mäste åtgärder av mycket varierande typ kunna sättas in. De ökade kraven på arbete som har kommit till uttryck under senare är har understmkit nödvändigheten av en sädan politik med starka selektiva inslag, dvs. rikiade åtgärder.

Detta understryks ytteriigare av att de internationella konjunkturrörelserna under senare år har fält nya inslag som har försvårat olika länders sta­biliseringspolitik. Priserna har stigit snabbt, samtidigt som situationen pä arbetsmarknaden försämrats och arbetslösheten blivit omfattande. En eko­nomisk politik med mycket stark tonvikt pä generella medel har visat sig vara otillräcklig för att lösa problemen. Det förefaller snarast som om en sädan inriktning av politiken bidrar till att försvära problemen. Det är nöd­vändigl med åtgärder som är direkt inriktade pä att stödja sysselsättningen i utsatta regioner, branscher eller företag och all stödja de personer som har en svag ställning pä arbetsmarknaden. Dessa åtgärder måste vara så utformade att de inte ökar efterfrågan i andra delar av ekonomin, där det råder brist på produktionsfaktorer.

Sysselsättningspolitikens uppgift bör - mot denna bakgmnd - bli att i

Prop.  1975/76:211

220

görligaste mån undanröja hinder som står i vägen för dem som vill förvärvsarbeta och att öka sysselsättningen sä att arbete kan erbjudas alla som vill delta i arbetslivet.

Strävan att ge arbete åt alla innebär att var och en skall ha möjlighet att medverka i arbetslivet efter sin förmåga. Sysselsätt­ningspolitiken måste förenas med en social förnyelse av arbetslivet. Ar­betsmiljön måste förbättras och anpassas så alt fysiska, psykiska eller sociala handikapp inle utgör hinder som stänger människorna ute frän förvärvs­arbete.

Strävan att ge arbete ål alla innefattar ocksä en vilja att skapa jäm­ställdhet mellan män och kvinnor i arbetslivet. En huvuduppgift blir därvid alt komma till rätta med de förhållanden som gör att många kvinnor hindras från att förvärvsarbeta även när det finns lediga platser. Dessa för­värvshinder utgörs ofta av brister i samhället, t. ex. i fräga om barnomsorg och kommunikationer. Jämställdheten i arbetslivet kräver ocksä insatser för att främja ett mindre könsbundet yrkesval och en fortsatt utjämning av löne- och anställningsvillkor mellan olika yrkesområden.

Strävan att ge arbete ät alla innefattar en vilja att skapa trygghet i anställningen. Grunden för detta är lagstiftningen om anställnings­skydd. Det innebär en skyldighet för varie arbetsgivare att ta ansvar för varie anställd. Lagstiftningen kompletteras i särskilda lägen med stödåtgärder för att upprätthålla aktiviteten i företagen och därmed sysselsättningen.

Strävan alt ge arbete ål alla innefattar vidare de regionalpoliliska mål som har kommit till uttryck i statsmakternas beslut om regional­politiken iVån år 1972 (prop. 1972:111, InU 1972:28, rskr 1972:347). Detta innebär att människorna i olika regioner skall erbjudas likvärdiga syssel­sättningsmöjligheter och en likvärdig tillgäng till social, kommersiell och kulturell service samt god miljö. Om detta skall kunna ske kan syssel­sättnings- och regionalpolitiken inte behandlas skilda frän varandra. Sys­selsättningspolitiken har alltid en regionalpolitisk dimension och regional­politiken har alltid ett sysselsättningspolitiskt innehåll,

1 likhei med sysselsättningsutredningen utgär jag från att regional ut­jämning av sysselsättningsgraden för kvinnor bör vara ett riktmärke för regionalpolitiken. Detta är ett motiv för fortsalla regionalpolitiska stödåt­gärder Jag utgår ocksä från att dessa insatser även fortsättningsvis kommer att behöva koncentreras till skogslänen och ofta dess inre delar I takt med att obalansen mellan landsdelar och län har minskat, har problemen inom länen tilldragit sig ökad uppmärksamhet. Till detta kommer all brister och problem på arbetsmarknaden ocksä uppstår i regioner med en hög syssel­sältningsnivå och en i övrigt bra arbetsmarknad.

Med en sädan inriktning av politiken, som jag här har angett, måsie sysselsättningsfrågorna ges en central plats i politiken på en rad områden, Della får konsekvenser för samhällsplaneringen, som mäste inriktas mol ett samhälle, där fier vuxna har en större anknytning till arbetslivet än

Prop. 1975/76:211

221

vad som nu är fallel och där del finns en större fiexibilitet mellan arbete, fritid och ulbildning.

För att politiken skall bli effektiv mäste rätt åtgärd kunna sättas in pä rätt plats och vid rätt tidpunkt. Delta förutsätteren planering som samordnar besluten inom skilda politikomräden och ger möjlighet till samverkan mellan lokala, regionala och centrala organ. Politikens allmänna inriktning blir där­vid bestämmande för det sätl pä vilket planeringen skall bedrivas. Om man lägger tyngdpunkten på allmänt verkande åtgärder kan planeringen bedrivas centralt. Om man i stället lägger en större vikt vid selektiva åtgärder mäsle planeringen i ökad ulsträckning bedrivas pä lokal och regional nivå.

Under de närmasle åren blir en huvuduppgift alt undanröja hinder som slär i vägen för dem som vill förvärvsarbeta, 1 takt med framgångarna i förverkligandet av den uppgifien måste arbetstillfällen kunna erbjudas dem som vill delta i arbetslivet. Ett sådant program får inte upplevas som ett tvång för dem som pä grund av utbildning, familjeskäl eller annal, för kortare eller längre tid inle önskar förvärvsarbeta. Ett program för att bryta ned förvärvshinder och öka arbetstillfällena bör inte läsas fast i form av ett visst antal arbetstillfällen. Människornas önskemal förändras hela tiden i takt med samhällets förändringar. Del gmndläggande för sysselsättningspolitiken är att samhället ständigt söker tillgodose den enskildes rätt lill arbete på samma säll som samhället pä andra områden har åtagit sig att skydda och stödja den enskilde medborgaren.

9.5 Åtgärder för att undanröja förvärvshinder

9.5.1 Allmän inriktning

Med utgångspunkt i de faktiska förhållandena pä arbetsmarknaden och med de riktlinjer som jag nyss har angivit blir huvuduppgiften för sys­selsättningspolitiken under de närmaste åren all medverka till all sy­stematiskt bryta ned en lång rad hinder som stänger människor ute från arbetslivet.

När planeringen pä så sätt inriklas mot ett samhället där fter vuxna har en Slörre anknyining till arbetslivet måste insatser göras över ett stort nUt. Det gäller därvid att konsekvent fullfölja de åtgärder som satts in under de senasie åren. I det följande kommer jag dessulom att föreslå ytteriigare insatser.

Det pågår ett omfattande reformarbete för att förnya arbetslivets villkor Det syftar till en utjämning och en kvalitetshöjning när det gäller arbels-och anställningsvillkor Dit hör förkortningen av arbetstiden, föriängningen av semestern, förbättringen av villkoren i sjuk- och pensionsförsäkringarna, införandet av ett lagfäst anställningsskydd och medbestämmande för de anställda. Denna utjämning av villkoren har sior betydelse för alt riva konst­lade gränser och därmed göra arbetslivet mera öppel och tillgängligt både

Prop. 1975/76:211

222

för dem som redan finns på arbetsmarknaden och för dem som ännu står utanför.

Det pägär samtidigt en reformering av arbetsmarknadspolitiken som syftar till alt Hylla in mer av den pä arbetsplatserna. Anpassningsgrupperna och åtgärderna för arbetsanpassning är några av de konkreta uttrycken för stats­makternas strävan att bereda arbete åt dem som har någon form av ar­beishandikapp. Andra åtgärder att nämna här är de stimulanser som har satts in för alt fä företag och kommuner att kombinera vidareutbildning för de redan anställda med nyanställning eller med undvikande av per-mitlering vid produktionsinskränkningar.

Det finns, som sysselsättningsutredningen framhåller, ingen skarp gräns mellan de krav som ställs på arbetsmiljön för att skydda de anställdas hälsa och insatserna för redan handikappade. Därför bör enligt min mening de omfattande insatserna för att förbättra arbetsmiljön, strävandena att fiytta arbetsmarknadspolitiken in pä arbetsplatserna samt förnyelsen av anställ­ningsvillkoren ses i ett sammanhang. Alla dessa åtgärder har del gemensamt att de medverkar till att undanröja förvärvshinder som har sin gmnd i arbetslivet. Jag skall strax återkomma till frågan om ökade insatser frän statsmakternas sida pä dessa områden.

Men hindren för ett deltagande i arbetlivet finns inte bara på arbets­platserna. Även förhållandena uianför arbetsplatserna kan, som bäde sys­selsättningsutredningen och länsplaneringen har visat, innebära hinder för mänga att gå ut i arbetslivet.

Redan vid övergången från skola till arbetsmarknad möter ungdomar svårigheter, och arbetslösheten bland ungdomar är högre än bland de vuxna i övrigt. Ett bättre samspel mellan skola och arbetsmarknad mäste skapas, för att alla ungdomar skall kunna erbjudas arbete, praktik eller utbildning. Såväl undervisningssystemet som i arbetsmarknadspolitiken, reformeras f n. med hänsyn härtill.

För en slor grupp, som i dag slår uianför arbetslivet men har starka öns­kemål om att förvärvsarbeta, är bristen pä barnomsorg det avgörande för­värvshindret. En kraftig utbyggnad av den kommunala barnomsorgen är därför nödvändig. Regeringens överenskommelse med kommunförbundet har lagt grunden för en sädan utbyggnad (prop, 1975/76:92).

1 länsplaneringen har stor uppmärksamhet riktats mot de lokala arbets­marknadernas sätl alt fungera. Av det materialet har tydligt framgått behovet av insatser för alt öka den enskildes möjligheter att nå de arbetsplatser som finns tillgängliga. Det kan här vara fråga om att ordna bättre rese-möjligheler, eller att åstadkomma en bättre planering av bebyggelsen som underlättar resorna mellan arbete och bostadsort. Med ökade insatser av della slag kan valmöjligheterna ökas pä den lokala arbetsmarknaden, men det utesluter inte att ett betydande antal personer kan finna nytlning önsk­värd. Det är därvid angeläget att den enskilde inte drabbas ekonomiskt av en av arbetsmarknadsskäl nödvändig ftyttning.

Prop. 1975/75:211

223

9,5,2 Åtgärder för att förändra arbetslivet

En utjämning av löner och andra anställningsvillkor har ägt rum pä den svenska arbetsmarknaden, främsl sedan mitten av 1960-talel. Denna ut­veckling har varit av avgörande betydelse för en väl fungerande arbets­marknad även när de slmkturella förändringarna varit kraftiga.

Den allmänna ijänstepensioneringen som successivt infördes under 1960-talel har suddat ut skillnaderna i pensionsförmåner och relativt sett un­derlättat rekryteringen lill arbetaryrkena. Förbättrade förmåner i fråga om semester och andra arbetstidsförhållandén som har åstadkommits lagstift­ningsvägen har minskat skillnaderna i arbetsvillkor mellan skilda gmpper i arbetslivet. Särskilt betydelsefullt har det varit alt skillnaderna i vecko­arbetstiderna har utjämnats på arbetsplatserna. Sammantaget har utveck­lingen i fräga om de allmänna villkoren i arbetslivet inneburit väsentligt förbättrade förhållanden för de stora löntagargmpperna inom industri och service samtidigt som avståndet till övriga anställda i dessa hänseenden har knappast in eller helt försvunnit.

Av största betydelse har utvecklingen av lönerelationerna varit. Pä LO-området har lill följd av den solidariska lönepolitiken avståndet mellan bättre och sämre betalda yrkesområden krympts avsevärt genom att anställda med låga löner har fått sin ställning förbättrad. 1 hög grad har detta lett till högre lön för kvinnor, eftersom dessa i stor utsträckning arbetar inom de sämst betalda yrkesområdena. Även utanför LO-området föreligger uppgifter om en kraftig relativ förbättring av kvinnornas löner. För den höjda för­värvsverksamheten bland kvinnor har denna utveckling varit av största betydelse.

Denna utveckling mot mer likartade arbetsvillkor har varit betydelsefull för alt närma yrkesområdena till varandra och mjuka upp de lidigare skarpa gränserna mellan arbetar- och tjänstemannayrkena. Rekryteringen har för­bättrats lill områden där inte endast lönerna utan även andra anställnings­villkor har släpat efter. Nödvändiga omställningar har därigenom under­lättats.

Som sysselsättningsuiredningen betonar kan andra arbetsförhållanden än lönesättningen bedömas komma att spela en alltmer betydelsefull roll fram­över. Redan den tillströmning som har ägt mm lill arbetsmarknaden under de senaste åren har varit beroende av en i ökad grad individuell anpassning av arbetena till den enskildes önskemål. Ju högre upp vi kommer i för­värvsfrekvens desto nödvändigare är det att arbetsvillkoren anpassas till de mycket skiftande krav och förutsättningar som gör sig gällande i fråga om arbetstider, arbetsuppgifter, arbetsställningar m. m, 1 det följande skall behandlas problem av denna art.

Del är ytteriigt angeläget att göra klart omfattningen av de uppgifter som vi står inför. Det är inte fråga om enstaka förändringar av arbetstider och arbetsplatser. Snarare kan del uttryckas så att nära nog varie arbetsplats

Prop. 1975/76:211

224

och arbetsuppgift behöver anpassas och att varie enskild arbetstagares behov av individuell inskolning måste tillgodoses,

Setl i detta perspektiv ärdel nödvändigt med systematiska, konlinueriiga förändringar av arbetsplatserna om utslagning skall kunna hejdas, Anpass-ningsgmppernas verksamhet på arbetsplatserna skall ses mot denna bak­grund. De har primärt kommit lill i syfte att bana väg för personer utifrån in i företaget men har också viktiga uppgifter i fråga om konlinueriiga för­ändringar inne pä arbetsplatserna.

Den delpensionsreform som träder i kraftden Ijuli 1976 innebär möjlighet till individuell anpassning av arbetstiden till den enskildes behov frän 60 års ålder. Deltidsarbete finns redan i stor utsträckning på den svenska arbetsmarknaden. Ca 650 000 personer, de allra ftesta kvinnor, arbetar deltid. 1 samband med pensionsreformen mäste deltidsarbete planeras in på varie enskild arbetsplats där en äldre arbetstagare gör anspråk på det.

En ytterligare dimension fär kraven på förändrade och individuellt an­passade arbetsplatser om perspektivet sträcks ut till att avse ett arbetsliv där kvinnornas förvärvsfrekvens är i nära nivä med männens, där pen­sionärer bereds möjligheter till förvärvsarbete långt upp i åren och där även relativt svårt handikappade bereds förvärvsarbete på den ordinarie arbets­marknaden. Då kommer långt stöne krav än hittills att ställas pä orga­nisatorisk och miljömässig anpassning ute på arbetsplatserna.

De arbelslivsreformer som har genomförts på senare år eller som planeras skall ses i delta sammahang. Lagstiftningen om anställningsskydd innebär skyldighet för varie arbetsgivare att la ansvar för varie anställd, med särskild tyngdpunkt i ansvaret att behålla och vid behov förändra arbetsuppgifterna för äldre personer som har arbetat länge i företaget eller förvaltningen.

Det förslag till arbetsmiljölagsliftningsom arbetsmiljöutredningen har pre­senterat lar sin utgångspunkt i att arbetsplatserna och arbetsuppgifterna mås­te vara så utformade all den enskilde inte riskerar hälsa och säkerhet. Efter­som varie enskild individ harolika motståndskraft mol fysiska och psykiska påfrestningar innebär delta mål att höga krav ställs på arbetsmiljöinsatser. Häri ligger då ocksä att ju fier människor - ofta med nägot slag av handikapp - som arbetslivet skall rymma, desto högre anspråk mäste ställas på ar­betsmiljön. Avsikten med utredningens förslag till lagsliftning kan sägas vara att förbättra arbetsmiljön sä att fier människor skall fä plats i det or­dinarie arbetslivet och behovet av särlösningar för personer med handikapp av skilda slag begränsas.

Den nya arbetsräilsliga lagstiftningen ger de fackliga organisationerna vid­gade möjligheter att ta till vara medlemmarnas intressen i frågor om med­bestämmande pä arbetsplatsen vad beträffar arbetsmiljö, arbetsorganisation, arbetstider osv. Lagstiftningen har karaktär av övergripande riktlinjer för hur medbestämmandet skall växa fram och är sålunda inriktat på hög grad av anpassning till förhållandena på varie enskild arbetsplats.

Skall arbetslivet rymma alla måsle det vara i hög grad flexibelt och ta

Prop. 1975/76:211

225

hänsyn till den enskildes behov och fömtsättningar. En sädan inriktning innebär också ett krav på nexibililel utifrån de under ett liv skiftande kraven och förutsättningarna t. ex. samspel utbildning-arbete under ungdomsåren och senare särskilda arbetstidskrav i samband med att bam föds och behöver omvårdnad, anpassning till lägre tempo och mindre arbetsinsats när pen­sioneringen närmar sig, särskilt tillrättalagda arbetsförhållanden i samband med längre sjukdom, vid handikapp osv. Sysselsättningsutredningen har diskuterat sysselsättningsproblemen utifrån detta perspektiv och jag ansluter mig lill ett sädant synsätt. I det följande diskuteras pä viktigare områden de konsekvenser som detta för med sig.

9.5.3 Älgärder JÖr att förbälira Informationer och arbetsförmedlingen

Antalet tillfällen dä enskilda personer söker arbete på den svenska ar­betsmarknaden uppgår sannolikt lill mer än tvä miljoner per år. Av dessa avser ca en miljon söktillfällen personer som står uianför arbetskraften och en halv miljon avser personer som är arbetslösa. Antalet ombytessökande har uppskattats till ca 400 000 per är, varav de flesta söker nytt arbete flera gånger under ett år

Enligt sysselsättningsutredningen böriar drygt en miljon personer minst en ny anställning under ett år. Av dessa tillhör hälften, dvs. en halv miljon, arbetskraften under hela ärel. Antalet arbetsplaceringar blir ännu större, efter­som en del av de berörda böriar mer än en ny anställning per år. Antalet har uppskattats till ca 1,5 miljoner per år.

Dessa uppgifter visar att stora gmpper gär in på arbetsmarknaden för kortare eller längre tid och att stora gmpper lämnar arbetsmarknaden mer eller mindre tillfälligt. Uppgifterna antyder hur betydelsefull den s. k. sök-processen är för arbetsmarknadens funktion. Om det är svårt att överblicka tillgängliga arbetstillfällen tar sökandel längre tid och den enskilde kan tving­as gå arbetslös samtidigt som lediga platser står obesatta. Om det är lätt att överblicka de tillgängliga arbetstillfällena går sökandet snabbare, sys­selsättningen bli högre och arbetslösheten lägre samtidigt som produktions­resultatet kan förbättras.

Stora och omedelbart verkande fördelar är således förknippade med en god information just vid de tillfällen då den enskilde söker arbete eller dä arbetsgivare söker personal. Del är en uppgift främst för arbetsförmed­lingen alt svara för denna information. Förmedlingen måste finnas till hands nära människorna och ha förmåga att bedöma varie arbetssökandes infor­mationsbehov. Den behöver snabbt kunna ta fram de uppgifter om arbets­marknaden som behövs i ett enskilt fall.

Det är mot denna bakgmnd som arbetsförmedlingen nu genomgår en genomgripande fömyelse som tar sig uttryck i en kraftig personalökning, nya organisatoriska former och nya tekniska hjälpmedel. Utbyggnaden har pågått frän 1970-talets börian och beslut har redan fattats om att ta ytteriigare steg,

15 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

226

Arbetsförmedlingen har hittills under 1970-talet fått över 1 000 nya tjäns­ter Riksdagen har (prop. 1975/76:100, bil. 13, InU 1975/76:33, rskr 1975/76:221) beslutat att arbetsmarknadsverket under budgetåret 1976/77 skall lå medel för alt inrätta ytteriigare ca 250 tjänster Samtidigt förstärks personalutbildningen kraftigt.

Även organisatoriskt pågår en förnyelse av förmedlingen. Kontorsnätet har förbättrats. Ett stort antal kontor i hela landet har fått nya och välbelägna lokaler Allt fler kontor får särskilda resurser ocksä för olika specialområden som arbetsvärd och yrkesvägledning. I storstadsområden, där verksamheten i stor utsträckning har varit föriagd till ett fåtal mycket stora kontor, pågår en successiv utbyggnad av medelstora lokalkontor för olika stadsdelar.

Ett annat led i den organisatoriska förnyelsen är utbyggnaden av an­passningsgmpperna. Genom dessa har arbetsförmedlingen fält ett instm­ment för att inne i företagen kunna följa personalpolitiken och påverka personalrekryteringen sä att arbete kan erbjudas personer med arbeishan­dikapp.

Ett tredje led i den organisatoriska förnyelsen är tillkomsten av distrikls-arbetsnämnderna. Riksdagen beslutade nyligen (prop. 1975/76:84, InU 1975/76:28, rskr 1975/76:222) om en försöksverksamhet med distriktsar-betsnämnder vid arbetsförmedlingen i syfte att förstärka förmedlingens kon­takter med kommuner, näringsliv och fackliga organisationer och tillföra förmedlingen Ökad sakkunskap.

När det gäller den tekniska förnyelsen vill jag nämna den utbyggnad som pägär av ADB-utmstningen. Tack vare denna har platsinformationen väsentligt förbättrats, bl. a, genom att dagsaktuella platslistor nu kan fram­ställas och snabbt distribueras. Under budgetåret 1976/77 kommer ADB-baserade platslistor att kunna framställas i 19 län. Jag räknar med att en fortsatt utbyggnad skall ske sä alt arbetsförmedlingen i samtliga län skall ha tillgång till sådana platslistor från den 1 juli 1978. Vidare har riksdagen beslutat om medel till AMS för att utveckla ADB-teknik som kan användas vid sökning och matchning av lediga arbetstillfällen, i syfte att kunna erbjuda snabbare och mera individuellt inriktade förmedlingsinsatser.

Denna tekniska förnyelse av förmedlingen är förenad med strävan alt arbetsförmedlingen sä långt möjligt skall kunna redovisa alla lediga platser för de arbetssökande och att dessa skall ges en förbättrad information om arbets- och anställningsförhållandena. Riksdagen hardärför nyligen beslutat om en lag om obligatorisk anmälan av lediga platser Systemet införs pä försök fr o. m. den 1 oktober 1976 i Malmöhus, Kristiandstads och Blekinge län. Efler utvärdering av försöksverksamheten får slällning tas till hur den fortsatta utbyggnaden lämpligen bör ske. Denna bör närmast avse slorstock­holmsområdet.

Man mäste räkna med att behovet av individuellt inriktade informalions-och förmedlingsinsatser som komplettering till platslistorna kommer att ut­göra den helt övervägande delen av arbetsförmedlingsarbetet även i fram-

Prop. 1975/76:211

227

tiden. Det beror bl. a. på att arbetsmarknaden blir alltmer komplicerad och präglas av ökade krav på specialkunskaper vid mänga arbetsplatser De som söker sig ut i arbetslivet riktar förhållandevis ofta sitt intresse mot begränsade delar av arbetsmarknaden och mänga av dem ställer speciella krav pä ar­betstider m.m. Även de som har arbeishandikapp skall såvitt möjligt beredas plats inom det ordinarie arbetslivet. Allt detta medför att arbetsmarknads­informationen till stor del mäste ges en individuell prägel även i framtiden.

Utöver den upplysning direkt till arbetssökande som ges genom det lö­pande förmedlingsarbetet är det nödvändigt att ocksä andra informations­kanaler utnyttjas. Jag delar sysselsättningsutredningens uppfattning att de fackliga organisationerna kan göra värdefulla insatser genom att sprida ar­betsmarknadsupplysning bland arbetstagarna. Även andra organisationer kan medverka i uppgiften att föra ut information om arbetsmarknaden och arbetsmarknadspolitiken. De av riksdagen beslutade distriktsarbetsnämn-derna får en viktig uppgift som förmedlare av kontakter och information mellan arbetsförmedling, arbetsmarknadsparter och kommuner. Sådana kon­takter behöver tas i ökad utsträckning både i enskilda ärenden och för pla­neringen av de olika myndigheternas och organisationernas verksamhet i stort.

Anpassningsgrupperna fyller en viktig funktion när det gäller att stärka de arbetshandikappades ställning. Det är väsentligt att företagen undersöker möjligheterna att sysselsätta personer som har särskilda begränsningar i sin arbetsförmåga och att dessa personer får veta vilka möjligheter som finns. Arbetsgivarna behöver veta vilka möjligheter de har att få statligt stöd för anställning av handikappade. Som har påpekats tidigare av bäde syssel­sättningsutredningen och en särskild arbetsgmpp inom AMS bör anpass­ningsgmpperna mer än hittills ta sig an de arbetssökande som står utanför företagen.

Jag har hittills uppehållit mig vid sådan information som riktar sig direkt till dem som söker arbete och till arbetsgivare som söker personal. Det är viktigt att sprida kunskap om arbetsmarknaden ocksä till andra gmpper. Del gäller i första hand studerande i olika skolformer, särskilt vid de tillfällen dä de skall fatta beslut om inriktningen av sina fortsatta studier Jag åter­kommer strax till den frägan.

För en långsiktig ökning av sysselsättningen och av de sysselsattas utbyte av arbetet är det viktigt att gmndläggande kunskaper om arbetsmarknaden sprids. Likaså bör företag stimuleras att planera sin verksamhel med hänsyn lill arbetsmarknaden och de sociala förhållandena i orten även när de inte upplever några omedelbara svårigheter att få arbetskraft. Detta innebär att arbetsförmedlingen måste arbeta under stor öppenhet och pä ett sätt som ökar medvetenheten om arbetsmarknadsfrågornas betydelse för envar.

Prop. 1975/75:211

228

9.5.4 Älgärder för all underlätta övergången från skola till arbetsliv

Ungdomarnas ålder vid inträde på arbetsmarknaden har höjts genom skol­reformerna. Denna utveckling gick snabbt under 1950- och 1960-talen. Ti­digare gick man normalt ut i arbetslivet efter sex-ätta är i folkskolan. Numera går flertalet ungdomar ul pä arbetsmarknaden först efteren elva- eller tolvårig utbildning i grundskola och gymnasieskola. Men många ungdomar söker sig ut i arbetslivet redan efter avslutad grundskola. Gruppen av förvärvs­arbetande ungdom under 20 är har ökat kraftigt under 1970-talet.

Det är ocksä en helt annan arbetsmarknad som ungdomarna möter i dag. Bl. a. den tekniska utvecklingen har gjort att kraven på yrkesutbildning har ökat. Ungdomar utan yrkesutbildning erbjuds i stor utsträckning arbeten av tillfällig karaktär som ger dem smä möjligheter att - utan fortsatt ut­bildning - fä en fastare förankring pä arbetsmarknaden. Ungdomar har inte heller nägon egen arbetsmarknad. Konjunktursvängningar eller överskott pä utbildade inom en bransch drabbar ungdomar lika väl som äldre. Ung­domarna möter konkurrens bäde frän dem som redan är etablerade pä ar­betsmarknaden och frän nytillträdande vuxna. Samtidigt med att utveck­lingen har gjort det svårare för den som saknar yrkesutbildning att finna arbete, har många ungdomar under senare är lämnat skolan efter avslutad grundskola utan att skaffa sig yrkesutbildning.

Sysselsättningsutredningen har visat att arbetslösheten bland i första hand ungdomar i åldern 16-19 år ökade i börian av 1970-talet. Under de tvä senaste åren har ungdomsarbetslösheten pressats ned och ligger nu i nivä med värdena från är 1970. Av belydelse för att kunna bedöma ungdomens siluation på arbetsmarknaden är uppgifter om vart de ungdomar tar vägen som lämnar skolans olika stadier

SCB har undersökt vad eleverna i gmndskolan och gymnasieskolan sysslar med ca ett är efler avslutad utbildning. Av den senaste grundskoleupp­följningen framgär att av de ca 100000 ungdomar som vären 1972 slutade grundskolan fortsatte 69 % att studera, 23 % arbetade och drygt 2 96 sökte arbete (var arbetslösa). Frän gymnasieskolans tre- och fyräriga linjer och tvååriga linjer- motsvarande den tidigare fackskolan - gick närmare 45 000 ungdomar ut. Av dessa fortsatte 30 % alt studera, 47 96 förvärvsarbetade och 5 96 sökte arbete (vararbetslösa). Förde tvååriga yrkesinriktade linjerna finns motsvarande uppgifter endast för dem som slutade skolan vären 1973. Av totalt ca 20 000 ungdomar gick 10 % i fortsatt utbildning, 77 96 arbetade och 3 96 sökte arbete (var arbetslösa).

Trots att det slora flertalet ungdomar som vären 1972 resp. 1973 slutade skolan antingen gick vidare till annan utbildning eller arbete, kunde ca 5 000 ungdomar inte finna lämplig utbildning eller lämpligt arbete. Under år 1972 var arbetslösheten bland ungdomar i åldern 16-19 år 8,2 96 enligt AKU. Förär 1975 var motsvarande tal 5,5 96. Del finns emellertid anledning anta att fördelningen i dag på sysselsättning, fortsatt ulbildning, värnplikt m. m. är ungefär densamma som är 1972.

Prop. 1975/76:211

229

1 likhet med sysselsättningsuiredningen och remissinstansema finner jag att samhället också i fortsättningen med krafl måste stödja de unga genom att erbjuda utbildning, praktik och arbete. Det fordras därför förändringar i skolan, i arbetsförmedlingarnas arbetsmetoder och i arbetslivet. Skolan, kommunerna, arbetsförmedlingarna, arbetsgivar- och arbetstagarorganisa­tionerna mäste var och en ta sin del av ansvaret. Mina förslag i det följande utgår från detta. Arbelel på alt uppnå målel att alla ungdomar som slutar grund- eller gymnasieskolan skall erbjudas arbete, praktik eller utbildning har redan påböriats. '

En särskild arbetsgrupp inom utbildningsdepartementet - gymnasieskol-gruppen - har i rapporten (Ds U 1975:18) Ulbildning m. m. för 16-19-åringar föreslagit olika åtgärder, som skall underlätta övergängen mellan grundskola och arbetsliv samt mellan grundskola och gymnasieskola. Studie- och yr­kesorienteringen föreslås förstärkt. Skolan skall följa de ungdomar som inte går vidare till gymnasieskolan. I detta arbete skall skolan samarbeta med arbetsförmedling och kommunala organ. Gymnasieskolan bör vidare tillföras korta, yrkesinriktade kurser. Kurserna skall vara så utformade att de gär alt bygga på efter en tidc erfarenhet i arbetslivet. Efter förslag av gym-nasieskolgruppen pågår i fyra kommuner försöksverksamhet med yrkesin­riktade kurser, vilka vänder sig till ungdomar som annars inte skulle ha sökt sig till gymnasieskolan. Gymnasieskolgruppens rapport har nyligen re­missbehandlats och delar av den bereds f n, inom utbildningsdepartementet.

Propositionen om skolans inre arbete m. m. (prop. 1975/76:39) tar upp vissa av de förslag som arbetsgruppen har lagt fram.

Som sysselsättningsutredningen betonar är det viktigt att genom stu­die- och yrkesorientering (SYO) i gmndskolan förbereda ung­domarnas inträde i arbetslivet. Det är viktigt att ungdomarna redan tidigt får en realistisk bild av arbetslivet. Som bl. a. SSU och TCO har framhållit i sina yttranden är det väsentligt att praktisk arbetslivsorientering ges pä alla stadier i grundskolan, bl. a. för att bryta traditionsbundna yrkesval, 1 likhet med vad föredragande statsrådet framhöll i propositionen om skolans inre arbete vill jag betona vikten av att eleverna i grundskolan fär en väl tilltagen studie- och yrkesorientering sammanvävd med praktisk arbetslivs­orientering. En information av del slag som de under våren 1976 genomförda arbetsmarknadsdagarna har gett bör vara bestående inslag i della arbeie. Kontakterna med gymnasieskolan bör vidare förstärkas så att ungdomar som skall välja framtida utbildning får en bättre kännedom om gymna­sieskolans olika linjer. Den utvärdering av SYO-verksamheten som skall ske bör göras bl, a, mot bakgrund av vad jag nu har anfört och om så behövs bör åtgärder vidtas för att stärka SYO-konsulenternas kontakt med arbetslivet.

Vad gäller gymnasieskolan vill jag betona betydelsen av arbetslivskon­takter och den nyckelroll som skolans personal spelar härvid. Jag finner det i likhei med LO motiverat att pä sikt ställa kravei all alla lärare skall

Prop. 1975/76:211

230

ha arbetslivserfarenheter ocksä utanför skolans ram. Jag vill erinra om att statsrådet Hjelm-Wallén har givit 1974 års lärarutbildningsutredning (U 1974:04) tilläggsdirektiv om detta. Sysselsättningsuiredningen och flertalet remissinstanser har framhållit viklen av att alla gymnasieskolans linjer ut­formas pä ett sådant sätt att eleverna efter utbildningen fär möjlighet att välja mellan arbete eller fortsatt utbildning. Pä grundval av ställningsta­gandena till propositionen om reformeringen av högskoleutbildningen (prop. 1975:9, UbU 1975:17, rskr 1975:179) har SÖ fått i uppdrag att utveckla principerna om återkommande utbildning vad gäller gymnasieskoleutbild­ningen. En utredning om gymnasieskolan kommer att tillsättas. Korta yr­kesinriktade kurser bör, som gymnasieskolgmppen har föreslagit, kunna komma till stånd på relativt kort sikt. Sädana kurser skulle säkert kunna dra till sig ungdomar som inte ser en längre gymnasieskolutbildning som ett förstahandsalternativ. Jag vill dock i likhet med fiera remissinstanser, samtidigt stryka under vikten av all dessa ungdomar stimuleras att fullfölja sina gymnasiala studier i någon form.

Såväl sysselsättningsutredningen som flera länsstyrelser har diskuterat di­mensioneringen av gymnasieskolan. AMS framhåller i sitt yttrande att en anpassning till den lokala arbetsmarknadens behov av arbetskraft bör kunna ske i fräga om korta yrkesinriktade kurser. Styrelsen är dock tveksam till en sädan anpassning av utbudet pä de reguljära linjerna.

Efter samråd med statsrådet Hjelm-Wallén fär jag pä denna punkt anföra följande. Ett centralt mäl för ungdomsutbildningen är individens rätt till fritt val av ulbildning inom ramarna för samhällets resurser. Detta innebär att man inte i första hand strävar efter en anpassning till den lokala eller regionala arbetsmarknadens efterfrågan på arbetskraft. Samtidigt finns det naturiiga skäl för individen att i sitt val av utbildning anpassa sig till den regionala arbetsmarknadens förhållanden. En viss anpassning av utbildning­en till arbetsmarknaden i de skilda länen har därför skett, vilket jag finner riktigt.

Individens rätt att välja utbildningsinriktning bör pä allt sätt värnas. Sam­tidigt är det emellertid angeläget att detta val kan ske mot bakgrund av en realistisk uppfattning om de regionala sysselsättningsmöjligheterna efter fullgjord utbildning. För att sludierådgivningen skall kunna ge en sä korrekt bild som möjligt av den regionala efterfrågesituationen måste den grundas pä en väl underbyggd uppfattning om den framtida näringslivsutvecklingen och om hur tillgängen på personer med olika yrkesinriktning kommer att utvecklas. Samma typ av information krävs naturiigtvis om inriktningen och dimensioneringen av utbildningskapaciteten för olika yrken skall kunna bidra till en bättre regional balans pä skilda yrkesområden.

Det utvecklingsarbete som pågår när det gäller länsplaneringens framtida utformning bör kunna leda till bl. a. ett förbättrat underiag för regionala bedömningar av arbetskraftsefterfrågans fördelning på yrkes- och utbild­ningsgrupper. Ett sädant material bör kunna användas som underiag säväl

Prop. 1975/76:211

231

för dimensionering av del ordinarie skolväsendet, arbetsmarknadsutbild­ningen (AMU) som företagens internutbildning, samt i studie- och yrkes­orienteringen. De föreslagna planeringsråden som också skall finnas pä länsnivån bör kunna få en central roll i bedömningen av delta material. Som bl. a. SCB framhäller i sitt yttrande förutsätter denna typ av prognoser ett utvecklingsarbete vad beträffar bäde metoder och underiagsmaterial.

Som länk mellan skolan och arbetslivet samt mellan gmndskola och gym­nasieskola har i prop. 1975/76:39 föreslagits att s.k. planeringsråd inrättas, 1 dessa skall skola, arbetsförmedling, arbetsgivare och fackförening samverka i frågor som rör bl, a, fackligt deltagande i skolornas undervisning, praktikfrågor, studie- och yrkesvägledningsfrägorsamt arbetslivsorienlering.

En aktiv medverkan frän planeringsråden mäste till för att vi skall nä målet att alla ungdomar skall erbjudas arbete, praktik eller utbildning. Pla­neringsråden bör också som har föreslagits i nämnda proposition planera och följa den uppsökande studie- och yrkesorienteringen bland de ungdomar som slutar grundskolan och inte går vidare till gymnasieskolan. Sysselsätt­ningsuiredningen har i särskild skrivelse föreslagit att de samarbetsorgan som utredningen har initierat i flera kommuner och som i princip har en sammansättning motsvarande de föreslagna planeringsrådens snarast skall komma lill ständ i hela landet. Planeringsräden skall enligt förslaget inrättas fr. o, m, budgetåret 1977/78. Jag finner det emellertid naturiigt att kom­munema redan nu påböriar sädan verksamhet att ett väl fungerande sam­arbete finns uppbyggt i god tid.

Sysselsättningsutredningen har tagit initiativ till försöksverksamhet med intensifierad arbets fö rmedling för ungdom under 20 är. För­söken startades på fem orter. Verksamheten syftar bl, a. till att genom kon­centrerade arbetsförmedlings- och utbildningsinsatser erbjuda arbetssökande ungdomar under 20 är något slag av utbildning och/eller sysselsättning. Den syftar vidare till att studera de problem som uppstår i den direkta övergängen mellan utbildning och arbetsliv samt att studera samarbetsfor­merna mellan arbetsgivare, arbetstagare, skola och arbetsförmedling. På de orter där sysselsättningsulredningens försök har bedrivits har arbetsförmed­lingarna tillförts personalförstärkningar.

Genom försöksverksamheten har arbetsförmedlingarna fått erfarenhet av bl. a. uppföljningsverksamhet och organisatorisk samverkan av det slag som har föreslagils i propositionen om skolans inre arbete. Förmedlingarna har fäll möjligheter att pröva en rad nya arbetsmetoder och hjälpmedel, t. ex. arbetsmarknadsutbildning i kombination med beredskapsarbete samt be­redskapsarbete inom organisationer och företag.

Sysselsättningsutredningen har redovisat mycket goda erfarenheter av den hittills bedrivna verksamheten. Regeringen har därför föriängt försökspe­rioden och gett AMS medel sä att verksamheten kan bedrivas vid ytteriigare 19 kontor. På grundval av den nu pågående verksamheien bör metoder kunna utarbetas för arbetsförmedlingarnas verksamhet i hela landet. Starka

Prop. 1975/76:211

232

skäl talar också för att arbetsförmedlingsinsatser för ungdomar bör prioriteras vid förstärkning av arbetsmarknadsverkets resurser. De erforderiiga insat­serna härför fär i sedvanlig ordning bedömas i höstens budgetarbete.

Frägan om speciella ungdomsförmedlare skall avdelas eller om ansvarel för ungdomsfrågorna skall åligga all personal på förmedlingarna är en fråga som avgörs bäst av varie förmedling. Jag vill i sammanhanget betona vikten av att prioriteringar av hur resurserna inom varie förmedling och län skall fördelas görs konlinueriigt. En anpassning måste ständigt ske till de svå­righeter de arbetssökande möler. Insatser för ungdomar kräver i allmänhet mera personal än för andra arbetssökande. Genom disiriktsarbetsnämnderna kan arbetsmarknadsverket numera tillföras värdefull information vid den avvägning som härvid erfordras.

Genom planeringsråden, skolans ansvar för uppföljning av de elever som lämnar grundskolan och de erfarenheter som sysselsättningsutredningens försök ger har grunden lagts för arbelel med att uppnå målet att varie ung människa skall erbjudas arbete, praktik eller utbildning. Denna verksamhet mäste ocksä ses mot bakgrunden av statsmakternas insatser för att öka sysselsättningen och regionalt fördela arbetstillfällena samt att motverka konjunkiurproblem på arbetsmarknaden. 

Ett särskilt problem vid övergången mellan skola och arbete samt i ut­bildningen utgör möjligheterna alt erbjuda praktik för dem som behöver det antingen som ett led i utbildningen eller som arbetslivserfarenhet. En särskild arbetsgrupp har som jag tidigare redovisat arbetat med dessa frågor. Vad beträffar den organisatoriska ramen för behandling av praktikfrägorna har praktikgruppen föreslagit en organisation som är snarlik de s. k. pla­neringsrådens. Dessa bör kunna fylla den funktion pä del lokala och regionala planet som praktikgruppen avsett. I de regionala planeringsrädens arbets­område bör, i linje med vad praktikgruppen föreslagit, också ingå de i re­gionen förekommande högskoleutbildningarna. Jag finner det naturiigt att AMS liksom hittills i samarbete med berörda myndigheter och organisationer har ansvaret för praktikfrägorna pä central nivä.

I likhet med praktikgmppen och remissinstanserna vill jag betona vikten av att alla som sä önskar kan beredas praktiska erfarenheter frän arbetslivet. Sådan praktik har betydelse för den enskildes utbildning och yrkesval och underiättar de arbetsmarknadspolitiska insatserna. Jag delar helt arbetsgmp­pens uppfattning att det är erfarenheter frän det dagliga arbetet som normalt har det största värdet. Däri inbegriper jag även den fackliga verksamheten på arbetsplatsen. Särskilt tillrättalagda arbetsuppgifter bör således anordnas endast om det av ulbildningsmyndighet bedöms som angeläget. De krav som fortfarande finns på att en praktikperiod skall vara utformad på ett visst sätt för att godkännas för en utbildning bör inte onödigtvis ställas upp. Frägan om slopandet av obligatorisk förpraktik övervägs f n. inom utbildningsdepartementet.

Till följd av de krav pä praktikens utformning som i dag gäller har vissa

Prop. 1975/75:211

233

problem uppstått för en del ungdomar, bl. a. för dem som har skaffat sig praktik genom beredskapsarbete. Enligt min mening bör praktik eller prak­tiskt yrkesarbete, vilket föreskrivs som villkor för tillträde till viss utbildning, också kunna fullgöras i form av beredskapsarbete utom i de fall där praktiken ingår som en integrerad del av kursplanen för en viss utbildning.

Tillgången på praktikplatser är inom säväl den privata som offentliga sek­torn beroende av initiativ frän arbetsgivarna. Inom den statliga sektorn skall SPN verka för att utrymme för praktikanter skapas hos myndigheterna. Hä­rutöver har regeringen som en tillfällig åtgärd bemyndigat AMS att i form av beredskapsarbete anordna tillfälliga praktikplatser hos statliga myndig­heter och verk. Myndigheternas kostnader för praktikanten täcks härvid helt genom AMS försorg. Åtgärden är en tillfällig insats för att snabbt fä fram praktikplatser. Normalt skall myndigheterna i sin budget beräkna medel för praktikanter.

Härutöver har regeringen som en tillfällig åtgärd bemyndigat AMS att i form av beredskapsarbete anordna tillfälliga praklikplatser hos statliga myn­digheter och verk, Myndigheiernas kostnader för praktikanten läcks härvid helt genom AMS försorg. Åtgärden är en tillfällig insats för att snabbi fä fram praktikplatser Normalt skall myndigheterna i sin budget beräkna medel för praktikanter.

Inom regeringskansliet pägär f n, ett arbete med att värdera erfarenhetema av de insatser som har gjorts för att bereda arbetslös ungdom möjlighet lill praktikriänst inom den statliga sektom, 1 detta arbete ingår bl. a. att undersöka olika vägar för att utöka antalet permanenta praktikplatser inom del statliga verksamhetsområdet. De erfarenheter som vunnits av de ar­betsmarknadspolitiskt motiverade tillfälliga insatserna för alt bereda arbets­lös ungdom beredskapsarbete i form av praktik hos myndighetema och som givit ca 5 000 platser kommer att utgöra ett värdefullt underlag för bedömningarna.

Den plan förden permanenta praktikanlverksamheten som utarbetas inom finansdepartementet skall under våren och sommaren stämmas av mot de praktikplaner myndigheterna har gjort upp. Därefter kommer regeringen att i samband med budgetpropositionen 1977/78 att fastställa en ramplan för statsförvaltningens lotala praktikantverksamhet.

Regeringens arbete för att ulöka antalet praktikplatser inom den statliga sektorn förutsätter ett fortsatt nära samarbete mellan AMS och SPN. AMS har i delta arbete till uppgift all bl, a, svara för anmälningar, förmedling och fördelning av praktikanter lill de olika praktikuppgifterna. SPN har till uppgift att ställa samman myndigheternas praktikaniplaneroch att analysera praktikantbehoven samt förse arbetsmarknadsverket med underlag för be­dömningar av antal, tidsomfatining och aktuella arbetsuppgifter för prak­tikanter

Utöver planen för den permanenta praktikverksamheten utarbetas ocksä en beredskapsplan för hur ytteriigare praktikanter skall kunna placeras i lägen då arbetsmarknads- och sysselsältningspoliliska skäl i övrigt kan på-

Prop. 1975/76:211

234

kalla en sädan åtgärd. Denna beredskapsplan skall hållas rullande för alt möjliggöra stor flexibilitet och en nära anpassning till regeringens övriga sysselsältningspoliliska åigärder

Pä den kommunala och enskilda sektorn har pä samma sätt som på den statliga sidan tillfälliga åtgärder vidtagits för att öka antalet praktikplatser. Genom åtgärderna har över 13 000 praktikplatser kunnat ställas till förfo­gande inom den offentliga sektorn under våren 1976.

LO menar i sitt yttrande över sysselsättningsuiredningen att som praktik skall anses endast sädant arbete som är ett led i en utbildningsgäng. Bak­grunden lill LO:s ställningstagande i denna fråga är vad jag förstår en oro för att lagen om anställningsskydd skall tunnas ut genom att praktikarbete blir en ersättning för fast anställning. Jag fömtsätter att denna fräga behandlas i den särskilda arbetsgrupp som sysselsättningsutredningen ha tillsati för att under det närmaste ärel studera de problem som är förknippade med praktik i skilda former. 1 arbetsgmppen ingär företrädare för LO, TCO, SACO, SAF, Landstingsförbundet, Svenska kommunförbundei och statens avtalsverk. Mälet för arbetet är alt genom avtal söka komma fram till positiva lösningar när det gäller praktikanställningar, läriingsanställningar o. d. De beräkningar över behovet av antalet platser som den tidigare nämnda prak-tikarbetsgmppen gjort ligger bl. a. till gmnd för arbetet. Med hänsyn till det arbete som således pågår finner jag det inte motiverat att nu diskutera frågan om hur en tillräckligt stor volym platser skall erhållas. Mot bakgmnd av den av riksdagen beslutade skyldigheten att anmäla lediga platser till arbetsförmedlingen finner jag, i likhet med arbetsgruppen för praktikfrågor, det naturiigt att arbetsförmedlingen har det primära ansvaret för att skaffa fram praktikplatser. När det gäller den statliga sektorn bör detta, pä det sätt jag förul har nämnt, ske i samråd med SPN. I övrigi bör det inom ramen för planeringsräden vara möjligt att om så befinns lämpligt komma överens om en annan ordning.

9.5.5 Åtgärder för yrkesutbildning

De vuxna som är ute på arbetsmarknaden har ofta bristfällig grundut­bildning. De har skaffat sig sina yrkeskunskaper genom långvarig arbets­erfarenhet. Den snabba tekniska utvecklingen leder emellertid till föränd­ringar av traditionella arbetsuppgifter. I olika yrken krävs ständigt återkom­mande fort- och vidareutbildning. Förden som tvingas byla yrke efter många är pä arbetsmarknaden kan utbildningskraven upplevas som avskräckande. Den mellanliggande omskolningsperioden vid yrkesbyte tenderar att bli allt mer omfattande. På samma sätt ökar behovet av utbildning av dem som efter längre tids bortavaro från arbetsmarknaden äter önskar förvärvsarbeta. F. n. gäller detta i första hand kvinnor som har varit hemma för att ta hand om barn. För stora gmpper som har en svag ställning pä arbetsmark­naden eller inte har förvärvsarbete är brister i utbildningen ett avgörande förvärvshinder.

Prop. 1975/76:211

235

Efter samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] vill jag i denna fräga anföra följande. Arbetsmarknadsutbildningen intar en nyckelställning inom vuxenutbild­ningen. Under de senaste tio åren har mer än en halv miljon människor genomgått arbetsmarknadsutbildning. För den överväldigande majoriteten av dessa har utbildningen inneburit det första stegel lill en tryggad an­ställning. De regelbundna uppföljningar som görs av personer som genom­gått arbetsmarknadsutbildning visar mycket goda resultat. Ca 90 96 av dem som har genomgått yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning och inte är för­hindrade att ta förvärvsarbete får arbete inom tre månader efter avslutad utbildning. Drygt 90 % av dessa får i sin tur anställning i utbildningsyrkel eller näraliggande yrke. Med anledning av att del under senare tid har fö­rekommit en del olika uppgifter i debatten när det gäller utbildningsre­sultaten vill jag särskilt understryka att de ovan angivna procenttalen avser personer som har genomgått utbildning. Det är också enligt min uppfattning rimligt att mätningarna av utbildningens betydelse för att hjälpa personer till ett nytt arbete görs bland denna grupp. Personer som - liksom i andra utbildningsformer - avbryter utbildningen på ett tidigt stadium - för att de har fält arbete eller av andra anledningar- kan inte förväntas fä anställning i utbildningsyrket. Vissa av avbrotten i arbetsmarknadsutbildning utgör i sig ett problem, vilket kräver särskilda insatser.

Sysselsättningsutredningen pekar på att anställningsresultaten är synner­ligen goda för de äldre, men att denna gmpps andel inom arbetsmarknads­utbildningen är relativt läg. Det finns olika vägar att öka andelen äldre, bl. a. kollektiv information, studiebesök på AMU-center och utnyttjande av ALU-kurser (arbetsliv och utbildning). De nu förbättrade utbildnings­bidragen bör också bidra till att öka intresset för AMU.

Sysselsättningsutredningen har diskuterat möjligheterna att införa nägon form av personliga garantier för arbete efter avslutad utbildning. Försök har inletts i Gävleborgs län. Erfarenhetema härav får visa om sädana ga­rantier är lämpliga.

Riksdagen fattade år 1975 beslut om omfattande reformering av arbets­marknadsutbildningen. Fler fick möjligheter att genomgå arbetsmarknads­utbildning bl. a. genom en utbyggnad av bristyrkesutbildningen från 3 000 till 10 000 platser per är. Till dessa platser ges företrädesrätt ät arbetslösa och personer som hotas av arbetslöshet och därnäst åt sysselsatta som har svag ställning på arbetsmarknaden eller låga inkomster, främst anställda i företag och branscher med svag utveckling. Resurserna för genomförande av utbildningen förstärktes på väsentliga områden. Reformen trädde i kraft den 1 januari 1976. Antalet kursdeltagare har under vären stigit snabbt frän 40 400 i december 1975 till 48 000 i april 1976. Den snabba ökningen får i stor utsträckning tillskrivas de förbättrade villkoren vid utbildningen.

Bidragen vid arbetsmarknadsutbildning fick genom reformen en ny prin­cipiell uppbyggnad. Bidragen gmndades pä inkomstbortfallsprincipen och anknöts till arbetslöshetsförsäkringen. Det högsta beloppet för dagpenning

Prop. 1975/76:211

236

plus stimulansbidrag sattes till 130 kr. per dag. För icke arbetslöshetsför­säkrade infördes ett särskilt utbildningsbidrag pä 90 kr, per dag.

Flera arbetslöshetskassor har vid ingången av är 1976 utnyttjat möjligheten att höja ersättningen upp till 130 kr. Detta innebär att den stimulans till utbildning som det högre utbildningsbidraget skall utgöra försvinner för vissa grupper. Regeringen har med anledning härav och med stöd av riks­dagens bemyndigande beslutat att fr. o. m. den I juli 1976 höja dagpenningen vid arbetsmarknadsutbildning till 130 kr. per dag för arbetslöshetsförsäkrade kursdeltagare. Detta innebär att dagpenning tillsammans med stimulans­bidrag kan uppgä till 140 kr, per dag. För personer som inte är arbets­löshetsförsäkrade höjs dagpenningen likaså med 10 kr, till 100 kr, per dag. Detta innebär att utbildningsbidragen kommer alt variera mellan 2 200 kr, och ca 3 100 kr

AMU är i första hand uppbyggd för att passa vuxna elever, men möj­lighetema för ungdomar under 20 är att fä del äv AMU har vidgats fr, o. m. den 1 januari 1976. Ungdomar som är berättigade till kontant arbetsmark­nadsstöd (KAS) kan således med utbildningsbidrag studera vid AMU-center. De ungdomar som inte uppfyller förutsättningarna för KAS kan normalt beredas plats vid AMU-center med ordinarie studiestöd. Regeringen har med stöd av riksdagens bemyndigande beslutat att ungdomar som i övrigt uppfyller villkoren för kontant arbetsmarknadsstöd - i första hand villkor om alt inte kunna beredas lämplig utbildning - redan efter en månad skall kunna fä 55 kr. per dag vid genomgång av AMU-kurs.

Flera länsstyrelser har fört fram synpunkter på lokalisering och dimen­sionering av AMU-kurser. Ansvaret för planeringen av arbetsmarknads­utbildningen inom varie län ligger på länsarbetsnämnden som ärligen efter omfattande samråd med arbetsgivare, fackliga organisationer, lokala myn­digheler m. fl. upprättar ramplaner för verksamheten. Dessa planer revideras varie halvår. Denna ordning utgör en garanti för att de lokala och regionala behoven prövas pä den nivä som är mest lämpad därför. Det informa­tionssystem som nu byggs upp ute i länen kan ge än bättre underlag för dessa bedömningar. Kravet på anpassningsförmåga i utbildningsutbudet är grundläggande för planeringen av arbetsmarknadsutbildningen. Därigenom kan man bl. a. bidra till att snabbt göra insatser när det mera långsiktigt planerade utbildningsutbudet inom det reguljära utbildningssystemet inte stämmer med den mera kortsiktiga efterfrågan pä arbetsmarknaden.

Jag har tidigare översiktligt berört de förbättrade möjlighetema till ar­betsmarknadsutbildning och annan vuxenutbildning i samhällets eller folk­bildningsorganisationernas regi. Dessa utbildningsmöjligheter kommer emellertid inte att vara tillräckliga för att möta de krav framför allt på fort-och vidareutbildning som ställs inom olika yrkesområden. En stor del av dessa utbildningsinsatser måste ske genom intern utbildning i företagen i nära anslutning till den enskilde individens arbetsuppgifter.

Sysselsättningsutredningens tankegångar om alt man vid utvecklingen

Prop. 1975/76:211

237

av de konjunkturpolitiska styrmedeln bör undersöka möjligheterna att ut­nyttja fondsystem inom företagen för t, ex, vidareulbildning av personalen är som bl, a. LO, konjunkturinstitutet, SAF och flera länsstyrelser har på­pekat, intressanta. Dessa fonder skulle kunna byggas upp enligt i huvudsak liknande grunder som nu gäller för investeringsfond för konjunktumriäm-ning. Ett sädant nytt fondsystem ställt under samhälleligt och fackligt in­flytande, skulle kunna få stark verkan för att trygga sysselsättningen inom förelagen t. ex. genom utbildning av de anställda eller stöd till lagerpro­duktion.

Företagens personalutbildning kartläggs f n. av särskilt tillkallade sak­kunniga. Efter samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] vill jag föreslå att frägan om utbildningsfonder fär behandlas när utredningens kartläggning är avslutad och ställning kan tas till de direktiv som utredningen då kan få för ett fortsatt arbete.

Den statliga personalutbildningens fortsatta inriktning och organisation utreds f n. av en särskilt tillkallad sakkunnig (Fi 1974:05). I den sakkunniges uppdrag ingår bl, a. att lämna förslag till en närmare koppling mellan per­sonalutbildningen och det allmänna undervisningsväsendet. Uiredningen beräknas föreligga under hösten 1976.

9.5.6 Älgärder för alt anpassa arbetsplatserna

Som jag tidigare har framhållit mäste en huvuduppgift för sysselsättnings­politiken vara att systematiskt bryta ned de förvärvshinder som finns eller kan uppstå. Häri ingär i lika hög grad åtgärder för att förhindra en utslagning av redan sysselsatta som åtgärder för att hjälpa nya grupper in i arbetslivet.

En arbetsmiljö som är bättre anpassad till människans fysiska och psykiska förutsättningar kommer på sikt att orsaka mindre förslitning, mindre ut­slagning och därmed färre arbetshandikappade personer. Samtidigt under­lättas anställning av personer med handikapp. Det finns, som jag har stmkit under i det föregående, ingen skarp gräns mellan de krav som ställs på arbetsmiljön för att skydda de anställdas hälsa och insatserna för de redan handikappade.

Det är mot denna bakgmnd man skall se de ansträngningar statsmakterna har gjort för att koppla samman handikapp- och arbetsmiljöfrågor. Hit hör ocksä den lagstiftning som har genomförts för alt vidga anställningstrygg­heten och ge anpassningsgrupperna ökal stöd i sitt arbete att ge fter män­niskor med arbeishandikapp sysselsättning inom det ordinarie arbetslivet. Lagarna om anställningsskydd och om vissa anställningsfrämjande åtgärder är konkreta uttryck för statsmakternas strävan alt lösa de arbetshandikap­pades sysselsättningsproblem inom det ordinarie arbetslivet. Sistnämnda lag, som bildar grund för anpassningsgruppernas verksamhet, ger arbetsförmed­lingen ökade befogenheter att bereda anställning på den reguljära arbets­marknaden åt arbetssökande som av skilda skäl har svårt alt konkurrera

Prop. 1975/75:211

238

om arbetstillfällena.

En viktig princip för arbetsmarknadspolitiken mäste vara att den i sä liten ulsträckning som möjligt skiljer ut och särbehandlar människor med handikapp. I stället skall så långt möjligt de gängse arbetsmarknadspolitiska instmmenten användas. Denna strävan har bl. a. tagit sig uttryck i att ar-betsvården under senare är i allt större utsträckning har kommit att inordnas i den reguljära förmedlingsverksamheten.

För de människor som har de största svårigheterna att konkurrera om arbetstillfällena kvarstår emellertid behovet av särskilda stödåtgärder Ar­betsmarknadspolitikens uppgift blir att genom kvalificerade, selektiva in­satser kompensera det eventuella arbetshandikappet. De insatser jag här talar om spänner över ett vitt fält från uppsökande, kartläggande och för­beredande åigärder till åtgärder som direkt syftar till anställning.

För vissa grupper av arbetssökande med handikapp är den yrkesinriktade rehabiliteringen av stor betydelse. För denna rehabilitering förfogar arbets­förmedlingen över en rad hjälpmedel. Det är i allmänhet i första hand fräga om att kartlägga den arbetssökandes förutsättningar för skilda yrken. Detta sker genom olika lyper av utredningar och undersökningar, genom anlags­undersökningar och i vissa fall arbetsprövning. Uppbyggnaden av individens förutsättningar sker genom arbetsträning, i anpassningskurser och i vissa fall direkt genom arbetsmarknadsutbildning i andra former. En särskild ut­redning om den yrkesinriktade rehabiliteringen (YR) har fält till uppgift att bl. a. pröva frägan om hur anpassningskurser och i viss män ALU-kurser (arbetsliv och utbildning) skall samordnas med landstingens prövnings- och träningsverksamhet i framtiden. YR väntas under sommaren 1976 lägga fram förslag i frägan. Genom bl. a. en förbättrad samordning av resurserna bör den yrkesinriktade rehabiliteringen enligt min mening avsevärt kunna effektiveras.

När det gäller att anpassa arbetsplatserna till de arbetssökandes skilda förutsättningar har arbetsförmedlingen en rad möjligheter till sitt förfogande. Det finns sälunda möjligheter att ge stöd för ombyggnad av arbetsplatserna och särskilda anordningar på arbetsplatsen liksom för personliga hjälpmedel i arbetet och arbetsbiträde. Bidrag och län kan ocksä ges för inköp av bil till person som pä grund av handikapp annars inte kan ta sig till och från arbetsplatsen. Förbättringar av detta åtgärdssystem har under 1970-talet skett varie är. För budgetåret 1976/77 har föreslagits väsentliga förbättringar av villkoren för bidrag till arbetsbiträde och för stöd lill inköp av bil. Här nämnda bidragsformer liksom bidraget lill halvskyddad sysselsättning är viktiga hjälpmedel i anpassningsgmppernas arbete för att underiätta anställningen av personer som på grund av handikapp av skilda slag står utanför ar­betsmarknaden.

En särskild arbetsgmpp inom AMS har under är 1975 värderat erfaren­heterna av anpassningsgruppernas verksamhet. Arbetsgruppens rapport in­nehäller också rekommendation och förslag med avseende pä det fortsatta

Prop. 1975/76:211

239

arbetet i anpassningsgrupperna.

Det finns i dag ca 4 500 anpassningsgrupper. Aktiviteten i gmpperna skif­tar. Den hittillsvarande verksamheten har främst rört sig om omställning inom förelagen. Anpassningsgrupperna bör dock, som ocksä framhålls av den nyss nämnda arbetsgruppen, i fortsättningen i växande omfattning verka för nyanställningar enligt syftet med lagen om anställningsfrämjande åt­gärder.

Sysselsättningsutredningen har starkt understmkit anpassningsgmppernas betydelse när det gäller att underiätta anställning av personer med arbeis­handikapp av skilda slag. Jag vill här efter samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] instämma i det resonemang som utredningen för om behovet att föra in arbetsmarknadspolitiken i företagen. Anpassningsgmpperna bör kunna ver­ka för en utbyggd samverkan mellan arbetsmarknadsmyndigheterna, de fackliga organisationerna och företagen i personalpolitiska frågor. Det blir därvid en central uppgift för arbetsförmedlingen att i anpassningsgrupperna företräda och särskilt bevaka möjligheterna att arbetsplacera sökande med arbeishandikapp.

Det är viktigt att understryka att i anpassningsgrupperna sker ett uttalat samarbete mellan parterna i företagen och arbetsmarknadsverket i perso­nalpolitiska frägor Arbetsmarknadsverkets medverkan har dock sin största betydelse när det gäller att hävda intressena hos de många arbetshandi­kappade sökande som står utan arbete.

Utredningen har ocksä diskuterat andra åtgärder för att underiätta an­ställning av arbetshandikappade sökande. Vissa förslag har förts fram. Några av de av utredningen föreslagna åtgärderna är konkret utformade, t, ex, ett nytt system för halvskyddad sysselsättning. Andra har mera principiell karaktär. Till vissa frågor avser utredningen att återkomma och behandla mera utföriigt i sitt slutbetänkande.

Jag vill här anmäla att sysselsättningsutredningen efter särskild fram­ställning har fält resurser för att i en försöksverksamhet pröva utredningens förslag om ersättning till anställda som frivilligt lämnar ett arbete för att underiätta anställning av personer med arbeishandikapp. 1 försöksverksam­heten skall ocksä prövas förslaget om handledare för psykiskt och socialt handikappade i anslutning till verksamheten med bidrag till arbetsbiträde.

Jag har i tidigare sammanhang uttalat att halvskyddat arbete för mänga arbetshandikappade är den bästa lösningen av sysselsättningsproblemet, främst därför att det är föriagt till arbetsställen inom det ordinarie arbetslivet. Stora ansträngningar bör därför göras för att genom denna stödform möj­liggöra anställning pä den reguljära arbetsmarknaden av personer som annars skulle ha varit hänvisade till särskilt beredskapsarbete, arkivarbete eller verk­stad för skyddat arbete. Ett ytteriigare skäl för denna inriktning är att sam­hällets kostnader för de skyddade arbetsplatserna är väsentligt större än kostnaderna för den halvskyddade sysselsättningen.

Sysselsättningsutredningen har lagt fram förslag till ändrad bidragskon-

Prop. 1975/76:211

240

slmktion för halvskyddad sysselsättning. Förslaget innebär att statsbidrag under anställningens försia sex månader skall utgå med 75 96 av den totala lönekostnaden, under de därefter följande tolv månaderna med 50 96 och därefter med 25 96. Nedlrappningen skall enligt förslaget ske utan särskild prövning om inte arbetsgivaren begär förhandlingar och visar att nedlrapp­ningen inte är rimlig. Vidare skall enligt utredningens förslag möjligheten atf överfora en redan anställd till halvskyddat arbete finnas kvar. En sädan överföring skall kunna medges om och när en arbetshandikappad utifrån har anställts och bidraget för denne har trappats ned till 25 96. Bidraget för den tidigare anställde skall därvid uppgä till 25 % av den totala lö­nekostnaden. Sysselsättningsutredningen har i detta sammanhang slutligen uttalat sig för att halvskyddad sysselsättning skall finnas ocksä på statens område. För detta krävs i så fall att del utfärdas regler och anvisningar för de statliga myndigheternas budgetering soni, gör det rimligt och önskvärt att utnyttja denna möjlighet.

Jag vill med anledning av sysselsättningsutredningens förslag till ändrad bidragskonstruktion för halvskyddad sysselsättning anföra följande.

Som jag tidigare har sagt mäste en viktig princip för arbetsmarknads­politiken vara att den i sä liten utsträckning som möjligt skiljer ut och särbehandlar personer med handikapp. För de människor vars personliga handikapp ocksä utgör ett reellt arbeishandikapp finns emellertid behov av särskilda stödåtgärder. Uppgiften blir därvid i första hand att genom individuellt anpassade åtgärder söka kompensera arbetshandikappet. Detta kan ske pä olika sätt, bl. a. genom ombyggnad av arbetsplatsen och personliga hjälpmedel i arbetet. För sädana och andra anpassningsätgärder lämnar sam­hället bidrag. Möjligheterna till individuell anpassning äremellertid begrän­sade och varierar naturiigtvis efter arbetshandikappets art och grad. För många människor kvarstår, även sedan försök har gjorts all sä långt möjligt anpassa arbetsplatsen, en väsentlig begränsning i arbetsförmågan. Det är för att tillgodose dessa människors rättmätiga krav på arbete som stimu­lansbidraget till halvskyddad sysselsättning har kommit till.

De bidragsvillkor för der halvskyddade sysselsättningen som gäller sedan den 1 juli 1972, och som innebär att arbetsgivare erhåller 40 96 av den konlantlön inkl. semesterersättning som har betalats ut lill arbetstagarna, har medfört en god expansion av verksamheten. Omkring 2 000 personer har varie är sedan nu gällande bidragsvillkor infördes på detta sätt fått an­ställning inom det ordinarie arbetslivet. Till bilden hör emellertid att den möjlighel som finns för företag att efter särskild prövning av arbetsmark­nadsverket få överföra redan anställd arbetshandikappad till halvskyddad sysselsättning har utnyttjats på sä sätl att andelen överförda av det totala antalet anställda i halvskyddat arbete har ökat kraftigt under perioden. Denna tendens har varil särskilt märkbar under de senaste åren. Denna utveckling finner jag oacceplabel med hänsyn till att en viktig princip bakom 1974 års trygghetslagstiftning är att företagen har ett primärt ansvar för sina an-

Prop. 1975/76:211

241

ställda, särskilt då för dem som under läng tid i företagets tjänst har slitits ut i arbetet.

Jag delar den uppfattning som ligger till grund för sysselsättningsutred­ningens förslag till bidragskonstruktion. Stödets uiformning bör i högre grad än nuvarande bidragsvillkor stimulera till nyanställning. För detta krävs ett högt initialbidrag. Det synes ocksä motiverat att ge stödet en utformning som tar hänsyn till alt arbetsförmågan i normalfallet successivt förbättras och efter en viss tids inträning pä den aktuella arbetsuppgiften blir jämförbar med arbetsförmågan hos personer utan handikapp.

Jag föreslär att bidragsvillkoren för halvskyddad sysselsättning får följande principiella utformning. Vid anställning av person vars arbetsförmåga vä­sentligt understiger vad som bedöms vara normal arbetsförmåga i den ak­tuella arbetsuppgiften, får statsbidrag utgä till förelag, kommuner och statliga affärsdrivande verk i normalfallet enligt följande

År 1 , .. 75 96 År 2 , . . 50 % kri... 30% Ar 4 . , , 20 96

Efter Oärde ärel utgår i normalfallet inget bidrag. Samtliga bidragsatser är beräknade pä den totala lönekostnaden för den anställde.

Som jag tidigare har angeit bör inte bidrag ulgä för arbetstagare som utför full arbetsinsats. Genom val av arbetsuppgifter liksom insatser för inskolning och arbetshjälpmedel bör det efter en övergångsperiod vara möj­ligt för många arbetstagare att fullgöra en sådan insats.

Efter en treårsperiod bör dock länsarbetsnämnden kunna medge dispens för fortsatt bidrag med 30 % när det är uppenbart orimligl att trappa ned till 20 96.

I de fall bidrag utgär med 20 % och arbetsförmågan fortfarande är så begränsad att en avveckling av bidraget uppenbarligen inte är rimlig bör länsarbetsnämnden även kunna ge dispens för fortsatt bidrag på denna nivå. 1 båda fallen skall fråga om fortsatt bidrag prövas med vissa intervall.

Stödet till halvskyddad sysselsättning har formen av försöksverksamhet. Det ligger i sådan verksamhets nalur att utrymme bör finnas för experiment. För vissa personer är det pä grund av handikappets art och svårighetsgrad orealistiskt att räkna med att arbetsförmågan ökar i nämnvärd omfattning ens efter avsevärd tids inträning. Jag tänker här främst på de ungdomar som pä grund av fysiska handikapp har fält sin utbildning i särskilt till­rättalagda former och som efter avslutad utbildning i mänga fall ställs inför förtidspension som enda försöriningsallemativ. För att förbättra dessa ung­domars möjligheter till arbetsanställning föreslär jag att arbetsmarknads­verket ges möjlighet alt till ungdom under 25 är under anställningens första tolv månader utge statsbidrag med 90 96 av den totala lönekostnaden. Efter denna inträningsperiod bör bidrag fä utgä med 50 96. Efter fyra är skall en prövning ske av såväl den enskildes arbetsförmåga som bidragsnivän.

16 Riksdagen 1976. I saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

242

En tanke bakom denna konstruktion är att det under en relativt läng in-iroduktionsperiod skall ges möjlighet för arbetsgivaren och den anställde att komma till klarhet om vilken arbetsuppgift pä arbetsplatsen som är mest lämplig med hänsyn lill den anställdes förutsättningar. Försöksverksam­heten bör pågå under flera är och bedrivas inom en kostnadsram av 10 milj. kr

Den försöksverksamhel inom ramen för den halvskyddade sysselsätt­ningen som jag här föreslär bör fortlöpande och noggrant värderas med avseende pä dess effekter på sysselsättningsmöjligheterna för ungdomar med mycket svära fysiska handikapp.

Jag har i det föregående antytt min principiella inställning i fråga om möjligheten att överföra redan anställda ttll halvskyddad sysselsättning. Denna inställning ligger väl i linje med senare års reformpolitik pä arbets­livets område. En av principerna bakom denna reformpolitik har varit fö­retagens primära ansvar för de redan anställda. Med hänsyn härtill och lill de mycket kraftiga förstärkningar av stimulansbidraget för nyanställning av personer med arbeishandikapp, som jag har föreslagit i del föregående, föreslär jag att den nuvarande möjligheten att överföra redan anställda till halvskyddad sysselsättning tas bort.

Sysselsättningsutredningen har föreslagit att halvskyddad sysselsättning skall finnas ocksä vid statliga myndigheter. Denna fråga kommer att prövas i samband med den beredning av arkivarbetsfrägan som f n. pågår inom regeringens kansli.

De förslag till ändrade bidragsvillkor för halvskyddad sysselsättning som jag här har presenterat bör träda i kraft den 1 januari 1977. Förslaget fär därvid på gmnd av gällande utbetalningsrutiner inga budgetmässiga kon­sekvenser förrän budgetåret 1977/78,

9,5,7 Åtgärder för att förbättra barnomsorgen

Både sysselsättningsutredningen och länsplaneringen framhäver mycket slarkt att bristen på platser inom barnomsorgen är ett svårt hinder för många kvinnor som vill delta i arbetslivet.

Enligt de senaste uppgifterna fanns det är 1975 ca 171 000 barn under sju år med heltidsarbetande mödrar. Samtidigt fanns det 143 000 platser i den kommunala barntillsynen. Av dessa var 65 000 daghemsplaiser, 57 000 familjedaghemsplatser och 21 000 var friiidshemsplalser Fram till år 1980 väntas antalet barn med heltidsarbetande mödrar öka med 34 000. Detta ställer krav pä förstärkta insatser från samhällets sida för att garantera en god omsorg.

Riksdagen har ocksä nyligen på regeringens förslag (prop, 1975/76:92) antagit ett program för en plannässig utbyggnad av barnomsorgen under femårsperioden 1976-1980 med 100 000 nya daghemsplatser och 50 000 nya platser i fritidshem. Därjämte förutsätts en utbyggnad av familjedaghemmen enligt den bedömning som görs lokalt i varie kommun. Utbyggnaden innebär

Prop.  1975/75:211

243

mer än en fördubbling i förhållande till kommunernas tidigare planer. Möj­ligheterna att förverkliga programmet med hänsyn lill byggnads- och per­sonalfrågor m. m, har beaktats. För att ge kommunerna ekonomiska möj­ligheter alt genomföra utbyggnadsprogrammet har riksdagen ocksä beslutat om ett nytt statsbidragssystem som innebär kraftiga höjningar av bidragen till kommunernas barnomsorg.

Samhällets totala årskostnader för barnomsorgen kan för år 1976 beräknas till ca 2 900 milj. kr. Utbyggnadsprogrammet och de nya statsbidragen höjer statens årskostnader till ca 1 600 milj. kr. är 1977 och till ca 3 500 milj. kr. är 1981. För kommunerna som helhet beräknas driftskostnaderna för barnomsorgen stanna vid i stort sett de nuvarande kostnaderna.

I samband med riksdagsbeslutet om utbyggnaden under den närmaste femårsperioden har ett allmänt mäl för utbyggnaden av barnomsorgen lagts fast. Mälet är att - utöver den allmänna förskolan - bereda plats inom den kommunala barnomsorgen för alla barn i förskoleåldern till förvärv­sarbetande eller studerande föräldrar samt för barn med särskilda behov av stöd och stimulans. Detta mäl för samhällets barnomsorg, innefattande även fritidsverksamhet för barn i skolåldern, bör successivt uppnås i alla kommuner inom den närmaste tioårsperioden. För att på gmndval av de praktiska erfarenheterna förbättra undertaget för kommunernas utbyggnads­planering har en särskild arbetsgrupp tillsatts av regeringen (S 1976:03). Ar­betsgmppens uppgifter kommer även att omfatta frägan om beräkningar av platsbehoven inom barnomsorgen vid den fortlöpande uppföljningen av kommunernas planer för barnomsorgen.

Genom riksdagens beslut om utbyggnaden av kommunernas barnomsorg uppstår ett stort behov av ytteriigare personal. I riksdagsbeslutet har angetts att personalutbildningen för barnomsorgen successivt skall öka sä att det personalbehov som utbyggnaden medför kan tillgodoses. I detta syfte har regeringen vären 1976 lagt fram förslag om en mycket betydande utbyggnad av utbildningen av barnskötare, förskollärare och fritidspedagoger.

Barnomsorgen är genom riksdagsbeslutet i är i sin helhet en kommunal uppgift. Enligt lagen skall det i varie kommun finnas en av kommunal­fullmäktige antagen plan för barnomsorgen i dess helhet. 1 planen skall redovisas behovei av daghem, deltidsförskola, familjedaghem, fritidshem och annan fdrskole- och fritidsverksamhet inom kommunen samt pä vilket sätt behoven skall tillgodoses. De kommunala barnomsorgsplanerna skall omfatta en femårsperiod och revideras åriigen. Kommunernas barnomsorgs­planer redovisas till socialstyrelsen och sammanställas där för hela landet. Planerna redovisas också under hand till länsstyrelserna. Inlämningstidpunk­ten har samordnats med den som f n. gäller för den kommunalekonomiska långtidsplaneringen, KELP. Därigenom erhålls en nödvändig samordning med kommunernas långsiktiga ekonomiska planering.

Prop. 1975/76:211

244

9.5.8 Åtgärder Jör att förbättra resemöjligheter och bebyggelseplanering

Länsplaneringen har visat att mänga människor är förhindrade att ta till­gängliga arbeten, därför att resmöjligheterna mellan bostad och arbetsplats är dåliga. Inom ramen för ERU:s verksamhet har en rad forskningsresultat presenterats som visar hur arbetsmarknaden fungerar i ett antal orter Det framgår därvid att den som har lillgång till bil pä ca 30 minuter kan nä en arbetsplats som ligger pä 30-40 km avstånd från bostaden. Den som saknar bil är ofta hänvisad till en väsentligt mindre arbetsmarknad.

Bilen har under del senaste årtiondet fått allt större betydelse för val av bostadsort och arbetsplats. Enligt 1970 ärs folkräkning gjordes mer än hälften av alla arbetsresor med bil. Den som har bil kan ofta byta arbete utan att samtidigt byta bostad. Den egna bilen gör det möjligt all välja mellan olika arbetsplatser. Tryggheten för att kunna få ett arbete i den egna regionen har därigenom ökat.

Antalet hushåll med tillgäng till flera bilar ökar. Men även om det rent privatekonomiskt skulle vara möjligt för varie familj att ha tvä bilar, finns det både energi- och miljöskäl som talar emot delta som allmän lösning. Och redan i dag finns det stora grupper på arbetsmarknaden som inte har tillgäng till bil för arbetsresor. Med nuvarande könsrollmönster ärdel främst kvinnorna som saknar möjlighet alt åka bil till arbetet.

1 rapporten (SOU 1975:91) Politik för regional balans påpekas att bebyg­gelsen inom de större lokala arbetsmarknaderna under senare är har blivit mera spridd. En ytteriigare utspridning av bebyggelsen till områden, där kommunikationsproblem i efter hand mäste lösas genom samhälleliga in­salser, bör enligt rapporten undvikas. Det kan inte heller godtas att mänga arbetande genom en ökad spridning av bebyggelsen måste avsätta allt längre tid för resor till och från arbetet. En eventuell arbetstidsförkortning får fullt genomslag för de arbetande endast om restiderna kan hållas oförändrade eller förkortas. Utvecklingen av bebyggelsestrukturen inom gemensamma arbetsmarknader och av de kollektiva kommunikationerna mäste därför ske under ömsesidig anpassning.

Nägra remissinstanser har uppfattal diskussionen om bebyggelseplane­ringen i rapporten om länsplaneringen som kritik mot villabebyggelse och annat marknära boende. Av den anledningen vill jag särskilt framhälla att kravet pä en förändrad bebyggelseplanering inte gäller bostadsformen utan bebyggelsens lokalisering i förhällande till kommunikationer, arbetsplatser m, m.

Olika insatser måste mot denna bakgrund göras för att förbättra den lokala arbetsmarknadens funktion, dels genom trafiklösningar, dels genom bebyg­gelseplaneringen. Den kollektiva trafiken bör sålunda i fortsättningen svara för en ökad del av arbetsresorna. Flertalet remissinsianser instämmer i denna bedömning. En sådan inriktning av trafikpolitiken bör förbälira arbetsmöj­ligheterna för de slora grupper som av skilda skäl alltid kommer att ha svårigheter att använda egen bil för arbetsresor. Samtidigt vill jag betona att möjligheterna att genom utbyggd kollektivtrafik öka förutsällningarna

Prop. 1975/76:211

245

för den enskilde att nå fter arbetstillfällen är störst inom storstadsområdena, primära centra och vissa regionala centra. Jag vill i detta sammanhang erinra om att regeringen under år 1976 kommer att lägga fram förslag angående den fortsatta trafikplaneringens utformning.

Delegationen för jämställdhet mellan män och kvinnor har i flera län i samarbete med länsarbetsnämnderna satt i gäng särskilda åtgärder för att introducera kvinnor på arbetsmarknaden. Man har därvid funnit att svå­righeterna med arbetsresor är ett hinder bäde när det gäller att delta i ak­tiveringen och när det gäller att ta arbete efter utbildningen. Delegationen överväger att i samarbete med berörda samhällsorgan ta initiativ till för­söksverksamhel i nägot eller några utvalda områden för att pröva olika slag av åtgärder för att förbättra kommunikationerna.

Som bl, a, sysselsättningsutredningen har betonat räcker del emellertid inte med förbättringar i resmöjligheterna. Det är ocksä nödvändigt att inrikta den fysiska planeringen av bebyggelsen sä att resorna mellan arbetsplats och bostad underiättas.

Bebyggelseplaneringen är en uppgift för kommunerna. Som jag skall åter­komma lill finner jag del naturiigt att kommunerna tar ett ökat ansvar för sysselsättningen. Inom ramen för ett sådant vidgat ansvar bör i den fysiska planeringen läggas ökad vikt vid samspelet mellan bostäder och arbetsplatser 1 främst de södra och mellersta delarna av landet men ocksä kring vissa större centra i Norriand omfattar de lokala arbetsmarknaderna flera kommuner. Lokaliseringen av bostäder och arbetsplatser mäste i sädana områden ske med beaklande av hur den påverkar möjligheterna till arbete i angränsande kommuner.

Detta krav kommer till klart uttryck i bl. a. de fackliga organisationernas arbete med länsplanering 1974. LO understryker i sitt remissyttrande vikten av alt denna del av regionalpolitiken med kraft förs vidare. Även TCO anför att bebyggelseplaneringen har stor betydelse för arbetsplatsernas lill­gänglighet inom en lokal arbetsmarknad. Dessa påpekanden är naturiiga med hänsyn lill att de lokala fackliga organisationema med utgångspunkt i arbetsplatsen organiserar medlemmarna oavsett bostadsort. Sambandet ar­betsplats-bostad får härigenom en central roll i de fackliga synpunkterna pä den regionala och lokala samhällsplaneringen.

För alt länsplaneringssystemet skall kunna ge ett underiag för en planering av lokala arbetsmarknader bör länsstyrelserna ges i uppdrag att även fort­sättningsvis belysa arbetsmöjligheterna i de lokala arbetsmarknadernas olika delar Sädana studier utgör ett nödvändigt underiag för en vidareutvecklad regional trafikplanering och för en kommunal sysselsättningsplanering.

Det finns i byggnadslagstiftningen inga uttryckliga regler för hur sys­selsättningsaspekten skall beaktas i den fysiska planeringen. Sådana regler efteriyses av ett flertal remissinstanser, bl, a, statens planverk och bostadssty­relsen. Denna fräga är av väsentlig belydelse. Efter samråd med chefen för bostadsdepartementet föreslår jag alt frägan prövas i samband med den översyn av byggnadslagstiftningen som f n. pägär inom bostadsdeparte­mentet.

Prop. 1975/76:211

246

Sysselsättningen är bara en av de faktorer som mäste beaktas vid ut­vecklingen av bebyggelsestmkluren. Kommunerna mäsle i sin planering tillgodose ocksä andra krav som gäller miljön och markanvändningen. Delta gäller bl. a. de krav på en bättre hushållning med värdefull jordbruksmark som statsmakterna har uttalat sig för i samband med beslutet om den fysiska riksplaneringen (prop. 1975/76:1, CU 1975/76:1, rskr 1975/76:45), Det måste bli en central del i kommunernas och länsstyrelsernas framlida arbete med planeringsfrågorna att söka väga samman dessa skilda aspekter pä bebyg­gelsen. I detta arbete bör även länsarbetsnämnderna naturligen kunna delta. Den kartläggning av de lokala arbetsmarknaderna som länsstyrelserna skall göra kan ses som ett första bidrag från den regionalpolitiska planeringen i denna sammanvägningsprocess.

9.5,9 Åtgärder för ekonomisk kompensation vid fyllning

Genom att förbättra kollektivtransporterna och förändra bebyggelsepla­neringen blir det möjligt för den enskUde att nå fter arbetsplatser inom rimligt tidsavstånd. Därigenom ökar valfriheten men ocksä tryggheten för att kunna finna arbete inom den egna lokala arbetsmarknaden.

En stor del av förändringarna på arbetsmarknaden leder emellertid till fiyttningar frän en ort till en annan. Även i regioner, där utbud och efter­frågan på arbetskraft totalt sett befinner sig i balans, kan det finnas överskott på personer med en viss yrkesinriktning samtidigt som efterfrågan på per­soner med en annan yrkesinriktning inte kan tillgodoses. Även om man strävar efter att föriägga arbetsplatserna sä att personal rekryteringen kan klaras på orten, får man utgä ifrån att mänga människor väljer att söka arbete, som ger större tillfredsställelse eller bätlre villkor, på annan ort.

Flyttning leder till bäde positiva och negativa välfärdseffekter för de flyt­tande. Så är t. ex. inkomstutvecklingen bland de flyttande i genomsnitt positiv. Till detta skall läggas sådana välfärdsvinster som tryggare syssel­sättning, ökade valmöjligheter och tillgång tUl en oftare rikare kulturell miljö. Detta till trots kan en flyttning upplevas som en uppoffring. När vänskaps-och släktband bryts kan detta vara negativt för flyttande och för dem som stannar kvar.

Strävandena att kombinera önskemål om bostadsort och restider med önskemål om att kunna utöva ett speciellt yrke kommer alltid att ge upphov till konflikter. Vissa personer kommer att ge avkall pä sina förstahands-önskemäl när det gäller yrkesval för alt kunna bo pä en viss ort. Andra kommer att göra en annan avvägning. Samhället kan påverka förutsätt­ningarna att kombinera önskemålen genom planeringen av bostäder, kom­munikationer och arbetstillfällen, men valet måste ytterst ankomma på den enskilde.

Mänga människor kommer att vilja flytta för att tillgodose sina krav pä lämpligt arbete. Särskilt de mänga som genomgår lång och specialiserad utbildning kommer att inrikta sig på en yrkesmässigt smalare marknad.

Prop. 1975/76:211

247

Denna yrkesspecialisering går hand i hand med en motsvarande utveckling inom arbetsplatserna, där allt fler uppgifter kräver speciell utbildning. Sam­mantaget minskar därmed den enskildes möjligheter att vid en viss given lidpunkt finna rätt sorts arbete, om han eller hon bor pä en ort som har en liten ensidig arbetsmarknad. En regional struktur med många små ar­betsmarknader leder således lill en förhällandevis stor regional och yrkes­mässig röriighet, om den enskildes krav pä arbete skall kunna tUlgodoses. Behovet av flyttningar från en bostadsort till en annan blir mindre ju större den lokala arbetsmarknaden är.

Anpassningen mellan den enskildes krav på arbete och den lokala ar­betsmarknadens tillgäng på arbetstillfällen blir svårare när nu i allt flera hushåll två vuxnas efterfrågan på arbete skall tillfredsställas. Kvinnorna har hittills i mycket hög utsträckning valt arbeten inom den offentliga och privata servicesektorn, arbeten av en typ som har funnits förhållandevis väl fö­reträdda i alla lokala arbetsmarknader. Kraven på jämställdhet mellan män och kvinnor bör innebära att kvinnorna - liksom männen - vill ha arbeten som kräver specialiserad utbildning och yrkeserfarenhet. En sädan utveck­ling leder sannolikt till att den hushållsvisa anpassningen mellan krav på arbete och tillgängen pä arbete blir svårare all åstadkomma än fömt.

Sammanfattningsvis innebär de här beskrivna tendenserna ökade krav pä den lokala arbetsmarknadens storiek och mångsidighet.

Även om behovet av flyttning kan reduceras genom skilda åtgärder kom­mer ändå, som sysselsättningsutredningen också framhåller, mänga män­niskor att fiytta även i framtiden för att fä ett arbete av det slag de önskar eller för att få ett arbete över huvud taget. Av det totala antalet fiyttande över kommungräns, som ligger pä 350 000-400 000 per är, har under senare år 20 000-25 000 fält ekonomisk hjälp av staten i form av flyttningsbidrag. Även om man räknar in medflyttande familjemedlemmar har endast ca 10 "i av alla flyttningar direkt samband med åtgärder som vidlas av den offentliga förmedlingen i samband med inträffad arbetslöshet eller risk för arbetslöshet. Inemot 40 % av de flyttningar som företas av personer som erhållit s. k, starthjälp sker inom det egna hemlänet.

Det är en viktig samhällsuppgift att lindra de svårigheter som kan uppstå för de enskilda vid ofrånkomliga flyttningar. Svårigheterna är av både socialt och ekonomiskt slag. Enligt den studie som expertgruppen för arbetsmark­nadsforskning (EFA) har gjort och som grundar sig på förhållandena år 1970 täckte flyttningsbidragen från AMS dä bara ca hälften av de direkta flyttningskostnaderna för den enskilde. Sedan dess har emellertid den s. k, starthjälpen höjts i flera omgångar, vartill kommeratt ersäitning för flyttning av bohag och för resor utgår med belopp motsvarande de faktiska kost­naderna.

Sysselsättningsutredningen har föreslagit att fler gmpper än f n, skall kunna fä flyltningsbidrag. Ibland skulle det kunna vara möjligt att ge arbete åt en person som är ortsbunden och saknar arbete genom alt stödja en annan som inte är arbetslös men gärna vill fiytta.

Prop. 1975/75:211

248

Sysselsättningsutredningen föreslär också att flyttningsbidragen pä försök skall kompletteras med ett extra rörlighetsbidrag som skulle kunna anpassas till olika strukturförändringar eller konjunktursituationer. Vidare föreslås att möjligheterna utvidgas för den enskilde att få en viss prövotid på en ny ort innan han beslutar sig för en definitiv flyttning.

Av de remissinstanser som har yttrat sig i frägan har det stora flertalet, däribland AMS, tillstyrkt en höjning av flyttningsbidragen.

Liksom sysselsättningsutredningen och flertalet remissinstanser anserjag det väsentligt att bidragen är sä utmätta att de ger en rimlig kompensation vid flyttning.

Förra året gav jag AMS i uppdrag att göra en undersökning om den geografiska röriigheten resp. trögheten på arbetsmarknaden. Denna under­sökning, som kommer att redovisas hösten 1976 innefattar även en översyn av regelsystemet när det gäller flyttningsbidrag. Med utgångspunkt i denna undersökning och från sysselsättningsutredningens överväganden avser jag att återkomma till frågan om flyttningsstödets utformning och nivå i bud­getpropositionen är 1977.

9.6 Åtgärder för att öka tillgången på arbete

9.6.1 Allmän inriktning

Näringslivets utveckling skapar de grundläggande fömtsättningarna för sysselsättningen. En aktiv näringspolitik är nödvändig om de sysselsätt­ningspolitiska målen skall kunna uppnås.

Starka ekonomiska skäl talar fören utbyggnad av industrin. Ett av motiven är alt underskottet i våra affärer med utlandet måste täckas och balansen återställas till år 1980. För att detta skall vara möjligt krävs en ökning av exportinkomsterna. Detta kan endast åstadkommas om industriproduktio­nen ökar och konkurrenskraften mot omväriden upprätthälls och förbättras. Den investeringsfrämjande politik som har förts kommer alt fullföljas med kraft. Insatser för att skapa en god försörining med energi, åtgärder för att åstadkomma en teknisk förnyelse och förbättrad yrkesutbildning är vik­tiga delar i en sysselsättningsinriklad näringspolitik. Till detta kommer kra­vet på ökade insatser för industrins kapitalförsörining. Av stor betydelse i det sammanhanget är de insalser som görs inom ramen för lokaliserings­politiken, och en översyn av de lokaliseringspolitiska medlen har nu be­slutats. De ekonomiska stimulanserna för alt i regionalpolitiskt utsatta om­råden skapa en snabbare industriell utveckling behöver kompletteras med åtgärder för att få till stånd insyn i och förhandlingar om företagens in­vesteringsplaner. En överenskommelse har träffats med industrin om ett sådant lokaliseringspolitiskt samarbete. Jag har för avsikt att ta upp över­läggningar med kooperativa produktionsföretag för att fä till ständ ett lik­nande samarbeie.

Som har framgått av sysselsättningsutredningen finns otillfredsställda be-

Prop. 1975/76:211

249

hov av vård, ulbildning och annan samhällelig service. Behoven kan väntas växa under de närmaste åren. Om dessa behov tillgodoses kommer väsentligt ökade arbetsinsatser alt krävas, framför allt inom kommuner och landstings­kommuner. Det är inte nu möjligt alt i sysselsätiningstal ange utbyggnaden av den offentliga verksamheien. Takten i utbyggnaden är beroende av beslut i kommunfullmäktige, landsting och riksdag. Utgångspunkten är därvid de tidigare uppgjorda verksamhetsplanerna. Redan att söka uppfylla dessa planer är en mycket ambitiös målsättning. Strävan bör vara att vidga verk­samheten i riktning mot att tillgodose de faktiska föreliggande behoven.

Jag vill betona att det tillgängliga resursutrymmet under kommande är inte tillåter både en snabb privat standardstegring och en snabb offentlig konsumtionsökning. Del är inte heller möjligt alt göra en ensidig satsning på endera sekiorn. Som regeringen har framhållil i den reviderade finans­planen mäste ambitionerna inom samhällsservicen konlinueriigt vägas mol andra önskemål inom ramen för tillgängliga resurser.

Fortsatta närings- och lokaliseringspolitiska åtgärder är nödvändiga för att bevara och så långt möjligt ytteriigare förbättra den regionala balans som uppnåddes under första delen av 1970-lalet för alt därmed lösa de återstående regionalpolitiska problemen. Del sysselsättningsmål som angavs för regionalpolitiken i 1972 års regionalpolitiska handlingsprogram bör ligga fast. Detta mäl är som jag tidigare har beskrivit att erbjuda människorna likvärdiga sysselsättningsmöjligheter i olika delar av landet. En förutsättning är därvid att lokala arbetsmarknader kan utvecklas som ger trygg syssel­sättning, goda inkomster och möjligheter till val med hänsyn till yrkesin­riktning och utbildning. Målet har således satts högre än befolkningsmässig balans mellan regionerna. Ytteriigare förbättringar av sysselsättningsmöj­ligheterna mäsle åstadkommas. Detta är av särskild betydelse för kvinnornas möjligheler att delta i arbetslivet.

Möjligheterna att åstadkomma en planmässig utbyggnad av sysselsätt­ningen kan försvåras om förändringar i de ekonomiska konjunkturerna får slora genomslag på arbetsmarknaden. Statsmakterna har successivt ökat in­satserna för att motverka effektema av de internationella konjunkturrö­relserna. Insatserna har givit goda resultat, och nu tillämpade principer för arbetslöshetsbekämpningen bör ligga lill grund för den framtida beredskaps­planeringen.

9.6.2 Närings- och regionalpolitiska insatser

Näringslivels utveckling ger de grundläggande fömtsättningarna för sys­selsättningspolitiken. Samstämmighet råder i remissopinionen om närings­politikens centrala roll för att uppnå de sysselsättningspolitiska målen. Nä­ringspolitiken skall därvid syfta till att åstadkomma en effektiv och in­ternationellt selt konkurrenskraftig produktion. Endast härigenom kan nä­ringspolitiken bidra till alt varaktigt trygga sysselsättningen.

Industrin och de offentliga tjänsterna kommer att spela den största rollen

Prop. 1975/76:211

250

för regional- och sysselsättningspolitiken varför jag kommer alt ägna dessa näring.sgrenar det största intresset.

1 stora delar av landet har jordbnikssysselsättnlngen kommit ned pä en nivå som gör att sektorn mindre än tidigare påverkar fömtsättningarna för regional-och sysselsättningspolitiken. På de lokala arbetsmarknader där jord-och skogsbmket har betydelse fömtses problem påarbetsmarknaden. Antalet arbetstillfällen kommer att minska. Åldersfördelningen bland de verksamma inom jord- och skogsbmk är sned. En stor del av den avgång som beräknas ske under 1970- och 1980-lalen kommer alt ske genom pensionering.

Jordbmket betyder relativt mycket i vissa län i de sydligaste delarna av landet. Även om jordbruket har en relativt liten betydelse totalt i ett län kan del spela en större roll inom de mera glest bebyggda delarna i de olika länen.

De jordbrukspolitiska stödåtgärderna syftar främst till att åstadkomma effektivare bmkningsenheter. Men de medverkar också lill en balanserad regional sysselsättningsutveckling. Jag vill dä särskilt peka pä det s. k. norr­landsstödet som syftar till att upprätthålla en geografiskt väl differentierad jordbruksproduktion.

Det lämnas vidare särskilt rationaliseringssiöd (SR-stöd) till jordbmkets rationalisering i Norrboitens, Västerbottens, Jämtlands, Västernorriands, Gävleborgs, Kopparbergs och Värmlands län samt landskapet Dalsland. Syftel med della är att stödja en snabb uppbyggnad av bärkraftiga bruk­ningsenheter. Ar 1971 infördes ett särskill stöd till s. k. begränsat utveck­lingsbara förelag i norra Sverige.

Också i fortsättningen bör hänsyn las lill regional- och sysselsättnings­politiska aspekter i jordbrukspolitiken. Samordning av den centrala och re­gionala planeringen pä jordbrukets område med den regionalpolitiska pla­neringen bör eftersträvas.

Skogsbruket betyder relativt selt mer för sysselsättningen i norra Sverige än i södra Sverige. På samma sätt som för jordbmket betyder skogsbruket förhållandevis mycket i vissa glesbygdskommuner.

För de delar av landet som har den största andelen sysselsatta inom skogs­bmket blir självfallel den väntade nedgången inom skogsnäringen mest kännbar. Dessa delar av landet är dessutom ofta känsliga i sysselsättnings­hänseende därför alt de samtidigt har ett ensidigt näringsliv. Sysselsättningen i skogen erbjuder där ett komplement lill i försia hand jordbmket. Jag vill särskilt peka på de skogsvårdande åtgärdernas slora belydelse frän regional-och sysselsättningspolitisk synpunkl. Samtidigt som de är avgörande för ett effektivt skogsbruk ger de arbetstillfällen i de sysselsättningsmässigt sva­gare delarna av landet.

Den privata ijänsteverksantheien har under den senaste femårsperioden hållit en i stort sett oförändrad sysselsättning. Tidigare har sysselsättningen här ökat. Till de privata riänslerna räknas bl.a. bank- och försäkringsverk­samhet, hotell- och restaurangrörelse saml olika former av konsultverk­samhet. De privata tjänsterna är ojämnt fördelade över riket. En mycket

Prop. 1975/76:211

251

stor del är lokaliserad lill storstadsområdena. Den privata riänsteverksam-heten har i samband med lokaliseringsöverväganden spelat en mindre roll än den statliga förvaltningen och industrin. Jag återkommer längre fram lill frågan om riänsteverksamhetens medverkan i regionalpolitiken.

Byggnadsverksamheten har varil en av de mest expansiva näringsgrenarna inom den svenska ekonomin under efterkrigsliden, Särskill snabb var ex­pansionen under perioden 1960-1965. Under de allra senaste åren har emel­lertid byggsysselsättningen minskat kraftigt. Minskningen har infallit sam­tidigt med den industriexpansion som jag tidigare har redovisat. Syssel­sättningsproblemen har i stor utsträckning kunnat undvikas genom att bygg­nadsarbetarna i ganska slor omfattning har kunnat gå över till industriarbete. Denna överströmning har skett utan alllför stora anpassningsproblem.

Framtidsutsikterna för byggnadsverksamheten är beroende av utveck­lingen inom bostadssektorn och inom andra näringsgrenar, t, ex, tillverk­ningsindustrin, den offentliga förvaltningen och kommunikationssektorn. Det är därför väsentligt att liksom hittills åtgärder inom byggnadssektorn stäms av mol bl. a. den regional- och sysselsältningspoliliska utvecklingen.

Regeringen har tagit initiativ till utarbetande av ett näringspolitiskt pro­gram för byggnadsindustrin. Syftet är bl. a. att ulveckla ett mllande pla­neringssystem för byggnads- och anläggningsverksamheten. Programarbetet sker i samråd med byggbranschrädel och med beaklande av den regional-och sysselsältningspoliliska planeringen.

För anpassningen på kort sikt behövs liksom hittills en lidssamordning av investeringarna inom byggnadssektorn. Planeringen för denna baseras på byggarbelsnämndernas verksamhel. Centralt styrs och samordnas denna verksamhel av regeringen och AMS.

Inom industrin har under det senaste årtiondet skett en snabb ökning av investeringar och produktion. Sysselsättningen har i stort sett kunnat hävdas. Under första hälften av 1970-talet haren viss ökning skett av antalet sysselsatta, enligt arbetskraftsundersökningarna.

Under perioden 1965-1975 har investeringama i volym räknat, ökat med över 70 %. Ökningen var särskilt framträdande underförstå hälften av 1970-talet. De åriiga investeringarna i industrin i dag är närmare dubbelt sä stora som i mitten av 1960-talel. Denna kraftiga utbyggnad av industrin har möj­liggjort en ökad produktion. Mätt i förädlingsvärde har produklionen ökal med närmare 60 % på tio år.

I mitten av 1960-talet var antalet sysselsatta i industrin ca 1,1 milj. En viss minskning skedde under senare delen av 1960-talet. Under första delen av 1970-talet har en viss ökning ägt rum. Med ett i stort sett oförändrat anlal sysselsatta har således produktionen kunnat öka med närmare 60 %. Samtidigt har en förkortning av arbetstiden skell. i del att antalet arbetade timmar inom industrin minskat med närmare 20 %. Det innebär således alt produklionen per arbetstimme i genomsnitt nästan har fördubblats under den senaste tioårsperioden.

Industrisysselsättningen har ökat mest inom skogslänen. Det större mått

Prop. 1975/76:211

252

av regional balans som har åstadkommits och som enligt rapporten (SOU 1975:91) Politik för regional balans väntas bestå även under resten av 1970-taIet kan till en del förklaras genom sysselsättningsökning inom industrin. Industrins karaktär av basnäring gör att spridningseffekterna är stora. En sysselsättningsökning inom ett eller flera industriföretag påverkar inte bara anknutna underleverantörer och serviceföretag utan också i hög grad sys­selsättningen inom andra näringsgrenar.

En viktig källa till ekonomisk tillväxt är den fortlöpande ulvecklingen mot en effektiv produktionsstruktur. Ca 30 000-0 000 nya arbetsplatser synes tillkomma varie år inom industrin, och ersätter dem som slås ut i den strukturella omdaningen av industrin. Expansionen har hittills främst skett inom verkstadsindustrin och den kemiska industrin. Samtidigt har andra industribranscher gäll tillbaka. Jag vill i detta sammanhang under­stryka att en fortsatt strukturomvandling kommer att bli nödvändig för all vi skall bevara en internationellt konkurrenskraftig industri. Denna om­vandlingsprocess medför i vissa fall svåra problem för enskilda människor och i en del fall för hela regioner. Lösningen på dessa problem ligger dock inte i att stoppa förändringarna utan i att skaffa sig kontroll över utveck­lingen. Marknadskrafterna kan inle tillåtas vara ensamt styrande, Alla delar av näringspolitiken måste medverka till detta.

Under senare år har ocksä ett ökat samspel vuxit fram mellan regio­nalpolitiken och industripolitiken som en naturlig följd av de ökade am­bitionerna pä bl, a, sysselsättningens område. Denna utveckling bör fortsätta. Både i sysselsättningsutredningens betänkande och i rapporten Politik för regional balans diskuteras samordningen mellan industripolitiken och re­gionalpolitiken. Flera remissinstanser har också tagit upp frågan. Sålunda understryker t. ex. LO nödvändigheien av ökad planmässighet och förbättrad samordning och samverkan mellan de olika polilikomrädena.

För min egen del delar jag uppfattningen om industrisektorns centrala roll i den regionala ulvecklingen. Jag vill dock samtidigt betona att re­gionalpolitiken inte kan omfatta endasl industrisektorn, eftersom huvud-parlen av den vänlade sysselsättningsökningen i svensk ekonomi under resten av 1970-lalel anias falla på andra områden. Detta hindrar inte all industrisektorn alltjämt kommer att spela en central roll i den regional­politiska utvecklingen.

All stimulera tekniskjörnydse har som sysselsättningsuiredningen påpekat sedan länge varit en viktig del av industripolitiken. Genom att påverka omfattningen och inriktningen av industrins satsningar pä framtagning av ny teknik och effektivare användning av redan existerande teknik har en industriell expansion befrämjats, vilket har bidragit till att sysselsättnings-och regionalpolitiska mål kunnat uppnås. Totalt inom industrin uppgick forsknings- och utvecklingskostnaderna år 1973 lill 2 100 milj. kr. Av dessa kostnader täcks 14 "6 av offentliga medel. Det finns ett antal statliga or­ganisationer som har lill uppgift att stödja industrins tekniska utveckling. De slalliga insatserna spänner över hela ulvecklingsskalan, från idé lill färdig

Prop. 1975/75:211

253

produkt. STU är en central myndighet som har till uppgift att stödja in­dustrins tekniska utveckling. Exempel på andra betydelsefulla organisationer i delta sammanhang är statens utvecklingsfond och investeringsbanken, Uiredningen (I 1974:06) om STU:s framtida organisation och verksamhets­former skall bl, a, lämna förslag till hur STU bättre skall nå ul med sina insatser och hur en samverkan därvid bör ske med befintliga regionala or­ganisationer. Bl, a. borde bedömningar som härvid kan komma all framföras avvaktas innan ställning las lill sysselsätlningsutredningens synpunkter.

Den tekniska nivån inom svensk industri är ocksä beroende av personalens kunskaper och utbildning. Sysselsättningsutredningen har härvid framhållit all den internationella arbetsfördelningen för den svenska industrins del har inneburit en specialisering på verksamhet med stort inslag av tekniker och yrkesarbetare. Härigenom har Sverige kunnal hävda sig väl i den in­ternationella konkurrensen. Jag vill i detta sammanhang särskilt stryka under yrkestiibildningens betydelse. En brist pä yrkesarbetare kan hämma industrins utveckling. De satsningar som nu görs på en utbyggnad av de linjer i gym­nasieskolan som är av särskilt intresse i detta sammanhang och pä den yrkestekniska högskoleutbildningen bör medverka till en gynnsam industri-utveckling även i framtiden. Arbetsmarknadsutbildningen spelar en stor roll förden enskildes möjligheter att kunna söka lill lediga plalser och därmed också för företagarens möjligheter att kunna rekrytera yrkesutbildad per­sonal. Arbetsmarknadsutbildningen har en slor uppgift när det gäller att överbrygga flaskhalsproblem genom att ge utbildning på områden där det finns efterfrågan pä personal eller där sädan kan väntas inom snar framtid. Statsmakterna har också satt in åtgärder för alt stimulera företagen att utbilda sin personal särskilt i lågkonjunkturer. Insatserna pä utbildningsområdet skall slödja den enskilde och ulgöra ett led i strävandena att skapa goda betingelser för näringslivet.

Tillgången på energi är en av grundvalarna för näringslivets utveckling. Åtgärder på energiområdet måste genomföras under ständigt hänsynsta­gande lill sysselsättningsfrågorna. Våren 1975 lade statsmakterna fast rikt­linjer för den svenska energihushållningen för tiden fram till är 1985, I dessa framhålls bl. a. att energipolitiken mäsle fullföljas pä ett sädant sätt att sysselsättningen och allmänna välfärdsmäl inte ävenlyras.

Under den senaste tioårsperioden har industrins energiförbmkning ökal i någol långsammare takt än industriproduktionen, medan sysselsättningen legat på ungefär oförändrad nivä. En fortsatt produktionsökningar nödvänsig för all åter nä balans i de utrikes affärerna. En utbyggnad av industrin ingår ocksä som ett viktigt led i sysselsättnings- och regionalpolitiken. En fortsatt industriexpansion innebär dock ökad energiförbrukning trots att be­tydande besparingsåtgärder genomförs. Rationaliseringar och effektiveringär medför att en tillväxt i industriproduktionen kan ske utan att sysselsätt­ningen behöver öka.

Särskilt energikrävande är de för vår export så betydelsefulla branscherna skogs- och stålindustrin, som svarar för två tredjedelar av industrins ener-

Prop. 1975/76:211

254

giförbrukning. Den ökning av sysselsättningen i skogslänen som jag har förordat i det föregående får sälunda konsekvenser på energiområdet då sysselsättningen i dessa län i stor utsträckning kan komma att byggas upp kring de energikrävande malm- och skogsbaserade näringsgrenarna.

Sysselsättningsutredningen betonar i sitt betänkande värdet av att de ökade möjligheter till investeringar inom näringslivet som skapas genom den ökade kapitalbildningen i samhällelig regi bör tas tillvara inom sys­selsättningspolitiken.

En effektiv kapilalJÖrsörjning är väsentlig om en snabb investeringsökning skall uppnås. Under de närmaste åren kommer ökade anspråk att ställas på tillförseln av kapital till näringslivet. Detta kommer att kräva en ökad samhällelig medverkan i industrins utbyggnad och omdaning, I många bran­scher är risktagandet så stort att samhällets engagemang är nödvändigt. En allt slörre del av industrins kapitalförsörining sker numera via kollektiva och offentliga källor. När det gäller den privata industrin har i första hand AP-fonden, Sveriges investeringsbank och de s. k, mellanhandsinstituten men även det regionalpolitiska stödet härvid spelat en stor roll. Betydande statliga investeringar inom industrin har dessutom skett via t, ex. Statsföretag AB, Regeringen har i årets budgetproposition lämnat förslag till hur in­dustrins kapitalförsörining skall förbättras, Investringsfonderna, Invesle-ringsbanken, fjärde AP-fonden, mellanhandsinstituten m, fi, är härvid av väsentlig belydelse.

Ett viktigt led i näringslivets kapitalförsörining, framför alll när det gäller de mindre och medelstora företagen, är den aktiva lokaliseringspolitiken som inleddes är 1965. Dä infördes bl. a. det statliga lokaliseringsstödet som ell medel att åstadkomma en industriell expansion i regionalpolitiskt be­tydelsefulla områden. Del regionalpolitiska stödet har efler hand byggts ut och förbättrats. Riksdagen beslutade år 1973 om de nuvarande stödformerna (prop.  1973:50, InU 1973:7, rskr 1973:248).

Under den senaste tio-årsperioden har ca 3,5 miljarder kr. lämnats i lo­kaliseringsstöd. Erfarenheterna av stödverksamheten under den gångna tio­årsperioden har enligt min mening varit goda. Sammanlagt har merän 1 200 företag beviljats lokaliseringsstöd. Dessa företag har f n. ca 120 000 anställda, vilket motsvarar ca 13 % av den totala industrisysselsättningen i landet. Det är framför allt mindre och medelstora företag som fått lokaliseringsstöd, 70 96 av stödet har lämnats till förelag med mindre än 200 anställda. 1 vissa län domineras industrin av företag som har fått lokaliseringsstöd. Så­lunda arbetar i t. ex, Jämtlands län ca 75 96 av de sysselsatta inom indiistrin i sådana företag. Under den gångna tioårsperioden har totalt i landet ca 36 700 arbetstillfällen tillkommit i de företag som har fält lokaliseringsstöd. Vidare har regionalpolitiskt motiverat utbildningsstöd lämnats till ca 2 300 företag för utbildning av ca 61 800 nyanställda. Sysselsältningsslöd har under aren 1971-1974 lämnats fören sysselsättningsökning inom inre stödområdet motsvarande närmare 8 000 årsanslällda.

Beslutet år 1973 om det regionalpolitiska slödel innebar bl. a. all en me-

Prop. 1975/76:211

255

delsram pä 2 500 milj, kr. fastställdes för det regionalpoliliska stödet under femårsperioden 1973/74-1977/78, Statsmakterna har nyligen beslutat att femårsramen skall utökas med 1 500 milj, kr till totalt 4 000 milj, kr (prop, 1975/76:100 bil. 13, InU 1975/76:37, rskr 1975/76:250). Vidare har rege­ringen tidigare i år föreslagit viss försöksverksamhet med utökat regional­politiskt stöd vid marknadsföringsåtgärder samt anmält planer pä att under en försöksperiod decentralisera beslutanderätten till regional nivå i vissa ärenden om regionalpolitiskt stöd (prop. 1975/76:185).

I länsplaneringen 1974, liksom vid remissbehandlingen av sysselsättnings-utredningens betänkande och arbetsmarknadsdepartementets rapport, har åtskilliga förslag förts fram beträffande formerna för del regionalpolitiska stödet och gränserna för de båda stödområdena. Enligt min mening bör emellertid inte några större förändringar i nu gällande ordning vidtas förrän den nuvarande femårsperioden för stödverksamheten har avslutats. Jag kommer därför senare i dag att föreslå regeringen att i tilläggsdirektiv ge sysselsättningsutredningen i uppdrag att se över stödformerna efter utgången av budgetåret 1977/78, I tilläggsdirektiven bör framhållas bl, a, att en ut­gångspunkt för utredningsarbetet bör vara regeringens slällningstagande i dag till frägan om samordnad sysselsättnings- och regionalpolitik saml riks­dagens beslut med anledning härav. En annan utgångspunkt bör vara all de nuvarande regionalpolitiska stödformerna även i framtiden bildar stom­men i verksamheten. Bland de frågor som utredningen enligt tilläggsdi­rektiven särskill skall behandla vill jag här nämna indelningen i stödområden samt möjligheterna att påverka verksamhet inom den privata tjänstesektorn och de administrativa funktionerna inom industrin.

Norriandsfonden spelaren viktig roll för ulvecklingen av det norrländska näringslivet. Fondens möjligheter all gä in och stödja hela den industriella utvecklingskedjan i kombination med högl risktagande innebär all fonden utgör ett viktigt komplement till övriga industri- och regionalpolitiska in­satser med inriktning pä Norrland, I en särskild proposition redovisar chefen för industridepartementet idag (prop. 1975/76:200) förslag lill framtida verk­samhet för Norriandsfonden, Enligt förslagen bör fonden medverka lill alt stärka näringslivet framför allt i inlandet.

Även om kapilalförsöriningen och olika finansieringsfrågor iniaren central plats i samhällets politik för att främja utvecklingen inom industrin sä finns det ocksä andra stöd- och utvecklingsinsatser som är av väsentlig belydelse.

Härvid bör i första hand nämnas de allmänna stöd- och utyecklingsiitsaiser för vilka slatens industriverk har det samlade och övergripande ansvaret på myndighetsplaner. Dessa insatser, som förstärkts kraftigt under senare år, omfattar bl. a, branschstöd, finansiellt företagsstöd i form av lånegarantier m. m, samt främjande av s, k, företagsservice. Särskilda branschprogram har sälunda inrättats för vissa småföretagsdominerande branscher bl. a. TEKO-industrierna och den träbearbetande industrin. Dessa program om­fattar utbildningsinsatser, anställningsstöd, strukiurgarantier och teknisk konsulentverksamhet. Programmen kompletteras vidare med exportfräm-

Prop. 1975/76:211

256

jande åtgärder.

Företagareföreningarna fungerar som regionala organ till industriverket. Deras syfte är att föra ut utvecklingsfrämjande verksamhet till företagen. De utgör därmed en samlande organisation i varie län dit företagen kan vända sig med sina problem. Genom sin närkontakt till företagen är de väl lämpade att föra ut olika statliga stöd- och utvecklingsprogram på fältet. Detta sker i betydande ulsträckning genom uppsökande verksamhet. Här­igenom skapas sälunda förutsättningar frän samhällets sida att finna företag med utvecklingsmöjligheter och hos dessa stimulera till investeringar som annars kanske inte hade kommit till. Utvecklingsstöd kan dä ges till företag som är motiverade frän såväl industri- som regionalpoliliska utgångspunkter.

Mot bakgrund av företagareföreningarnas viktiga och centrala uppgifter på regional nivå och den snabba ulveckling de genomgått under senare år har regeringen tillkallat en pariamenlarisk ulredning för alt behandla frägan om föreningarnas ställning och roll inom den närings- och regio­nalpolitiska organisationen. Därvid kommer bl, a, behovet av förändringar av föreningarnas organisation och associationsform att prövas. En av ut­gångspunkterna för utredningen är att den nuvarande samordningen inom föreningarnas verksamhet av industri- och regionalpolitiska älgärder bibe­hålls.

Vid sidan av de stöd- och utvecklingsinsatser som sköts av industriverket vill jag ocksä peka pä de omfattande resurser som kanaliseras genom STU och Exportrådet. Dessa organ har vikliga uppgifter när det gäller att främja den tekniska och ekonomiska utvecklingen inom industrin.

Huvudparten av de insatser jag nu har berört vänder sig i första hand till de mindre och medelstora företagen. Detta är ett utiryck för den stora vikt statsmakterna vill tillmäta dessa företag. De spelar en utomordentligt viktig roll för hela vår ekonomiska ulveckling. Bl, a, har de en slor re­gionalpolitisk betydelse. Flertalet orter är uppbyggda kring sådana företag.

För att tillvarata utvecklingsmöjligheterna för dessa företagsgmpper har under senare är ett ökat samspel vuxit fram mellan industri- och regio­nalpolitiska insatser. Detta har bl. a. möjliggjorts genom tillkomsten av in­dustriverket som inte bara har det samlade ansvarel för viktiga stöd- och serviceinsalser med inriktning pä de mindre företagen utan ocksä har kon­linueriiga planerings- och utredningsresurser pä bl. a. smäföretagsområdet. Efter samråd med chefen för industridepartementet anserjag detta samspel mellan industri- och regionalpolitiken bör fortsätta. Även inom företag och branscher som bedöms vara pä tillbakagång kan ett samspel mellan regional-och industripolitiken medverka till alt en eventuell sysselsätiningsminsk-ning styrs sä att onödig kapitalförstöring undviks och neddragningen av sysselsättningen görs i en socialt acceptabel takt.

De nyss nämnda stöd- och utvecklingsinsatserna har främst inriktats på att stimulera/7m'öW industriförelag att bygga ul verksamheter eller etablera nya arbetsställen i överensstämmelse med de industri- och regionalpolitiska riktlinjerna.

Prop. 1975/75:211

257

För den slalliga företagssektorn har det sedan länge varil en viktig uppgift att medverka till alt förverkliga de regionalpolitiska målen, I övre Norriand har sälunda de statliga företagen under en följd av är utgjort basen för induslrisysselsältningen. Denna inrikining av den statliga industrisektorn kommer att bestå. Det faktum att statsföretagsgruppen, med ca 5 96 av industrisysselsättningen, under senare år svarat för närmare 10 96 av landets totala industriinvesteringar och- att dessa i betydande utsträckning gjorts i stödområdet, visar pä gruppens betydelse för utvecklingen och den regionala fördelningen av industrisysselsättningen under resten av 1970-talet. Inves­teringarna under år 1975 var högre än något tidigare år.

Riksdagen har nyligen beslutat (prop. 1975/76:99, Nu 1975/76:39, rskr 1975/76:220)att Statsföretag underen tväårsperiod erhåller ett kapitaltillskott på 1 500 milj. kr. Företagsgmppen fär därmed den kapitalstruktur som be­hövs för att finansiera det planerade investeringsprogrammet.

Vad gäller frågan om Statsföretags medverkan i den regionala ulvecklingen vill jag efter samråd med chefen för industridepartementet erinra om det arbete som inletts av statsföretag med att tillvarata spridningseffekterna av den fortsatta utbyggnaden av NJA, Länsstyrelse, företagareförening och landsting har redan gjort ett värdefullt grundarbete.

Under flera är har krav förts fram om ökade möjligheter för statsmakterna att påverka företagens val av lokaliseringsort. Utredningen om regional­politiska styrmedel har i betänkandet (SOU 1974:82) Samverkan för regional utveckling föreslagit att nuvarande regionalpolitiska styrmedel kompletteras med en tillståndsprövning. Prövningen skall, enligt uiredningen, avse eta­blering, expansion eller ändrade dispositioner som förutsätter nybyggnad, förvärv eller förhyrning av lokaler, eller all lokaler tas i anspråk för annat ändamål än tidigare. Fabrikslokaler och lageriokaler med större yta än 1 000 m samt kontors-, förvaltnings- och forskningslokaler större än 500 m skall omfattas av tillståndsskyldighet. Prövningen skall gälla generellt inom hela landet för företag, organisationer, myndigheter och enskilda personer. Ut­redningen föreslår dock vissa undantag frän tillständskravet. Undantagen avser bl. a, rationaliseringsinvesteringar, arbetsmiljöåtgärder, lokaler för kommunal förvaltning och åtgärder som genom annan lagsliftning prövas av regeringen. Tillståndsprövningen bör enligt uiredningen has om hand av ett nytt organ, statens lokaliseringsdelegation. Delegationen föresläs fä ett frän andra myndigheter fristående sekretariat.

Bland remissinstanserna råder en tämligen bred enighet om att det behövs effektivare medel än vad som finns idag för att påverka förelagens beslut om var investeringar skall ske. Remissopinionen är dock starkt delad när det gäller utredningens förslag om tillständsprövning. En gmpp av remiss­instanser vill som försöksverksamhet pröva ett sådant system som utred­ningen förordar. Samtidigt framhåller dessa remissinstanser att tillständs­prövningen inte ensam kan lösa de regionala problemen, ulan att prövning får ses som ett komplement till positiva stödåtgärder. Från flera håll påpekas att värdet av en tillståndsprövning snarast ligger i att samhällets organ får

17 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

258

bättre insyn i företagens ulbyggnadsplaner. En annan grupp av remissin­stanser befarar att en etableringskontroll skulle innebära en alltför byråkratisk ordning i förhållande till de resultat som kan väntas. Vidare betonas att systemet sannolikt skulle minska de mindre och medelstora förelagens ex­pansionsvilja. Nästan alla remissinsianser avstyrker förslaget att inrätta en statens lokaliseringsdelegation. Även remissinstanser som förordar en till­ständsprövning anser att den föreslagna ordningen är alltför komplicerad.

Mol bakgrund av remissinstansernas synpunkter redovisades i rapporten (SOU 1975:91) Politik för regional balans ett alternativt förslag lill toka-liseringspåverkån. Förslagel syftar lill att ge samhället effektivare styrmedel än tidigare och att samtidigt tillgodose kraven pä enkel utformning och snabb handläggning. En avgörande förutsättning för en effektiv lokalise­ringspäverkan är, enligt rapporten, att de regionalpoliliska bedömningarna kommer in sä tidigt i företagens planering att företagen själva inle har hunnii binda sig för ett visst lokaliseringsalternaliv. Ett avtal borde därför träffas mellan staten och näringslivet om insyn i företagens investeringsplaner och överläggningar om företagens val av lokaliseringsort.

Även sysselsättningsutredningen har behandlat frågan om starkare styr­medel i regionalpolitiken. I betänkandet (SOU 1975:90) Arbete åt alla fram­häller utredningen att det inte är tillräckligt att förbättra de nuvarande eko­nomiska styrmedlen. Enligl utredningen bör de ekonomiska stimulansmed­len kompletteras med någon form av system för lokaliseringspåverkan.

Vid remissbehandlingen av rapporten Politik för regional balans har för­slagel till system för lokaliseingspåverkan fått stöd av de flesta remissin­stanserna. Även jag anser att detta förslag kan läggas till gmnd för ett system med utökad lokaliseringspäverkan. Det ankommer pä regeringen alt besluta om de åtgärder som krävs för verksamheten. Jag anser att det är lämpligt att riksdagen informeras om vilka åtgärder regeringen har vidtagit och hur systemet med lokaliseringspåverkan avses fungera.

Regeringen har på mitt förslag träffat en överenskommelse med Sveriges industriförbund om samråd i tokaliseringspolitiska frågor. Syftel med sam­rådet skall vara att skapa förutsättningar för alt regionalpolitiska synpunkter beaktas pä ett tidigt stadium vid planeringen av investeringar inom industrin.

Samrådet bör vara enkelt och i stor utsträckning bygga på muntliga över­läggningar om företagens investeringsplaner. Initiativ till överläggningar skall kunna tas säväl av det statliga organ som handhar samrådet som av företagen. Som underlag för samrådet skall riäna vissa skriftliga och över­siktliga uppgifter om investeringsplaner m. m, som förelagen årligen skall redovisa till lokaliseringsorganel. Mera omfatiande förändringar i företagens investeringsplaner som uppkommer mellan redovisningsiillfällena skall på företagels initiativ meddelas till lokaliseringsorganet. Samrådet skall omfatta ca 170 större industriföretag som är av särskilt intresse frän regionalpolitisk synpunkt. Industriförbundet har genom överenskommelsen förbundit sig att verka för att de berörda förelagen deltar i samrådet och därvid iakttar vad som här har sagts om formerna för samrådet. Industriförbundet skall

Prop. 1975/76:211

259

vidare verka för att vart och ett av företagen undertecknar en skriftlig för­bindelse att delta i samrådet.

Jag har för avsikt att inleda överiäggningar med företrädare för olika typer av kooperativ verksamhet för att fä lill ständ liknande överenskommelser med större kooperativa produktionsföretag.

Flera skäl talar för att systemet med lokaliseringspåverkan fullföljs också pä länsplanet. En slörre del av de regionalpolitiska problemen bör i framtiden kunna lösas inom länet genom avvägningar av insatser mellan delar av samma län.

Lokaliseringspåverkan av näringslivet bör ha sin utgångspunkt i den nä­rings- och sysselsättningspolitik som regering och riksdag lägger fast. I länsplaneringen behandlas sysselsättningsfrågorna utföriigt. Genom belys­ningen av sysselsättningens regionala och näringsgrensvisa fördelning har en god grund lagts för systemet med lokaliseringspåverkan,

Lokaliseringspäverkan bör på såväl regional som central nivå skötas av de samhällsorgan som har det samlade ansvarel för samhällsplaneringen. En företagslokalisering kan då bedömas bäde med hänsyn till dess belydelse för sysselsättning, industristmktur m. m. och mot bakgrund av dess kon­sekvenser för samhällsbyggande och miljö. Verksamheten med lokalise­ringspåverkan på central nivå, dvs. samråd med de större företagen, bör enligt min mening handhas av en särskild gmpp, I denna bör ingå personer med erfarenhet frän departementsarbetet med de övergripande planerings­frågorna. Till gruppen bör knytas en referensgrupp med representanter för industrin och fackliga organisationer. Pä länsnivån bör länsstyrelsema svara för verksamheten med lokaliseringspäverkan. Länsstyrelsen bör därvid sam­verka med länsarbetsnämnden och företagareföreningen. Självfallet bör de kommuner som berörs få information pä ett tidigt stadium. Verksamheten bör pä länsnivå grundas på DIS-systemet. 1 några län utnyttjar länsmyndighe­terna redan uppgifterna i DIS-systemet på ett systematiskt sätt. Det torde därför finnas goda förutsättningar för ett effektivt utnyttjande av DIS-sys­temet i lokaliseringspåverkande syfte.

Genom systemet för lokaliseringspäverkan erhålls tidig information om de fall dä prövning kan aktualiseras enligt 136 a § BL av en verksamhets lokalisering och tillätlighet med hänsyn lill hushållning med energi, trä­fiberråvara eller landets samlade mark- och vattentillgångar

Om det föreslagna systemet med lokaliseringspåverkan skulle visa sig otillräckligt bör starkare styrmedel kunna tillgripas i form av etablerings­kontroll. Eftersom lagstiftning härom kan utformas med kort varsel anser jag det inte nödvändigt att nu lägga fram förslag för riksdagen lill lag om sådan kontroll. Jag vill emellertid kortfattat beskriva hur en sådan etable­ringskontroll bör utformas. En viktig utgångspunkt bör vara att del fö­reslagna systemet skall vara enkelt utformat. Förelag, som omfattas av kravet på etableringslillständ, bör åläggas att anmäla sina planer till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Tillständskravet bör där-

Prop. 1975/76:211

260

efter gälla endast om regeringen resp. myndigheten inom en månad påkallar samråd med företaget. Om samråd påkallas får byggnadsåtgärd inte vidtas förrän etableringstillstånd har beviljats. Om däremot samråd inte påkallas skall inte heller krävas etableringstillstånd för den anmälda åtgärden. Pä sä sätt kan de regionalpolitiskt ointressanta fallen snabbt mönstras ut ur systemet. Lagen bör ge undanlag för vissa åtgärder. Undantagen bör avse byggnadsåtgärd som uteslutande syftar till utvidgning av personalutrymmen eller förbättring av arbetsmiljö och arbetarskydd, byggnadsåtgärd för vilken regeringen har beviljal lokaliseringsstöd eller för vilken företag har fått rätt att utnyttja investeringsfond samt slutligen byggnadsåtgärd som avser lo­kaler för statlig, kommunal eller landstingskommunal myndighets verk­samhet.

Det system för lokaliseringspäverkan som jag nu har beskrivit avser in­dustriföretag- När erfarenhet vunnits av detta samråd fär ställning tas till frågan om överenskommelser av motsvarande art bör slutas med de större företagen inom service och handel. I avvaktan härpå kvarstår det nuvarande systemet med lokaliseringssamråd för partihandel, vamhandel, bank- och annan finansverksamhet, försäkringsverksamhet, fastighetsverksamhet samt uppdragsverksamhet i storstadsområdena.

Systemet med lokaliseringspåverkan har enligt min mening sitt främsta värde i att ssinihälle och företag kan utbyta information i lokaliseringsfrågor på ett tidigt stadium i företagens planeringsprocess. Det kan vid dessa dis­kussioner visa sig att det samhällsekonomiska och det företagsekonomiska intresset leder till olika val av investeringsort. I sådana fall bör de olika formerna för statligt regionalpolitiskt stöd kunna bringa den företagseko­nomiska kalkylen att sammanfatta med samhällsintresset.

De näringspolitiska medel som jag här har berört syftar alla till att skapa ökade möjligheter att påverka lokaliseringen av de investeringar som är betydelsefulla frän industri- och regionalpolitiska synpunkter. Ambitionerna bör enligl min uppfattning höjas sä alt bl, a. balans kan skapas på både geografiska och yrkesmässiga delarbetsmarknader. Ett exempel pä medel som syftar till alt uppnå bättre balans mellan olika gmpper pä arbetsmark­naden är den pågående försöksverksamheten med könskvotering vid lo­kaliseringsstöd, introduktionssiöd och uibildningsstöd. Jag vill erinra om att riksdagen nyligen har beslutat att föriänga försöksperioden till utgången av budgetåret 1977/78 (prop. 1975/76:100 bil. 13, InU 1975/76:37, rskr 1975/76:250),

De regionalpolitiska insatser, somjag har redovisat i det föregående, när i allmänhet inte ut lill de mest glesbefolkade områdena. Här är det nöd­vändigt att vidta åtgärder av speciell karaktär. För att ge vissa utökade sysselsättningsmöjligheter till den äldre ortsbundna befolkningen i de mest glesbefolkade delarna av skogslänens inland bedrivs sedan är 1971 i tolv kommuner intensifierade kommunala sysselsättningsinsalser (IKS).

Sysselsättningsuiredningen, som utvärderat IKS-verksamheten, har fun-

Prop. 1975/76:211

261

nit den vara ett viktigt komplement till andra sysselsättnings- och regio­nalpolitiska insatser. Arbetsobjekten har fått god spridning till kommunernas mest utpräglade glesbygdsdelar och ca 60 96 av de sysselsatta har varit över 50 år

Jag har för min del funnit de kommunala sysselsättningsinsatserna vara ett intressant försök att öka tillgängen på arbetstillfällen i de områden där andra åtgärder inte lämpligen kan sättas in. Berörda kommuneroch länsorgan delar sysselsätlningsutredningens uppfattning att verksamheten är av stor belydelse för glesbygdsbefolkningen. Sysselsättningsutredningen kommer i sitt fortsatta arbeie att mera i detalj undersöka möjligheterna att ytteriigare effektivera verksamheien. Denna bör därför fortsätta i nuvarande former.

Användningen av de industri- och regionalpolitiska medlen bör ske med utgångspunkt frän en effekliv och väl fungerande planering. En höjning av ambitionsnivån på dessa områden är ofrånkomlig. Anspråken pä regional balans, en hög och jämn sysselsättning inom industrin, en balanserad stmk-turomvandling, en bättre arbets- och livsmiljö liksom resurs- och energi­situationen kommer att göra en mera långtgående planering nödvändig.

Den industripolitiska planeringen byggs ut. Denna planering sker i sam­verkan med annan planering, däribland den regionalpolitiska. Del ligger i sakens natur att de s. k. tunga branscherna - främst skogsindustrin, järn-och stålindustrin, petroindustrin, varvsindustrin saml den tyngre verkstads­industrin - måsle ägnas särskild uppmärksamhet. Dessa branscher är cen­trala för den svenska ekonomin. De svarar för en myckel stor del av in­dustrins förädlingsvärde, investeringar, sysselsättning och export. Flera av dessa branscher uppvisar en påtaglig geografisk koncentration.

Under senare år har regeringen tillsatt tre s. k. branschråd - för skogs­industrin, byggnadsindustrin samtjärn- och stålindustrin. Ett likartat organ finns för varvsindustrin. För skogsindustrin och byggnadsindustrin har re­geringen aviserat s. k. näringspolitiska program. För stålindustrin finns i princip samma målsättning att sä långt möjligt fä ett samlat grepp över branschutvecklingen. Att genom branschråden konlinueriigt bygga upp och förbättra underiagel vad gäller branschens långsikliga utveckling syfiar i grunden till att effektiviteten och den internationella konkurrenskraften kan upprätthållas och att strukturomvandlingen kan ske i balanserade och socialt acceptabla former.

Centrala riktlinjer för den industri- resp. regionalpolitiska planeringen bör enligt sysselsättningsulredningens förslag kompletteras med regionala in­dustripolitiska program som upprättas inom ramen för länsplaneringen.

Jag vill på denna punkt eftersamråd med chefen för industridepartementet konstatera att del samspel mellan industripolitik och regionalpolitik som under senare är successivt vuxit fram bör vidareutvecklas. Stor vikt bör läggas vid de regionala aspekterna pä industripolitiken i del fortsatta arbetet med länsplaneringen. Det är i detta sammanhang väsentligt att arbetet be­drivs pä ett likartat sätt i hela landet och arbetet bör därför grundläggas

Prop. 1975/76:211

262

genom att länsstyrelsen medverkar vid framtagandet av underiag för stats­makternas industripolitiska ställningstaganden.

Ett sädant underiag bör som framhålls i rapporten Politik för regional balans, kunna vara en av utgångspunkterna för den industri- och lokali­seringspolitiska verksamheten pä länsnivå. Det industripolitiska inslaget i länsplaneringen bör därvid syfta till att bygga upp ett effektivt och mot­ståndskraftigt näringsliv i regionen.

När det gäller underiagsmaterial och prognoser, pågår f n, ett utveck­lingsarbete som syftar till att få fram metoder för ett samarbete mellan länsstyrelserna och statens industriverk. Länsplaneringens malerial torde också kunna användas som ett av underiagen för branschrådens verksamhet.

De avvägningsproblem som kan uppstå mellan de regional- och indu­stripolitiska intentionerna mäste göras av regeringen. Efter centrala anvis­ningar bör arbetet med och uppföljningen av de regionala induslripoliliska frågorna kunna ske pä länsnivå. Såväl länsstyrelse som företagareföreningar och länsarbetsnämnder har härvid en väsenilig roll att spela. Vidare bör arbetet läggas upp i samråd med kommuner, fackliga organisationer och näringslivsorganisationer.

Formerna för en regional induslripolitisk programverksamhet övervägs fortlöpande inom regeringskansliet. Genom långtidsutredningen och indu­striverkets verksamhet presenteras ett allt bättre material om näringslivs­utvecklingen i landet. Genom att lägga detta material till grund kan länsplaneringens industripolitiska bedömningar ges ytteriigare konkretion och stadga.

En utbyggd informationsverksamhet från samhällsorganen och bättre kon­takter med näringslivs- och branschorganisationer är avgörande för möj­ligheterna att uppnå de regional- och sysselsättningspolitiska syftena. Sam­hället kan naturiigtvis aldrig få ett tillfredsställande informationsunderiag för sin sysselsätiningspolittk om sysselsätiningsplaneringen inom enskilda förelag ar bristfällig. Enligt sysselsättningsutredningens mening bör sam­hället kräva att åtminstone de större företagen upprättar sysselsätlnings­planer. Dessa bör gälla både del kortsiktiga - konjunkturpolitiskt intressanta - perspektivet och det medellånga. Sysselsättningsplanerna bör dä utarbetas i samråd mellan förelag och representanter för de anställda,. Jag vill i delta sammanhang erinra om förslagen i prop, 1975/76:166 angående informa­tionssystemets företag - samhälle (DIS) fortsatta inriktning, som nyligen förelagts riksdagen. Där anförs bl. a. att samrådsskyldighet med de anställda i samband med uppgiftslämnande tas in i den lag som reglerar informa­tionssystemet.

9.6.3 Insatser inom offentlig sektor

Sysselsättningsutredningen har redovisat de stora behov som föreligger inom olika samhällsområden, framför allt när del gäller sjuk- och hälsovård.

Prop. 1975/75:211

263

social omsorg samt utbildning. Dessa behov kan väntas öka under de när­masle åren. Om behoven tillgodoses kommer det att krävas väsentligt ökade arbetsinsatser särskilt hos kommuner och landsting. Sysselsättningsutred­ningen räknar med att antalet anställda inom oftentlig verksamhet skulle öka med ca 70 000 mellan åren 1975 och 1980 om man nöjer .sig enbart med oförändrad standard. Verksamhetsplaner i stat och kommun pekar pä en ökning med ca 150 000 sysselsatta. Utredningen har också redovisat ett altemativ med en högre ambitionsnivå, som bygger på inventeringar av de faktiska behoven. I detta alternativ blir sysselsättningsökningen ca 250 000 personer.

Vid remissbehandlingen av sysselsättningsulredningens liksom av lång­tidsutredningens betänkanden har dessa olika alternativ för att tillgodose behoven diskuterats. Flertalet remissinstanser har sett det som myckel vär­defullt att få dessa räkneexempel utförda. Man har dock understmkit att en kraftig ökning av den offentliga sektom kommer att kräva inkomst­förstärkningar för det allmänna.

De alternativ, som sysselsättningsuiredningen har presenterat, utgör räk­neexempel, och det är enligt min mening inte lämpligt att i fixerade tal ange en utbyggnadstakt för den offentliga servicen i form av ett visst antal arbetstillfällen, I vilken takt som en utbyggnad kommertill stånd är beroende av beslut i de politiskt ansvariga organen. Del innebär att kommunfull­mäktige, landsting och riksdag successivt kommer att ta ställning till hur olika behov skall tillgodoses och hur de bör avvägas mot andra angelägna önskemål. Detta måste ske inom ramen för det resursulrymme som står till buds. Jag delar utredningens uppfattning att några i siffror fastslagna mäl för sysselsättningsutvecklingen inte kan ställas upp. Redan aktuella verksamhetsplaner får betecknas som mycket ambitiösa. Att täcka angelägna behov inom sjuk- och hälsovård, utbildning m. m, är enligt min uppfattning en central politisk uppgifl.

Den överenskommelse som regeringen har träffat med Svenska kom­munförbundet om utbyggnaden av barnomsorgen och som riksdagen har godkänt är ett exempel pä arbetet med att täcka behoven. Den utbygg­nadstakt som blir följden av överenskommelsen ansluter sig i denna del till den högre ambitionsnivån i sysselsättningsutredningens exempel.

Som har anförts i kompletteringspropositionen (prop. 1975/76:150) fram­står det som nödvändigt alt - vid sidan av redan gjorda åtaganden bl, a, beiräffande barnomsorgen - prioritera en utbyggnad av långtidssjukvården för de äldre, Behovei av en utbyggd långtidssjukvård är också dokumenterad i landstingens ulbyggnadsplaner. Takten i genomförandet får emellertid bli beroende på det ekonomiska utrymmet. Kostnadsutvecklingen på detta lik­som pä övriga angelägna samhällsområden fär ocksä ingå vid den samlade bedömning som måste göras av kommunernas och landstingens utgifter och inkomster,

I direktiven till sysselsättningsuiredningen angav jag som en väsentlig

Prop. 1975/76:211

264

uppgift för utredningen all belysa de finansiella problem och skattemässiga konsekvenser som följer av en mera ambitiös sysselsättnings- och regio-nalpolittk. Jag betonade vidare att den finansiella utvecklingen avgör hur snabbi sysselsättningen inom den offentliga sektorn kan öka. Som jag ti­digare har nämnt har långtidsutredningen visal hur den offentliga sektorn har den dubbla uppgiften att åstadkomma det erforderiiga nettosparandel i ekonomin och finansiera en ökning av den egna verksamheten. Det framgår av långtidsutredningens finansiella kalkyler att ökningstakten i de offentliga inkomsterna mäste höjas avsevärt jämfört med den allmänna inkomsiu­lvecklingen i de fall där en prioritering av den offentliga sektorn förutsätts,

Sysselsättningsuiredningen har inte kunnat göra nägra ingående finansiella studier i det delbetänkande som nu presenterats. Enligt vad jag har erfarii avser dock uiredningen att ägna denna fråga stor uppmärksamhet i det fortsatta utredningsarbetet. Utredningen räknar med alt försl vid tiden för slulbeiänkandel kommer de krav pä reala resurser som blir en följd av utredningens förslag att vara tillräckligt konkretiserade för att läggas lill grund för en mera ingående finansiell analys. Man anger som mäl för arbetet att de finansiella bedömningarna inte enbart bör avse att konsekvensberäkna olika förslag utan att resultaten ocksä måste kunna ligga till gmnd för en diskussion om avvägningen mellan reformer och kostnader. Som bakgmnd till sina förslag har utredningen redovisat översiktliga räk­neexempel för att belysa de finansiella konsekvenserna av en ökning av sysselsättningen inom offentlig sektor. Enligt utredningens uppfattning visar exemplen med all tydlighet att det inte är möjligt att göra utfästelser om den offentliga sektorns expansion pä gmndval av den automatiska tillväxten i ekonomin. En stor del av denna mäste användas för t. ex. ökade stats-tjänariöner och bibehållandet av mänga transfereringars värdebeständighet. Till detta kommer också som utredningen har påpekat alt inteckningar i det tillgängliga resursulrymmet måste göras för reformverksamhet pä om­råden vid sidan av sysselsättningspolitiken, t. ex. vad gäller stöd till svaga gmpper i samhället.

De beräkningar utredningen gjort över de sammanlagda statliga och kom­munala utgiftema för en expansion av den offentliga sektorn enligt den s. k. högre ambitionsnivån anger ett finansieringsbehov vid slutet av fem­årsperioden 1976-1980 om drygt 16 miljarder kr. räknat i 1975 års priser. Detta motsvarar enligt utredningen en kommunal skatteökning om totalt 9 kr. eller en höjning av arbetsgivareavgiften med sammanlagt 9 96,

För min egen del vill jag liksom utredningen framhälla att ekonomiska beräkningar av den typ som sysselsättningsutredningen presenterat natur­ligtvis inte ger någon fullständig bild av de effekter som sysselsättnings­ökningen får för välfärden i samhället. De ökade kostnaderna ger mänga människor förbättringar i levnadsvillkoren. Som exempel vill jag nämna långtidssjukvården, där ökade vårdinsatser resulterar i ell mänskligare och mera drägligt liv för de långtidssjuka. Ökade möjligheler lill barnomsorg

Prop. 1975/76:211

265

ökar kvinnornas möjligheter att komma in pä arbetsmarknaden.

Det finns också mera renodlade finansiella inläkts- och kostnadsposter i den offentliga ekonomin som inte helt täcks in i dessa översiktliga kalkyler. Kostnaderna för aktivering av svåmiobiliserad arbetskraft skall vägas mot del bortfall av bidrag av olika typer som kan bli möjligt genom en ökad sysselsättningsgrad, t. ex. bostadsbidrag, socialhjälp, arbetslöshetsersättning och förtidspensioner. I takt med att den sociala omvårdnaden byggts ut har medborgarna i praktiken garanterats en viss minimistandard, oavsett om de arbetar eller inte. Dessa garantier ligger i sjukförsäkring, arbetslös­hetsunderstöd, pension, socialhjälp etc. Denna miniminivå har genom bl. a. det socialpolitiska reformarbetet successivt höjts. En sysselsättningsökning kan innebära minskade statliga och kommunala kostnader för denna verk­samhet, Sysselsättningsuiredningen har pekat på att en stor del av arbets­kraftsreserverna i den svenska ekonomin utgörs av hemarbetande kvinnor, I likhet med utredningen vill jag notera att i den mån som den framtida sysselsättningsökningen beslår i att hemarbetande kvinnor gär ut i förvärvs­livet, begränsas den effekt på samhällets kostnader för trygghetspoliliken som jag nämnde tidigare. A andra sidan skall mot detta ställas att ett ökat deltagande i arbetslivet från redan bosatta i regionen inte ställer ökade krav på samhällsinvesteringar i bostäder, fritidsanläggningar, vägbyggen m. m.

De finansiella problemen när det gäller att tillgodose medborgarnas behov av service inom den offentliga sektorn fär enligl min mening inle under­skattas. Som framgär av min redogörelse för de allmänna utgångspunkterna för sysselsättningspolitiken tillåter inte det tillgängliga resursutrymmet bäde en snabb privat slandardstegring och en snabb offentlig konsumtionsökning. Jag delar ulredningens uppfattning att en offentlig sysselsättningsökning mäste åtföljas av ett politiskt ansvar för att nödvändigt finansiellt resurs­utrymme skapas. Det finns inget utrymme för en lättsinnig överbudspolitik.

Flera utredningar arbetar f n. med frägor som rör behovet av och formerna för finansiering av den offentliga verksamheten, I avvaktan på alt dessa arbeten slutförts får frågan om medel för en fortsatt utbyggnad av den off­entliga sektorn bedömas efter hand som konkreta planer föreligger och be­hovet av reformer vägts mot andra angelägna önskemål. Jag vill här erinra om att den nyss nämnda överenskommelsen beträffande utbyggnaden om barnomsorgen även innefattade finansieringsfrågan.

Jag går härefter över till att behandla vissa regionala aspekter pä en ökad sysselsättning inom den offentliga sektorn.

Flera remissinstanser har angivit att tillväxten av antalet sysselsättnings­tillfällen kommer att vara snabbast i de mest tätbefolkade delama av landet, Nägra har liksom sysselsättningsutredningen tagit upp frågan om hur en utbyggnad av de gemensamma riänslerna skall förenas med strävandena till regional spridning av arbetsplatserna.

Även om kraven pä befolkningsunderiag sätter gränser för möjlighetema att fördela utbudet av gemensamma tjänster över landet tror jag att man

Prop. 1975/76:211

266

inte skall överskatta koncentrationstendenserna. Sysselsättningsökningen inom den offentliga sektorn kommer främst att avse lokal serivce. Utbygg­naden av barnomsorg, långtidsvård, utbildning m, m, behöver ske i hela landet. Eftersom det lokala behovet av service fördelas pä i stort samma sätt som befolkningen i riket, bör sysselsättningsökning inom offentlig sektor komma samtliga till del. Regionalpolitiken syftar ju till att fördela möj­lighetema till arbete, service och miljö på ett likvärdigt sätt över landet. Jag utgär vidare ifrån att kommunernas och framför allt landstingens verk­samhet bedrivs på ett sätt som slär i samklang med de regionalpolitiska riktlinjerna.

Större delen av den statliga tjänsteverksamheten tillgodoser behov i mer än en kommun. Utvecklingen mäsle därför innebära en viss koncentration. Möjligheterna lill decentralisering bör emellertid tas tillvara. När det gäller central statlig förvaltning har riksdagen redan tidigare (prop, 1973:55, InU 1973:22) uttalat att någon ytteriigare omlokaliseringsetapp inte blir aktuell. Däremot bör vid lokaliseringen av nytillkommande statlig verksamhet de regionalpolitiska aspekterna vägas in i bilden.

En ökad decentralisering inom den statliga tjänstesektorn kan diskuteras efter tre linjer

-en funktionell decentralisering, dvs, uppgiften överförs till administrativa organ pä en lägre nivä

-

riänsteverksamheten inom en lokal arbetsmarknad lokaliseras till sådana delar av regionen där del råder brist på sysselsättningstillfällen ulan att försämra kundkontakterna

-

vissa riänsteslag (eller funktioner) med begränsade kundkontakter skiljs ut,

Möjlighetema att göra en funktionell decentralisering dvs. överföra upp­gifter till administrativa organ pä lägre nivå bevakas sedan länge fortlöpande inom statsrådsberedningen och utreds dessulom f n. särskilt av decentra­liseringsutredningen (Kn 1975:01) vars arbete jag inte vill föregripa här Vida­re sker inom statskontoret - delvis som ett underlag för decentraliserings-utredningens bedömningar och förslag - en sektorsövergripande genomgäng av decentraliseringen inom statsförvaltningen. Jag vill dessutom peka på alt särskilda överväganden om organisationen och därmed om decenlra-liseringsmöjligheterna pågår inom skilda sektorer, t. ex, pä skolöverstyrel­sens, socialstyrelsens och rikspolisstyrelsens områden.

Förutsättningarna för att inom en lokal arbetsmarknad lokalisera statlig verksamhet till sädana delar av regionen där det råder brist på arbetstillfällen har diskuterats bl.a. i fråga om Stockholmsregionen. Förslaget i prop. 1975/76:110 om lokaliseringen av det nya utbildningsprogramorganet är ett exempel pä detta.

Den Iredje formen för riänsiedecentralisering - en utbrytning av avgrän­sade delar av en verksamhet - bör ocksä diskuteras.

Prop. 1975/76:211

267

Vad gäller funktioner inom den statliga sektorn på länsnivå som har en sädan betydande omfattning att en decentralisering kan ske av verksamheten utan alt servicen till allmänheten försämras eller produktionen fördyras bör möjligheterna till decentralisering där tas till vara. Om ä andra sidan en viss riänstefunktion är sä liten att den inte kan fungera tillfredsställande om den sprids pä flera orter i ett län eller om kommunikationerna inle medger en tillfredsställande service för länet som helhet om omlokalisering sker, bör decentralisering naturiigtvis inte ske. Vid bedömningen av lo­kaliseringen av riänsteverksamhet mäsle hänsyn las lill arbetsmarknaden inte endast i den region som behöver sysselsältningstillskott utan även i den region som skall avstå sysselsättningstillfällen.

Det bör vara en uppgift för de inom varie sektor ansvariga myndigheterna att med länsplaneringen som utgångspunkt i den fortlöpande planeringen beakta möjlighelerna till decentralisering. Man torde dock kunna räkna med att decentralisering av den statliga riänsteverksamheten får en relativt liten betydelse för sysselsättningsutvecklingen i de glesare befolkade områdena. Möjligheterna till decentralisering pä länsnivå torde framför allt gälla om­flyttningar inom och mellan storstadsregioner samt vissa primära och re­gionala centra.

9.6,4 ArbetsmarknadspoUtikens balaiisskapande åtgärder

Konjunkturförändringar innebär betydande problem för de arbetstagare som drabbas av uppsägning, permittering, omftyttning etc. Föränd­ringarna, försvårar dessutom en planmässig utbyggnad av arbete och service genom alt säväl näringslivet som arbetstagarnas möjligheter lill framtids­bedömningar minskar. Variationer i den ekonomiska aktiviteten ger utslag säväl i produktionen som i sysselsättning och arbetslöshet.

Kravet pä en trygg och stabil sysselsättning har vuxit bland medborgarna. Arbetsmarknadspolitiken har därför successivt nydanats. Den första huvud­linjen för denna politik är att sysselsättningsproblem som har förorsakats av konjunkturerna i första hand skall mötas redan inne i företagen. Den andra huvudlinjen år att söka möta problemen ute på arbetsmarknaden för dem som trots allt blir arbetslösa eller är nytillträdande och som därför har särskilda svårigheter att finna arbete.

Lagstiftningen om anställningstrygghet ärav grundläggande betydelse när det gäller att skapa stabilare sysselsättning. Denna lagstiftning lägger ett större socialt ansvar på arbetsgivaren för de anställdas inkomst och sys­selsättning. Lagstiftningen om anställningstrygghet m, m, har ocksä kom­pletterats med en rad stödåtgärder i syfte att underlätta företagens möj­ligheler att under konjunkturavmatlningar lösa uppkommande sysselsätt­ningsproblem. Detta ätgärdssystem har till stor del byggts upp under de allra senaste åren.

Under högkonjunkturäret 1974 ålades således företagen att avsätta en

Prop. 1975/75:211

268

betydande del av sina vinstmedel lill särskilda investeringsfonder och ar­betsmiljöfonder. Tillsammans med fonderna för konjunktumriämning ska­pades härigenom en betydande investeringsberedskap. Inför utsikterna av en avmattning i konjunkturen frisläpptes fonderna för användning vid mit­ten av är 1975. De innehöll dä tillsammans ca 8 700 milj, kr. Fram till den 1 april i är har ca 5 800 milj, kr, totalt frisläppts för användning. Härav avsåg 1 028 milj. kr. särskilda investeringsfonder, 1 128 milj. kr, arbets­miljöfonder och 3 665 milj. kr. investeringsfonder för konjunktumriämning. Genom en betydande insättning på fonderna för konjunktururiämning även under den tid som dessa varit fria för användning innehöll detta fondsystem den I april 1976 inte mindre än 6 800 milj. kr. Detta innebär att inves­teringsfonderna för konjunktumriämning fortfarande är en väsenilig lillgång i den arbetsmarknadspolitiska beredskapen.

I mitten av är 1975 infördes på nytt ett sådant statsbidrag lill lagempp­byggnad som hade prövats vid föregående konjunkiuravmaiining. Företagen har denna gång ocksä fått möjlighet att få förskott på bidraget och statsgaranti för lagerkrediter. Perioden för lagerstöd föriängdes sedermera. Fram till den 1 april i år har lagerstöd preliminärt beviljats 750 företag för en beräknad lagerökning pä ca 4 400 milj, kr.

Ell särskilt stöd för arbetsmarknadsutbildning inom företagen infördes är 1974. Bidraget höjdes den 1 januari 1976. Det möjliggör för förelagen alt bedriva utbildning som alternativ till permitteringar vid minskad pro­duktion.

För att hävda sysselsättningen inom industrin och byggnadssektorn ti-digarelades statliga upphandlingar och byggen till ett sammanlagt värde av ca 510 milj. kr. samtidigt som ramen för skolbyggande höjdes. Vidare gavs möjlighet för företag inom de särskilt energikrävande och konjunk­turkänsliga branscherna att få dispens frän energiskatten. Samtidigt anslogs medel för energibesparande älgärder inom näringslivet. Ett extra avdrag för maskininvesteringar med 10 % beslutades. Härtill kom höjda bidrag för daghemsbyggande, upprustning av samlingslokaler och energibesparande åtgärder inom bostadsbeståndet och arbetsmiljöinsatser inom statliga verk m, m.

För att stödja kommunernas planering av sysselsättningsobjekt har bi­dragen till projektering av kommunal byggnadsverksamhet höjts så alt bidrag f n. kan ulgå med upp lill ca 60 % av kostnadema. För barnstugeseklorn höjdes projekleringsbidragen till i allmänhet 75 96 av kostnaderna. 1 vissa delar av landet kan bidrag ulgå med 90 96 av kostnaderna. Verksamheten vidgades också till att gälla ett 50-procenligt bidrag för projektering i samband med nybyggnad av bostadshus i kommunal, allmännyttig, kooperativ eller enskild ägo. Villkoren för statliga bostadslän till ombyggnader av bostäder har ocksä förbättrats. Genom dessa åtgärder kan kommunernas bostads­byggnadsprogram ges hög aktualitet både från bostadspolitiska och syssel-sättningspoliliska utgångspunkter. Under våren 1976 infördes ocksä ett 20-

Prop. 1975/76:211

269

procentigt stöd till kommuner som tidigarelade industribeställningar.

De åtgärder jag nu har nämnt har till syfte att motverka permittering och uppsägning av personal. För de arbetslösa och nytillträdande på ar­betsmarknaden har likaledes omfattande åtgärder vidtagits.

Redan vid årsskiftet 1974/75 intensifierade regeringen sin sysselsättnings-planering genom att en kortsiktig beredskapsplan upprättades. Samtidigt utarbetades inom AMS en utvidgad planering för beredskapsarbeten. Inom ramen för den finansfullmakt som riksdagen har beviljat regeringen anslogs i etapper ytteriigare medel till bl. a, beredskapsarbeten. Totalt anslogs 1 805 milj. kr. för budgetåret 1975/76 till sysselsättningsskapande åtgärder. Härav avsåg 1 535 milj. kr allmänna och särskilda beredskapsarbeten. Statsbidragen till kommunala beredskapsarbeten höjdes ocksä. Sysselsätlningsintensiva och dagsverksbilliga objekt stimulerades genom särskilt högt statsbidrag. Det uppgår f n. till 75 96. Även kombinationer av utbildning av redan fast anställd personal och anställning av arbetslösa som vikarier för dessa har prövats inom den kommunala sekiorn. De som har anställts som vikarier har härigenom fått praktik inför en kommande anställning eller utbildning. Samtidigt har de anställda fått ett yrkeskunnande som stärker deras ställning på arbetsmarknaden och förbättrar deras möjligheter att fullgöra sin insats i det dagliga arbetet.

Strävan har också varit alt de sysselsättningsskapande åtgärderna i allt högre grad skall inriklas mot angelägna samhällsområden. En alll större del av de sysselsättningsskapande åtgärderna, f n. ca 60 96 av antalet dags­verken i beredskapsarbeten, är föriagda till dagsverksbilliga arbeten inom främsl vård- och riänstesektorerna samt miljövårdande verksamhet. Des­sa arbeten har därigenom till en betydande del kommit att få karaktären av tidigareläggning av personalrekrytering som under alla omständigheter skulle kommit till ständ längre fram. I prakliken har därigenom verksam­heten i betydande grad redan utvecklats enligt de tankegångar om tidi­gareläggning av höjd kommunal standard som sysselsättningsuiredningen framfört.

Arbetsmarknadsutbildningen intar en central roll i den selektiva arbets­marknadspolitiken. Den har ofta avgörande belydelse för möjligheterna att lösa sysselsättningsproblem till följd av strukturförändringar och konjunk­turvariationer på arbetsmarknaden samt har viktiga fördelningspolitiska ef fekter. Utbildningen har ocksä blivit ett effektivt medel när del gäller att underiätta övergången till arbetsmarknaden för nytillträdande.

Under första kvartalet 1976 ökade antalet deltagare i arbetsmarknads­utbildning väsentligt samtidigt som de ekonomiska villkoren för dem som genomgick sädan ulbildning förbättrades. Som jag tidigare har nämnt vidtogs ocksä särskilda åtgärder föratt bereda flera ungdomar ulbildning vid AMU-cenira. Även det kontanta arbetsmarknadsstödet förbättrades. Samarbetel mellan arbetsmarknadsverket, skolan och andra kommunala organ inten­sifierades och AMS fick utökade personalresurser för bl. a. ungdomsför-

Prop. 1975/76:211

270

medling.

Åtgärder har också vidtagits för att påverka företagen så att mer utbildning kan ske i lågkonjunkturer. Från och med januari 1976 utgär ett särskit bidrag om 15 kr. per timme till företag som låter fast anställd personal genomgå vidareulbildning och som samtidigt anställer arbetslösa som ersättare, i första hand ungdomar. Mälet för verksamheten överensstämmer i stort med den likartade verksamhet inom den kommunala sektom som jag lidigare har redogjort för. En särskild form av enskilt beredskapsarbete inom företag och organisationer infördes under vären 1976. Den innebär att ersäitning kan utgå med högst 10 kr, per timme för ungdomar som ges praktik och yrkeserfarenhet fram lill utgången av är 1976,

Tack vare dessa älgärder har arbetslösheten på den svenska arbetsmark­naden sett i perspektiv av den internationella konjunkturavmattningen kun­nat hållas pä en mycket läg nivä. Inte under nägon månad under åren 1975 och 1976 har arbetslösheten enligt AKU överstigit 2,2 %. Det genomsnittliga arbetslöshetstalet för år 1975 var 1,6 96. Motsvarande lal för första kvartalet i år var 1,8 96.

Samtidigt som arbetslösheten har kunnat hällas pä läg nivä har antalet sysselsatta trots den internationella konjunkturavmattningens verkningar konlinueriigt kunnat höjas. Antalet sysselsatta ökade frän första kvartalet år 1975 till första kvartalet är 1976 med ca 75 000 personer Ökningen har främst skett inom den offentliga sektorn och riänstesektorn. Samtidigt har prisökningarna kunnat begränsas,

Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) har vid möte i mars 1976 antagit en rekommendation till medlemsländerna angående sysselsättningspolitiken. 1 rekommendationen understryks bety­delsen av att sådana riktade älgärder vidtas som hävdar sysselsättning och motverkar arbetslöshet utan att vara inflationsdrivande. Bakgrunden är pro­blemet med samtidigt hög inflation och hög arbetslöshet - den s. k. slag-flationen - som främst industriländernas ekonomier haft känning av under senare år. Delta problem innebär alt arbetslöshet inte ulan vidare kan be­kämpas med älgärder för allmän ökning av efterfrågan pä varor och ar­betskraft, 1 stället ärdel nödvändigt att i allt högre grad utforma och inrikta åtgärderna sä att de får minsta möjliga spridningseffekter i samhällseko­nomin utanför de direkt åsyftade områdena. Härigenom är det möjligt att minska spänningen mellan sysselsättningsmälet och målet om stabila priser. En stor del av de åtgärder vi nu prövat har haft en sädan principiell inriktning vilkel ocksä uppmärksammats av OECD.

Jag delar därför den mening som har kommit till uttryck i inrikesutskotlets utlåtande (InU 1975/76:33) att nägra vidlyftiga utredningar av arbetsmark­nadspolitiken inte behöver göras. De erfarenheter som har gjorts under den senaste konjunkturdämpningen när det gäller att motverka arbetslösheten bör läggas till grund för arbetet på alt upprätthålla en hög beredskap och åstadkomma en ytterligare effektivering av det samlade äigärdssystemet.

Prop. 1975/76:211

271

Åtgärdema bör, som sysselsättningsutredningen framhäller, sä långt som möjligt samordnas med mera långsiktigt inriktade politiska mäl. De bör verka så alt de snabbt fär en effekt som är begränsad i tiden eller som kan avbrytas med kort varsel. Dessa krav pä konjunkturpolitiskt ulformade åtgärder gäller säväl expansivt som restriktivt inriktade åtgärder Jag delar dessa allmänna värderingar. De medel som blir aktuella bör så långt möjligt uppfylla dessa krav.

Mot bakgrund av de erfarenheter som har vunnits under de senaste årens konjunkturavmattning sker numera en rullande planering såväl närdet gäller alt möta uppkommande problem inom företagen som åtgärder för de ar­betslösa.

För arbetstagare som drabbas av omställningar pä arbetsmarknaden eller som är nytillträdande fär de arbetsmarknadspolitiska insatserna i form av utbildning och sysselsättningsskapande åtgärder även framdeles en väsentlig roll. De sysselsättningsskapande åtgärderna, bl, a. i form av beredskaps­arbete, spelar ocksä en väsentlig roll när det gäller alt skapa en förbättrad balans pä regionala och lokala arbetsmarknader eller för grupper som har särskilda problem t. ex. äldre och handikappade samt ortsbundna.

Sysselsättningsutredningen framför uppfattningen att investeringsbered­skapen måste kompletteras med en ordning som innebär att de långsiktiga projekten inom samhällsservicen ges större utrymme i konjunkturpolitiken. Man bör således eftersträva att i första hand föriägga expansionen inom samhällsservicen till perioder dä efterfrågan är svag inom övriga sektorer av näringslivet. Pä motsvarande sätt bör inom ramen för en långsiktig ex­pansionspolitik sysselsättningsökningen inom samhällsservicen begränsas när efterfrågan pä arbetskraft i övrigt ökar. En sädan sysselsättningsplanering inom den offentliga sektom bör enligt utredningen också kunna vara ett väsentligt bidrag lill en balanserad ekonomisk politik. Dessa och angränsade frägor har även behandlats av budgetutredningen (SOU 1973:43), Utred­ningens förslag bereds f n. i finansdepartementet:

Statsbidragen bör också varieras så all man får bästa effekt med hänsyn till arbetslöshetens struktur. En sädan inriktning av bidragen till beredskaps­arbeten har som jag tidigare nämnt prövats under senare år, Sälunda utgår f n. 75 % statsbidrag till kommunersom anordnar beredskapsarbeten inom natur- och landskapsvård saml riänste- och vårdsektorerna, i den mån den sammanlagda dagsverkskostnaden uppgår till högst 250 kr. AMS väntas senare under året förelägga regeringen ytteriigare förslag föratt åsladkomma en sådan differentierad effekt. Kravei på att endast tidigardagda objekt skall få utföras som beredskapsarbeten samt alt statsbidragsprocenien varieras efter arbetsmarknadssituationen på orten, har i vissa sammanhang kommit all ifrågasättas. Jag vill därför i likhet med vad RRV har anfört slä fast att beredskapsarbeten syftar lill att förlägga angelägna arbeten till perioder dä de bäsl behövs frän sysselsättningspolitisk synpunkt. Statsbidragen avser att utgöra en stimulans i denna riktning sorn kan varieras allt efter ar-

Prop. 1975/76:211

272

betsmarknadssituationen. Bidragen fär därför inle användas som en statlig subvention av t. ex, löpande investeringar.

För sysselsättningsskapande åtgärder i form av beredskapsarbeten gäller bl. a. att sådant arbete anvisas arbetslösa genom den offentliga arbetsför­medlingen. Även i fråga om andra sådana insatser - exempelvis vid beslut om utvidgade investeringsbemyndiganden eller i övrigt om tidigareläggning av sädana statliga verksamheter som finansieras över reguljära anslag - bru­kar regelmässigt föreskrivas att rekryteringen av arbetskraft skall ske i samråd med arbetsförmedlingen. Detta mäste vara ett gmndläggande villkor för alla former av sysselsättningsskapande åtgärder som beslutas i särskild ord­ning, för att arbetstillfällena skall kunna komma dem till godo som inle kan beredas arbete på den öppna marknaden.

9.7 Övriga regionalpolitiska frågor

9.7,1 ServiceJÖrsörJning

Enligt riksdagens beslut år 1972 (prop. 1972:111, bil. l,lnU 1972:28, rskr 1972:347) är mälet för regionalpolitiken att arbete, service och en god miljö skall göras tillgängliga inom räckhåll för alla människor Detta betyder att den enskildes välfärd slär i centrum för regionalpolitiken.

Jag har i det föregående behandlat samordningen mellan regional- och sysselsättningspolitiken och övergår nu till service- och miljöfrågorna.

Samhällets strävan när del gäller den regionala serviceförsöriningen bör vara att undanröja de hinder i servicehänseende som har uppstått eller kan uppstå för de enskilda människorna i vissa regioner eller som har drabbat eller kan drabba grupper av människor med speciella och varierande behov och krav pä service och omvårdnad.

1 likhet med en rad remissinstanser finner jag att de mäl för service­försöriningen som angavs i 1972 ärs regionalpoliliska handlingsprogram fort­farande har giltighet, dvs. alla människor skall ha tillgäng lill en tillfreds­ställande serviceförsörining i hemorten eller inom räckhåll frän denna. De preciseringar som angavs i beslutet från är 1972 om lokal och regional service och tidsavstånd lill sådan service kan fortfarande ligga lill gmnd för pla­neringen av serviceförsöriningen i framför allt glesbebyggda områden med i genomsnitt länga avstånd till service.

Innebörden av begreppet tillfredsställande serviceförsörining är inte given en gäng för alla. Förändringar i tekniskt, ekonomiskt och kulturellt avseende liksom förändringar i befolkningens ålderssammansättning medför alt ser­vicebehoven ändras, nya tillkommer medan andra minskar i betydelse.

I rapporten Politik för regional balans redovisas utvecklingen beträffande kommersiell service mellan åren 1969 och 1972, Därav framgår all utbudet har förbättrats främst i områden och kommuner med en tidigare relativt begränsad service, dvs. framför alll inom inre stödområdet. Rapporten, lik-

Prop. 1975/75:211

273

som länsstyrelsernas yttranden över den, pekar pä all tillgängen på kom­mersiell service för hushällen i de flesta fall kan anses lillfredsslällande om man ser till kommunerna som helhet. Problem kan emellertid, som har framhällits i en rad remissyllranden, finnas i lill ytan stora kommuner i de inre delarna av skogslänen. Inom dessa kan stödjepunkter för ser­viceförsöriningen vara nödvändiga. Utpekandet av kommundelscentra i orts­planen har ett sädant syfte. Jag återkommer lill delta.

Även den interdepartementala arbetsgruppen för glesbygdsfrägor, som redovisar sina slutsatser i en bilaga lill rapporten Politik för regional balans, anser att problemen med serviceförsöriningen är mest omfattande i skogs­länens inre delar och att åtgärder för att stärka och förbättra servicen framför allt bör inriktas på dessa områden. Jag delar denna mening liksom arbets­gruppens uppfattning att det inte bör sättas upp generella kriterier för när statligt stöd lill service i en viss ort skall utgä. Inte heller gär det pä förhand att i detalj ange vilken service som skall finnas i ett kommun- eller kom­mundelscentra. Bedömningen mäste, som arbetsgruppen framhåller, sker frän fall Ull fall.

Som jag har nämnt lidigare kan i avgränsade områden vissa grupper av människor uppleva brister i serviceförsöriningen. Jag anser därför, i likhet med en rad remissinstanser, att det är nödvändigt att planeringen för ser­viceförsöriningen kommer till stånd i kommunerna. Länsstyrelserna bör stimulera till en sådan planering och bör kunna tillhandahälla kommunerna underiagsmaterial. Serviceplaneringen bör, som Svenska kommunförbundet framhäller, kännetecknas av flexibla lösningar så att inte onödiga läsningar av serviceutbudets lokalisering och funktioner åstadkoms. Jag vill betona att prioriteringar och avvägningar inom kommunerna är kommunala upp­gifter. Del är i kommunerna man har den bäsla kännedomen om servi­ceförhållandena och de brister människorna upplever. Frägan om kommu­nala varuförsöriningsplaner har behandlats av distributionsutredningen som i sitt betänkande (SOU 1975:69) Samhället och distributionen har föreslagit att varie kommun skall upprätta rullande varuförsöriningsplaner. Betän­kandet bereds f n, inom handelsdepartementet.

Statligt stöd lill kommersiell service ulgär sedan den 1 juli 1973 till kom­muner i inre stödområdet. Krav pä förändringar av stödet har förts fram i bl. a, länsplaneringen, Distribulionsutredningen lade fram förslag som bl, a, berör stödet lill kommersiell service. Ställningstaganden på della område far därför anstå till dess all utredningens förslag är färdigberett.

Ett viktigt syfte med länsplaneringen är att den skall bidra lill att ge vägledning för slalliga myndigheters beslul i de fall där dessa har regio­nalpoliliska effekter. Som jag har betonat i olika sammanhang i det fö­regående är den regionala fördelningen av t. ex. bostäder, skolor och kom­munikationer ett av de viktigaste medlen när det gäller att påverka den regionala utvecklingen. Sådan samhällsservice formar betydelsefulla delar av våra levnadsvillkor och kommer enligt ERU att framdeles få allt större

18 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

274

betydelse för vår välfärd. Mot den bakgrunden anser jag det angeläget all samhällets planering utformas sä att lokaliseringen av bosläder, service och arbetsplatser samt anordnandet av kommunikationer medverkar till alt ar­bete och service i högre utsträckning blir tillgänglig för alla människor.

Ansvaret för planering och utbyggnad av samhällets service ligger i vä­sentliga avseenden pä kommunerna. Ett viktigt medel för alt skapa en mera likvärdig kommunal service i olika delar av landet är skatieutjämnings­bidraget till kommunerna. Ett betydande antal remissinstanser stryker under behovet av den översyn av skatieutjämningsbidraget som pågår. Flera re­missinstanser menar att bidraget inte enbart borde knytas till medelskat­tekraften i riket satt i relation till antalet invånare i kommunen. Bidragen bör enligt dessa remissinstanser konstmeras sä att kommunala insatser för att öka antalet förvärvsarbetande stimuleras.

I direktiven till den utredning som nyligen har tillsatts för att se över skatieutjämningsbidraget anges bl. a. att skatteutjämningssystemet fortfa­rande skall ulgöra en viktig del av regionalpolitiken. Remissinstansernas synpunkter har överlämnats till utredningen för kännedom. Av vad jag inhämtat av chefen för finansdepartementet beräknas förslag frän utred­ningen föreligga vären 1977.

Statliga fördelningsbeslut som rör samhällsfunktionernas utbyggnad är väsentliga medel för alt påverka den regionala utvecklingen. I länsprogram­men har därför stort utrymme ägnats ät beskrivningen av de statliga sek­torsmyndigheternas planering samt samordningen mellan sådana fördel-ningsbeslul och de mål som gäller för regionalpolitiken. Utvecklingen inom de olika sektorerna såsom undervisning, kultur, bostäder, social-, åld­rings- och sjukvård, kommunikationer, rättsväsende m. m. har redovisats relativt ingående i rapporten Politik för regional balans. Av redogörelsen framgär att de mäl som gäller för den regionala utvecklingen och de principer för sektorernas utveckling som lades fast i prop. 1972:111 i väsentliga av­seenden har beaktats i de statliga myndigheiernas verksamheter. Jag vill här peka på insatser som har gjorts inom vissa områden. Förändringarna inom gmndskolans område har enligt vad som har redovisats i betänkandet och remissyttranden underiättat bevarandet av tidigare nedläggningshotade skolor För att möjliggöra anordnandet av utbildning på gymnasial nivå har på liknande sätt nya organisationsformer tillskapats för gymnasieskolan. Därigenom har gymnasieskolans undervisning kunnat bedrivas på fter orter än vad som kan göras med ett system med enbart konventionell gym­nasieskola. Även de riktlinjer för lokaliseringen av nytillkommande hög­skoleutbildning som riksdagen har lagt fast bör medverka till en jämnare fördelning av utbildningsresurserna över landel och till en förstärkning av ulvecklingen i primära centra.

De senaste årens utveckling inom hälso- och sjukvärden har känneteck­nats av en snabb utbyggnad av den öppna sjukvärden. Denna utbyggnad har kunnat ske i påtagligt decentraliserade former. Den sjukvårdspolitiska

Prop. 1975/76:211

275

målsättningen är inriklad på en fortsatt sädan utveckling och sjukvärds-huvudmännens planer visar på en fortsatt prioritering av den öppna sjuk­vården och den decentraliserade långtidssjukvården.

Jag vill i detta sammanhang även peka på den statliga kulturpolitiken som skall främja en decentralisering av verksamhet och beslutsfunktioner inom kulturområdet.

Samordningen mellan regional- och trafikpolitik är väsenilig för den re­gionala utvecklingen. Denna samordning har varit ett naturiigt inslag i länsstyrelsernas arbete med den regionala trafikplaneringen. Av vad jag har inhämtat från chefen för kommunikationsdepartementet planerar man att föreslå regeringen att lägga fram en proposition om den framtida trafik­politiken under hösten 1976.

På en rad områden har således älgärder vidtagits som anpassar utbygg­naden av samhällets service till de regionalpolitiska målen. Funktioner och institutioner som är väsentliga för den regionala utvecklingen har ocksä kunnat decentraliseras. Flera länsstyrelser har i redovisningen av länsplanering 1974 och i sina yttranden över rapporten Politik för regional balans, pekat pä vissa problem närdet gäller samordningen mellan de statliga sektorernas beslut och den regionalpolitiska verksamheten,

I detta sammanhang vill jag framhålla att del system för framtida länsplanering som jag föreslär i det följande bl.a. har till syfte att inom länsplaneringens ram skapa bättre förutsättningar för samordning mellan sektorsplanering och den regionalpolitiska verksamheten. Därmed ges ocksä bättre underiag för sädan samordning på central nivå.

För att nä en bättre anpassning mellan sektorsplaneringen och den re­gionalpolitiska planeringen krävs emellertid även en ständig uppföljning av det löpande planeringsarbetet. Länsstyrelserna hardärvid en viktig funk­tion att fylla. Till stöd för dessa strävanden bör regeringen följa upp riks­dagens ställningstaganden till de förslag jag nu lägger fram med ett åläggande för statliga myndigheter att lägga de regionalpolitiska rikttinjerna till grund för planeringen. Jag vill i detta sammanhang, i likhet med Svenska kom­munförbundet, betona angelägenheten av att sektorsmyndigheter regelbun­det informerar kommuner och länsstyrelser om planerade förändringar av verksamheien på det lokala planet.

9.7.2 Miljöfrågor i länsplaneringen

Miljö- och markanvändningsfrägorna har inte behandlats enhetligt i de olika länen. Detta kan förklaras av skilda regionala förhållanden och av att miljöfrågor inte tidigare har behandlats särskilt i länsplaneringen.

Det finns emellertid påtagliga samband mellan den regionalpolitiska pla­neringen och miljö- och markanvändningsfrägorna. Enligt min mening ger emellertid den nu genomförda länsplaneringen viktiga utgångspunkter för

Prop. 1975/76:211

276

den fysiska planeringen pä skilda administrativa nivåer De av statsmakterna fastlagda riktlinjerna för hushållningen med mark och vatten ger i sin tur förutsättningar för den regionala utvecklingsplaneringen. En rad konkreta planeringsproblem mäste lösas med utgångspunkt i både den fysiska och den regionalpolitiska planeringen. Det,gäller vid överväganden om t.ex. utbyggnaden av tätorterna eller nyttiggörandet av naturtesurser för indust­riella ändamål.

Mot denna bakgrund är det angeläget att miljöaspekterna i högre grad än hittills beaktas pä ett tidigt stadium i planeringsprocessen. Det behövs emellertid bättre underiag och metoder för att miljöfrågorna skall kunna integreras med den regionalpolitiska planeringen.

Den bebyggelsestmktur vi skall sträva efter måsle erbjuda en i vid mening god miljö. 1 det sammanhanget spelar tillgången till arbete och möjligheterna att med rimlig restid nä de arbetstillfällen som finns en avgörande roll. Jag har i det föregående strukit under den betydelse som trafikförsöriningen har för utformningen av goda lokala arbetsmarknader. Självfallet måste kra­ven pä en god miljö även innefatta tillgång till lämpliga rekreationsområden.

1 rapporten Politik för regional balans refereras yitranden från bl.a. länsstyrelserna i Kalmar samt Göteborgs och Bohus län som, liksom berörda kommuner och fackliga instanser, behandlar den fysiska riksplaneringens inverkan på möjligheterna att lokalisera industri till dessa områden. Jag vill i anslutning till dessa yttranden erinra om att endast en begränsad del av industrin inbegrips i den fysiska riksplaneringen. Detta innebär att den omständigheten att lokalisering av miljöstörande induslrierenligl den fysiska riksplaneringens riktlinjer inte flr ske dock inte utesluter industriell verk­samhet av annat slag i dessa områden.

Den fysiska riksplaneringen är bara ett av de sätt på vilket staten kan påverka den industriella utvecklingen. Inom ramen för de regionalpoliliska medlen finns del möjligheter att lämna stöd till utvecklingen i de områden som nu avses, om regionalpolitiska skäl talar för detta. Jag vill i det sam­manhanget framhålla att huvuddelen av de aktuella områdena ligger i re­gioner där lokaliseringsstöd hittills har ansetts kunna utgå.

Inom ramen för den fysiska riksplaneringen har chefen för bostadsde­partementet lämnat anvisningar för hur berörda länsstyrelser i samverkan med kommunerna skall utreda och redovisa fömtsättningarna för lokali­seringen av i sammanhanget aktuell industri utefter Norriandskusten. 1 an­slutning härtill har uttalats att planeringen i fråga om vissa delar av inlandet bör kunna utföras på samma sätt som för Norriandskusten. Studier och överväganden bör dock omfatta större regioner än enskilda län. Jag vill i detta sammanhang understryka de regionalpolitiska utgångspunkternas vikt. Berörda länsstyrelser bör sålunda utifrån den regionala ortsstrukturen och de förslag som har framförts i den fysiska riksplaneringens programskede belysa de regionalpolitiska, miljömässiga och planmässiga förutsättningarna

Prop. 1975/76:211

277

för lokalisering av aktuellt slag av industri. Redovisningen av gjorda över­väganden kommer att göras inom ramen för den fysiska riksplaneringens planeringsskede.

Behandlingen av miljö- och markanvändningsfrågor i länsplaneringen har som jag tidigare framhållil varil ojämn. Länsstyrelsernas redovisningar och förslag visar dock klart att vissa frägor om miljö och regionalpolitik inte kan ses fristående från varandra. 1 likhet med flera remissinsianser anser jag att det är angelägel alt miljöaspekterna i högre grad än hittills beaktas på ett tidigt stadium i planeringsprocessen. 1 det förslag till uppläggning av den fortsatta länsplaneringen som jag senare kommer att redovisa skapas förutsättningar för länsstyrelsema att ge utiryck för en samlad syn på inte bara de regionalpoliliska och sysselsättningspolitiska frågorna utan också på t. ex. miljöpolitiska och trafikpolitiska frägor.

9.7,3 Oner i regional samverkan

Förutsättningarna att nä de regionalpolitiska mål beträffande arbete, ser­vice och miljö som jag har beskrivit i det föregående varierar inte bara mellan olika delar av landet utan ocksä mellan olika orter. Olika slags ser­vicefunktioner behöver olika stort befolkningsunderiag för att kunna ge effektiv service. Funktioner som ulnytrias dagligen t. ex. livsmedelsbutiker behöver ett mindre befolkningsunderlag och kan därmed ligga tätare än funktioner vars tjänster tas i anspråk mera sällan som t. ex, resebyråer. En koncentration har efterhand skett lill de orter som haft det bästa läget med hänsyn till befolkningsfördelningen och naturiig uppgiftsfördelning har spontant utvecklats mellan olika orter.

Dessa spontant utvecklade skillnader mellan olika orter återkommer också när det gäller arbetsmarknaden. Orter som har erbjudit goda lokaliserings­betingelser för service har ofta ocksä erbjudit fördelar för varuproducerande förelag t, ex, ifråga om kommunikationer Den koncentration av verksam­heter till vissa orter som detta medförde ledde efter hand också till att en gynnsam arbetsmarknad utvecklades pä dessa orter. Denna process in­leddes i vårt la'nd för mer än 100 år sedan.

Ulveckling av tätortssystemet medförde emellertid välfärdsföriuster för en del människor. En mera medveten planering av ortsstrukturen blev därför nödvändig.

Genom den plan som riksdagen antog är 1972 om ulveckling av den regionala strukturen lades grunden till en frän välfärdssynpunkt bättre ut­veckling av ortssyslemet. Planeringen tar sin utgångspunkt i bäde de skilda förutsättningar olika orter har när det gäller att fullgöra funktioner av skilda slag och behovei av stödjepunkter för att arbete och service skall bli till­gänglig för alla. Därvid har efterhand fördelarna med samverkan mellan orter med skilda funktioner allt mer betonats.

Prop. 1975/75:211

278

1 prop. 1972:111 angavs mål när det gäller arbetsmarknad och service­försörining för fem typerav orter nämligen storstadsområden, primära centra, regionala centra, kommuncentra och kommundelscentra. Ortsplanen är en konkretisering av den långsiktiga inriktningen av regionalpolitiken. Nägot alternativ som skulle fylla den funktionen bätlre har inte förts fram.

Principerna för ortsplanen och mälen för den har nu vunnit allmänt er­kännande. Dessa principer och mäl kan därför ligga fast. Det kan också tilläggas att en planering som inriktas på ortssystemets utveckling nu är intemationellt vedertagen.

När det gäller förslagen om ändringar iortsplanen för enskilda orter vill jag i likhet med flera länsstyrelser påpeka att denna plan skall ses som ett långsiktigt mäl som inte bör ändras för ofta och endast när ökade re­gionalpolitiska medel eller ändrade utvecklingstendenser motiverar detta,

1972 års beslut om den regionala strukturen utgick ifrån vad som kunde förverkligas med hänsyn till den ulveckling som dä kunde förutses saml genom användande av dä aktuella regionalpolitiska medel. Den kraftigaste begränsningen när det gäller utbyggnaden av ortsstrukturen utgörs av be­folkningsunderiaget. Befolkningsutvecklingen för riket som helhet förutses nu bli svagare än som antogs år 1972. Härtill kommer att befolknings­förskjutningarna inom landel minskat - balansen mellan skilda landsdelar har förbättrats. De ändrade tendenserna i befolkningsutvecklingen motiverar inte att utvecklingsambitionerna för ytteriigare orter höjs. Detta talar mot att nu göra nägra principiella ändringar i orlsplanen.

Dessutom har en förhällandevis kort tid förflutit sedan planen antogs. Jag anser därför att utvecklingen i de olika ortstyperna bör följas ännu någon tid innan några egentliga ändringar övervägs i ortsplanen. Jag anser emel­lertid att man nu bör ge praktiskt uttryck åt de är 1972 fastlagda principerna ifråga om kommundelscentra.

Syftet med kommundelscentra är att de skall riänstgöra som stöd­jepunkter för serviceförsöriningen i till ytan stora kommuner i glesbygderna. De bör vara komplement till kommunens huvudort. För att fullgöra en sädan funktion anserjag att kommundelscentra bör uppfylla följande krav.

Orten bör ha en storlek och ett befolkningsomland som ger underiag för ett serviceutbud som i stort svarar mot normal kommuncentmmservice eller lokal service. Orten bör även vara en kommunikationsknutpunkt och ha betydelse i persontrafikhänseende på denna ortsnivä. Orten bör vidare ha ett sädant geografiskt läge att den svarar för människornas serviceför­sörining inte bara på orten i fråga utan även för ett belydande omland.

De avstånd mellan serviceorter det här kan bli fråga om och de vidsträckta kommuner som här åsyftas återfinns med mycket få undantag enbari i skogslänens inre delar. Trots en positiv befolkningsutveckling i skogslänen som helhet uppvisar kommunerna i inre delarna av dessa län en negativ befolkningsutveckling. Bedömningar över utvecklingen framdeles pekar

Prop. 1975/76:211

279

även pä en ogynnsam utveckling i vissa kommuncentra framför allt i inre stödområdet.

Länsstyrelserna har i länsplanering 1974 i samverkan med kommunerna lagt fram förslag om kommundelscentra. I utvärderingen av länsplanering 1974 (SOU 1975:91) Politik för regional balans har 19 av de förslag till kom­mundelscentra som länsstyrelsema har lagt fram godtagits. Det gäller inom inre stödområdet Karesuando, Vuollerim, Vittangi och Korpilombolo i Norr­bottens län, Tärnaby/Hemavan, Mala och Dorotea i Västerbottens län, Ho­ting, Gäddede, Föllinge, Hede och Funäsdalen i Jämtlands län, Ramsele och Junsele i Västernorrlands län. Los i Gävleborgs län, Särna, Idre och Salen i Kopparbergs län samt Sysslebäck i Värmlands län. Pä Gotland är det Slite och Hemse. Jag delar uppfattningen att dessa orter är lämpliga kommundelscentra. Därutöver bör som har föreslagits av flera remissin­stanser i yttrandet över rapporten även Kälarne utses till kommundelscent­rum.

De orter jag här har angivit har servicefunktioner, säväl samhälleliga som kommersiella, som svarar mot glesbygdsuiredningens krav pä lokal service. Karesuando når inte upp till denna nivä, men fyller ända en liknande funk­tion genom att avståndet till Kiruna är mycket betydande eller 15-20 mil. Större delen av orterna har ett avstånd på 5-7 mil till närmaste likvärdiga eller bättre serviceort. I några fall är avstånden betydligt längre. Angivna kommundelscentra fyller även funktioner som knutpunkter för persontra­fiken.

I yttrandena över rapporten vidhåller länsstyrelserna i Värmlands, Gäv­leborgs och Västernorriands län att följande orter i resp. län skall anges som kommundelscentra nämligen Stöllet, Ramsjö och Fränsta. Enligt min mening uppfyller emellertid ingen av dessa orter de krav som ett kom­mundelscentmm bör uppfylla.

Förutom här förordade kommundelscentra finns ett antal orter i inre stöd­området som har betydelse för serviceförsöriningen. Dessa bör särskilt be­aktas i den kommunala serviceplaneringen.

Förslag till kommundelscentra förs även fram frän områden som ligger utanför det inre stödområdet och Gotland. De orter, som därvid angivits har i allmänhet stor betydelse för serviceförsöriningen. Med hänsyn till de kortare avstånden och de mindre problemen från serviceförsöriningssyn­punkt anserjag emellertid det inte nödvändigt att utse kommundelscentra i dessa delar av landet. Det bör dock ankomma pä länsstyrelserna att följa utvecklingen i dessa orter i den fortsatta planeringen. Detta kan lämpligen ske i samband med den serviceplanering jag tidigare har förordat. Vad be­träffar skärgårdsområdena vill jag dessutom hänvisa till riksdagens nyligen fattade beslul om insatser i sädana områden (prop. 1975/76:88, JoU 1975/76:34, rskr 1975/76:256).

Denortsplanjag förordar innebäratt kommundelscentra tillsammans med kommunens huvudort skall vara stödjepunkter för försöriningen med lokal service. Åtkomligheten till service spelar därvid stor roll. En tillfredsställande

Prop. 1975/76:211

280

trafikförsörining till kommundelscentra mäste därför eftersträvas. Samhäl­leliga insatser bör sättas in för all underlätta persontrafiken till dessa orter, 1 planeringen av persontrafiken bör det regionala stomlinjenätel utvidgas med kommundelscentra som persontrafikterminaler.

De åtgärder som slatsmaklerna kan vidta för att trygga serviceförsöri­ningen i angivna kommundelscentra i inre stödområdet och pä Gotland rör stöd ät trafikförsörining samt stärkandet och bevarandet av skilda sam­hälleliga servicefunktioner. Självfallel måste samhälleliga rationaliserings­åtgärder vidtas även i framliden på skilda orter Det är en uppgift för länsstyrelserna att i den löpande planeringen bevaka att sådana åtgärder inte vidtas som slrider mol de regionalpolitiska målen.

Glesbygdspolitiken syftar till all förbättra levnadsförhållandena för be­folkningen i de glesast befolkade delarna av landet. Till stor del är gles­bygdspolitiken integrerad i ett större sammanhang. Som exempel kan. näm­nas den lokala trafikförsöriningen. Jag har i annat sammanhang redogjort för denna och vill här endast understryka att goda transportmöjligheter är av grundläggande betydelse för glesbygdens folk.

Speciella ekonomiska och organisatoriska insatser görs för glesbygderna beträffande dagligvaruförsörining, samhällelig service och sysselsättning. Dessa insatser bidrar verksamt till att ge befolkningen i de utpräglade gles­bygdsområdena tryggad ätkomlighet i fråga om social, kulturell och kom­mersiell service saml lillskotl av sysselsättningstillfällen även i kommu­nernas utkanter

1 en bilaga till rapporten Politik för regional balans lämnas en redogörelse för de särskilda åtgärderna i glesbygden. Därav framgär att åtgärderna är rikt differentierade och har en konstruktion som möjliggör en smidig an­passning till skiftande lokala och personliga förhållanden. Jag vill för egen del underslryka att det är mycket angeläget att man kan bevara den flex­ibilitet som idag utmärker glesbygdspolitiken. Endasl på della sätt kan man tillgodose de enskilda människomas behov. Det är nämligen här fräga om åtgärder som ofta är individinriktade. Sådana älgärder måste kunna utformas frän fall till fall med hänsyn lagen till olika förulsättningar. Därmed får den enskilde en reell garanti för sin service.

Socialstyrelsen, konsumentverket, kommunförbundet och även arbets­marknadsdepartementet har informerat om glesbygdspolitiken. Det är vik­tigt att denna information fortsätter För att ytteriigare sprida kännedom om vilka glesbygdspolitiska insatser som står till buds avser den interde­partementala arbelsgmppen för glesbygdsfrägor att utarbeta en informa­tionsskrift i ämnet.

Stora avstånd i kombination med en successiv minskning av befolkningen har i mänga av skogslänens inlandskommuner medfört särskilda problem när del gäller serviceförsöriningen i kommunernas perifera delar. I en del områden - ren glesbygd och mindre tätorter - har det sålunda varil svart alt upprätthälla tillfredsställande kommersiell och samhällelig service med

Prop. 1975/76:211

281

rimlig åtkomlighet. Dessa problem kan vänlas uppslå även framdeles. In­satserna för att trygga serviceförsöriningen bör därför liksom hittills kon­centreras till det inre stödomrädel. Som bl. a. Svenska kommunförbundei påpekar har det statliga glesbygdsstödet här en viktig funklion alt fylla.

När del gäller storstadsområdena var den i prop. 1972:111 fast­lagda avgränsningen knuten till vilket område som skulle omfattas av lo­kaliseringssamrådet. Till följd av den bättre regionala balans som nu har uppnåtts mellan olika delar av landet är restriktiva regionalpolitiska åtgärder riktade mol storstadsområdena inte längre lika aktuella. Jag föreslår därför att avgränsningen av storstadsområdena i orlsplanen ulgår. I slällel för en sådan avgränsning bör man i fortsättningen ägna uppmärksamhet åt de lokala arbetsmarknaderna och möjlighelen att sätta in posiliva åtgärder för att öka sysselsättningen och valmöjligheterna. Jag vill i sammanhanget un­derstryka att den lokala arbetsmarknaden i Göteborgsregionen omfattar be­tydande delar av kommuner i Hallands och Älvsborgs län samt att detta förhållande bör återspeglas i den fortsatta länsplaneringen. Jag avser att i särskild ordning överväga hur samverkan skall organiseras mellan länsstyrelserna i den fortsatta länsplaneringen i de fall de lokala arbets­marknaderna berör flera län.

Mina förslag när det gäller storstadsomradernas avgränsning leder också till slutsatsen all orlsplanen bör modifieras för vissa kommuner inom detta område. Länsslyrelsen i Stockholms län har föreslagit att Södertälje och Nynäshamn utses till regionala centra medan länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län för fram motsvarande förslag beiräffande Slenungsund. Jag an­sluler mig till dessa förslag.

Storstadsområdena fylleren viktig funktion i vår regionala struktur, Stock­holm skall fungera som huvudstad med de funktioner som följer därav. Göteborg och Malmö kommer sotn länsstyrelserna päpekar att vara bely­dande landsdelscentra i fråga om bl. a. kvalificerad service. Det synes emel­lertid inte nödvändigl att i ortsplanen föra in särskilda beteckningar med den innebörden för Göteborgs- och Malmöregionerna,

En fömtsättning för ökad bevakning av de skiftande sysselsättningspro­blemen inom storstadsområdena är en planering som beaktar strukturen inom dessa områden. En sådan planering som syftar till en flerkärnig ut­byggnad av näringslivet har genomförts för Stockholms län. Planeringen innebär att fyra arbelsplatsområden har angetts utanför del centrala kärn­området. Länsstyrelsens förslag har vunnil allmän anslulning. Jag anser därför all länsstyrelsens val av arbelsplatsområden bör vara vägledande för den fortsatta samhällsplaneringen.

Förslaget från länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län att de tre kom­munerna Slenungsund, Tjörn och Orust skall utskiljas som en planerings-region kan ses som ell försia steg mol en mera differentierad planering även inom Göteborgsregionen. Uppbyggnaden av ell sådant centrum löser dock inte de omfatiande sysselsättningsproblem som finns inom andra ytter-

Prop. 1975/76:211

282

Orlsplanen

Teckenförklaring

Storstadsomr

å

den

Prim

ä

ra centra

Regionida eentr;ilj

Komnumeenir;!

Kommundelseentra

L

ä

nsgriins

Koniniunur

ä

ns

Gräns lörallm. stödonnädel

Gr

ä

ns l

ö

r inre st

ö

domr

ä

del

Prop. 1975/75:211

283

Stockholmsregionen

Göteborgsregionen

Malmöregionen

Prop. 1975/76:211

284

områden i Göteborgsregionen. En lokalisering av nytillkommande bostäder till de mera centrala delarna av regionen bör kunna ge delar av den ny­tillkommande befolkningen lillgång till det centrala arbetsplatsområdet. För alt lösa existerande problem i regionens ytterområden bördock länsslyrelsen i samarbete med berörda kommuner identifiera områden som är lämpliga som nya arbelsplatsområden.

På motsvarande sätl som jag nyss redovisat för Stockholms- och Gö­teborgsregionerna bör en bätlre samordning mellan lokaliseringen av bos­täder och arbetsplatser komma till ständ även inom Malmöregionen,

Avslutningsvis vill jag framhälla all ortsplanen väl anger den långsiktiga inriktningen av regionalpolitiken. Men som närmare har utvecklats i åt­skilliga länsprogram kan det vara nödvändigt att denna planering kom­pletteras med andra typer av mäl som är mera knutna till de dagsaktuella problemen när det gäller sysselsättning och serviceförsörining. Att vissa orter utses lill kommuncentra eller regionala centra innebär inte att åtgärder för att lösa aktuella problem skall stå tillbaka för insatser i primära centra. Självklart finns det problem i mindre orter som kan kräva snabbare åtgärder. Jag vill av den anledningen påpeka att det till alla kommuntyper kan knylas t. ex. de åtgärder som visar sig motiverade för att mildra akuta problem. Detta synsätt är en naturiig följd av den väl utvecklade problem- och ät-gärdsdiskussion som förs i länsplaneringen.

Samverkan mellan olika orter kan leda till att de skillnader som nu finns i fråga om t. ex. serviceutbud och valmöjligheter på arbets­marknaden uriämnas. Men många mindre orter är länkade till större orter, eller kan genom förbättrade kommunikationer få del av de fördelar de större orterna erbjuder när det gäller serviceförsörining och arbetsmarknad. Själv­fallet måste planeringen av ortsstrukturen grundas inte bara pä enskilda orters funktioner utan också pä samverkan och samverkansmöjligheter mel­lan olika orter.

Länsplaneringen har också skett med utgångspunkt i sådana förutsätt­ningar, 1 åtskilliga län bygger planeringen på lokala arbetsmarknader inom vilka pendling kan ske mellan bostadsort och arbetsplats, Avgränsningar av dessa arbetsmarknader är, som jag strukit under i det föregående, ett naturligt inslag i länsplaneringen. Sådana avgränsningar syftar främsl till att vara ett stöd för den lokala och regionala planeringen.

Den regionala sysselsättningspolitikens mest svåriösta problem finns inom de kommuner som ligger isolerat i förhållande till större arbetsmarknader, I sådana kommuner leder ett bortfall av arbetstillfällen som inle ersätts med ny sysselsättning till utflyttning eller arbetslöshet, 1 kommuner belägna inom en större lokal arbetsmarknad kan en moisvarande nedgång ofta över­bryggas genom ökad pendling. Regeringen har vidtagit en rad älgärder i orter med isolerat läge där sysselsättningen har varit hotad.

Jag anser att utvecklingen i denna typ av kommuner fortsättningsvis bör följas med särskild uppmärksamhet inom ramen för länsplaneringsarbe-

Prop. 1975/76:211

285

let. Denna typ av ensamliggande kommuncentra kan lätt identifieras i norra Sverige, Det böremellertid uppmärksammas att ocksä vissa regionala centra inom främsl inre stödområdet, har samma problem som isolerade kom­muncentra. Jag förutser att i samband med avgränsningen av lokala ar­betsmarknader, motsvarande problemområden kommer att utskiljas även i mellersta och södra Sverige,

9,7,4 Planeringsnivåer

Samlade insatser med regionalpolitiskt syfte förutsätter att man inom skilda samhällssektorer hargemensamma grundläggande fömtsättningar när del gäller den regionala ulvecklingen och målen för denna. En sådan för­utsättning är ortsplanen som jag nyss har beskrivit, en annan är planer­ingsnivåer i form av befolkningstal för länen.

Planeringsnivåerna och deras innebörd behandlades utförligt i prop, 1972:111. De principer som då lades fast bör enligt min mening fortfarande gälla.

Länsstyrelserna lade i länsplanering 1974 fram förslag till planeringsnivåer föraren 1980 och 1990. 1 arbetsmarknadsdepartementets rapport Politik för regional balans konstaterades att den slutliga utvärderingen av planerings­nivåerna måsle återspegla en tidshorisont som kan betraktas som långsiktig även vid denna tidpunkt. I rapporten föreslogs därför planeringsnivåer för de skilda länen avseende åren 1985 och 1990. Länsstyrelser, landsting och åtskilliga kommuner har i remissbehandlingen framfört synpunkter pä dessa förslag. Ett genomgående drag är att man anser de föreslagna nivåerna alllför laga.

Det bör först strykas under att befolkningsramar skall utformas med rea­listiskt beaktandeav utvecklingsmöjligheter och utvecklingstendenser i de skilda regionerna och med hänsyn till tillgängliga regionalpoliliska medel. 1 en sådan utgångspunkt för planeringen ligger också ett krav på all ut-vecklingsambitionerna för län och kommuner skall ansluta till de för landet som helhet gällande fömtsättningarna. Detta betyder all planeringen för sysselsättning och serviceförsörining mäsle ulgå från vad som resp, är är en rimlig befolkning även pä riksnivå.

När det gäller frågan vilken framtida befolkning i landet som helhet som planeringen bör inriktas mot är invandringen särskilt svårbedömbar. Under slutet av 1960-talel betydde invandringen varie är i mänga län mer för be­folkningsutvecklingen än den inrikes befolkningsomflyttningen. Hittills un­der 1970-lalet harinvandringsöverskotiei stannat vidca 15 000personer. Delta överskott inträffade i huvudsak under år 1975, Det finns anledning att räkna med att invandringen till Sverige under den planeringsperiod som nu skall överblickas blir förhållandevis måttlig. Eftersom sysselsättnings­politiken är inriklad på att öka sysselsättningsgraden, måsle man se rest­riktivt pä den utomnordiska invandringen. Jag ulgår ocksä ifrån alt sådana

Prop. 1975/76:211

286

sysselsältningspoliliska åtgärder vidtas i övriga nordiska länder att någon mera omfattande invandring från dessa länder till Sverige inte heller kommer att ske. Regeringen har i den reviderade finansplanen inte funnit anledning att frän arbetsmarknadssynpunkt målsätta en ökad invandring,

SCB har i sin befolkningsprognos till 1975 års långtidsutredning arbetat med två invandringsalternativ. 1 det ena - som har blivit långtidsutred­ningens huvudalternativ - fömtsätts ingen nettoinvandring efter är 1976. I del andra antas en äriig nettoinvandring på ca 10 000 personer per är. Samma värde för statens invandrarverk fram i sitt remissvar. Med de an­taganden som kan göras beträffande fmktsamhet och dödlighet skulle rikets folkmängd då komma att uppgå till ca 8,52 miljoner invånare är 1990.

För att uppnå en befolkningsutveckling som motsvarar det övre värdet i länsstyrelsernas förslag till befolkningsramar skulle nettoinvandringen be­höva uppgå till ca 78 000 personer per år 1975-1980 och till ca 47 000 personer per år 1975-1990. Motsvarande netloinvandring för att nå mitivärdet i be-folkningsramarna skulle bli ca 40 000 resp. 30 000 per år. En netloinvandring av denna omfattning är osannolik. Länsstyrelsernas förslag till planerings­nivåer måste räknas ned om inte planeringen skall ligga på en orealistiskt hög nivå i vissa län.

När det gäller fördelningen av befolkningen anser jag att följande ut­gångspunkter bör ligga till grund för planeringen

-

utvecklingen i storstadsområdena bör hållas på en fortsatt balanserad nivä

-

huvudalternativet för planeringen i län med uttalade regionala oba­lansproblem bör vara en i stort sett oförändrad befolkning

-

utanförstödomrädet skall planeringen inriktas pä vad en rimlig prognos för ulvecklingen kan innebära utan insats av speciella tillväxtfrämjande åt­gärder.

Expansionen i slutet av 1960-talet och börian av 1970-talel i storstads­områdena har dämpats i överensstämmelse med de uttalade regionalpolitiska målen. Länsstyrelser och kommuner har successivt inriktat sin planering på en utveckling som innebär svag tillväxt. Detta finner jag rimligt.

När det gäller länen inom allmänna stödområdet är i flertalet fall en pla­nering som inriktas på en i stort setl oförändrad befolkning fortfarande en ambitiös och rimlig politik. Riksdagen uttalade i anslutning till 1972 års regionalpolitiska handlingsprogram att planeringen borde sikta mot det övre värdet i de planeringsintervall som regeringen föreslog. Det innebär att planeringen skulle inriktas på en viss befolkningsökning. En sådan har ocksä inträffat i samtliga skogslän under senare år.

För län utanför storstadsområdena och utanför allmänna stödområdet bor­de planeringen enligt prop, 1972:111 inriktas pä vad som kan följa av en rimlig prognos ulan särskilda regionalpoliliska insatser. Liksom för län inom stödområdet bör även i södra Sverige en oförändrad befolkning i resp. län

Prop. 1975/76:211

287

vara en grundläggande ambition.

Som påpekades i prop. 1972:111 är det ett primärt mäl för den regionala utvecklingsplaneringen att skapa förutsättningar för en ulveckling som leder till mera likvärdiga förhållanden i skilda delar av landet. Ortsplanen har detta syfte. Denna ortsplan måste självfallet återspeglas i de planeringsnivåer som skall vara vägledande för samhällsplaneringen såväl på kommunnivå som länsnivå. Befolkningsramarna för ett län skall svara mot de ambitioner som finns nedlagda i ortsplanen.

I anslutning härtill finns det anledning kommentera ett vanligt drag i länsstyrelsernas planeringsdiskussion. Man accepterar och vill verka för fort­satt befolkningsexpansion i kommuner där expansion nu finns men sam­tidigt motverka befolkningsminskning i kommuner där sädan uppträder f n.

Om strävan skall vara att alla län skall kunna planera för en utveckling som innebär att nuvarande befolkningstal i stort sett kan bibehållas är det nödvändigt att skapa minst en väldifferentierad arbetsmarknad i varie län till vilken de ofrånkomliga fiyttningarna kan gä i stället för till storstads­områdena. Detta förutsätter fortsatt tillväxt i bl. a. primära centra. En sådan utveckling har också fält länsstyrelsernas stöd. Samtidigt är det uppenbart att befolkningsunderiaget inte räcker till för att det överallt skall kunna skapas väldifferentierade arbetsmarknader som ger de valmöjligheter som arbetande med specialiserad yrkeserfarenhet och ulbildning kräver. En del av de smä isolerade arbetsmarknader som länsstyrelserna vill stödja genom höjda planeringsnivåer kommer även vid en förbättring att bli sä smä och dåligt differentierade, att mänga människor kommer att föredra de bättre sysselsättningsmöjligheter som erbjuds pä annat håll. Att försöka motverka tillväxten i primära centra och vissa större regionala centra skulle antagligen leda till att nyss nämnda flyttning kom att gå till storstadsområdena. En sådan utveckling ligger inte i linje med den regionalpolitik som har lagts fast. En förbättring av arbetsmarknaden i skilda län sä att den motsvarar människornas krav fömtsätter en viss fortsatt förskjutning av sysselsätt­ningsexpansionen inom länen.

Genom förbättrade kommunikationer elc. bör arbetstillfällena kunna bli mera tillgängliga än tidigare. Effekterna pä befolkningsfördelningen kan där­igenom minskas och befolkningsförskjutningarna bör kunna bli mindre om­fattande än under slutet av 1960-lalet. Det kan tilläggas att en planering som accepterar förekommande expansion men motverkar all tillbakagång dessutom är - med den ringa invandring och naturiiga folkökning som kan förutses - helt oförenlig med kravei pä en realistisk planering för riket som helhet. En sädan inriktning kan förefalla rimlig sett ur ett enskilt läns synvinkel med förutsätter en befolkningsomflyttning mellan län som inte är förenlig med kravet på en i stort sett oförändrad befolkning i län med Uttalade regionalpolitiska problem,

Planeringsintervalleis bredd bör väljas så att det återspeglar den osäkerhet

Prop. 1975/75:211

288

som följer med bedömningar i det långa perspektivet och så alt god pla­neringsberedskap erhålls. Intervallens relativa bredd i resp. län bestäms ocksä av den väntade utvecklingen. För län som har visat en stabil ulveckling och som vänlas lä en obetydlig förändring av befolkningen är det rimligt att välja ett smalare planeringsintervall än för de län, som väntas expandera avsevärt och där den hittillsvarande utvecklingen har visat stora skiftningar från är till är

Ramar i form av befolkningstal kan ge otillräcklig vägledning för vissa former av samhällsplanering. Del får bli en uppgift för länsstyrelserna all bl. a. i de gemensamma planeringsförutsättningar som skall användas i sam­hällsplaneringen göra de preciseringar inom de angivna ramarna som behövs för all en samordnad planering skall åstadkommas.

På grundval av det material och de principer som jag här har redovisat föreslär jag att de befolkningsramar, som presenteras i tab. 9.2 läggs till grund för planeringen i länen för tiden fram lill år 1985. Förslaget innebär ett fullföljande av den politik för regional balans som riksdagen lade fast

Tab. 9.2 Förslag till befolkningsramar för länen för år 1985. Folkmängd i tusental

Län

1975

1985

Föredragandens

förslag

Stockholms

1 494

1530-

1 590

Uppsala

230

240-

250

Södermanlands

252

250-

260

Östergötlands

387

390-

410

Jönköpings

302

300-

315

Kronobergs

169

170-

180

Kalmar

241

240-

250

Gotlands

54

53-

55

Blekinge

155

155-

165

Kristianstads

272

270-

280

Malmöhus

740

740-

770

Hallands

220

225-

240

Göteborgs o. Bohus

715

720-

750

Älvsborgs

418

415-

435

Skaraborgs

263

260-

270

Värmlands

284

280-

290

Örebro

274

270-

280

Västmanlands

260

265-

275

Kopparbergs

281

280-

290

Gävleborgs

294

295-

305

Västernorrlands

268

26.5-

280

Jämtlands

133

130-

140

Västerbottens

236

240-

250

Norrbottens

264

275-

290

Riket

8 208

8 258-:

8 620

Prop. 1975/76:211

289

år 1972, Jag har med vägledning av inkomna remissynpunkter gjort vissa justeringar i de förslag som lades fram i Politik för regional balans.

Liksom i samband med 1972 års regionalpolitiska handlingprogram blir det en uppgift för länsstyrelserna all med utgångspunkt i de ramar riksdagen beslutar ange planeringsnivåer för kommunerna. Det är därvid angeläget att en teknik tillämpas som återspeglar den större osäkerhet som vidlåder sädana tal pä kommunnivå. Detta bör bl.a, komma lill uttryck i att ett bredare intervall kan användas i planeringstalen för enskilda kommuner än för länen.

Det är naturiigt att nuvarande regionalpolitiska medel kan behöva ses över bl. a. för att nä en utveckling, som stämmer överens med de föreslagna befolkningsramarna.

Jag kommer i det följande alt föreslå alt en länsplanering med i stort sett nuvarande omfattning kommer att genomföras ungefär vart femte är samt att det under mellanliggande år sker en fortlöpande uppföljning och utvärdering. Jag föreslär vidare att länsstyrelserna redovisar resultatet av denna uppföljning i en åriig rapport. Jag räknar med att de äriiga rapporterna kommer att utvärderas av regeringen ungefär vart annat är. Det finns i anslulning därtill möjlighel alt göra mindre ändringar i gällande ramar eller att vid behov föriänga planeringshorisonten,

9,7,5 Fullföljandet av länsplanering 1974

Jag har i del föregående översiktligt redovisat min inslällning lill hu­vuddelen av de problem och förslag till åtgärder som länsstyrelserna har fört fram. Redan nu har materialets omfång gjort denna översiktlighet nöd­vändig. Jag vill ocksä erinra om att det ankommer på regeringen eller statliga myndigheter att besluta om en betydande del av de framförda förslagen till åtgärder Efter att riksdagen tagit ställning lill mina förslag avser jag därför föreslå regeringen att särskilda anvisningar utfärdas för fullföljandet av länsplanering 1974. Därvid bör, bl.a. med utgångspunkt i riksdagens beslut, mera detaljerade ställningstaganden till de skilda länsprogrammen redovisas.

9.8 Planeringssystem för sysselsättnings- och regionalpolitiken

9.8.1 Allmän inriktning

För all sysselsättningspolitiken skall bli effektiv mäste rält åtgärd kunna sältas in vid rält lidpunkt och på rätt plats. Samverkan måsle därvid ske mellan alla för sysselsättningsutvecklingen betydelsefulla parter - regering och riksdag, statliga myndigheter på central nivå och i länen, kommuner, landstingskommuner, företagen och arbetsmarknadens parter. Samverkan måste alltså ske mellan mänga parter. Detta förutsätter en planering där

19 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/76:211

290

alla för sysselsättningen betydelsefulla beslut kan överblickas.

Redan i dag bedrivs åtskillig planering av betydelse för sysselsättningen. Det är min uppfattning att en effektiv och samordnad sysselsättningspla­nering skall kunna utvecklas ur dessa aktiviteter. Nägot i egentlig mening nytt planeringssystem behöver således inte introduceras.

Jag skall först ange några allmänna riktlinjer som torde bli aktuella i en framtida sysselsättningsplanering.

-

Planeringen måste vara inriktad både på näraliggande och på mera lång­siktiga frågor. Den skall således skapa en beredskap inte bara inför kon­junkiurproblem utan ocksä inför strukturproblem.

-

Planeringen mäste vara sä utformad att det är möjligt att snabbt förutse nya sysselsättningsproblem. Del gör det nödvändigt all ständigt hälla pla­neringen aktuell.

-

Planeringen måste bedrivas i sä decentraliserade former som möjligt. Det är nödvändigt för att de mycket skiftande problem som finns på olika delar av arbetsmarknaden skall kunna uppmärksammas och lämpliga åt­gärder skall kunna sättas in, Erfarenhetema frän länsplanering 1974 visar att man med gott resultat kan bedriva en riksomfattande planering i starkt decentraliserade former.

-

Planeringen får inte vara ett självändamål. Det är ett oavvisligt krav att den framtida sysselsättningsplaneringen blir ätgärdsinriktad.

Planeringen är en uppgift för bäde staten och kommunema. Staten mäste ha ansvaret för den samlade sysselsättningspolitiken och för fördelningen av resurserna. Därmed måste staten också ha ansvaret förden övergripande planeringen. Men kommunerna bör aktivt medverka i sysselsättningspla­neringen, eftersom den kommunala verksamheten bäde direkt och indirekt är av stor betydelse för sysselsättningen. Därtill kommer att kommunerna med sina nära kontakter med medborgarna har goda möjligheter att se till deras behov. Del är ocksä pä den kommunala nivån som medborgarna genom politiska partier och iniresseorganisalioner bäst kan föra fram syn­punkler pä planeringen, även om den slulligen mäste utformas pä länsnivå eller riksnivå.

En utbyggd sysselsätlningsplanering fär inte innebära att kommunernas möjligheter kringskärs, att inom det kommunala kompetensområdet själva utforma sin politik och sina förslag till åtgärder. Avsikten är inte - och lar heller aldrig bli - att från statligt håll dirigera utformningen av de kom­munala budgetarna. Samverkan mellan stat och kommun mäste ske inom ramen för radande arbetsfördelning mellan stat. primärkommun och land­sting.

Prop. 1975/76:211

291

9.8,2 Kommunal sysselsättningsplanering

Sysselsättningsutredningen har i sitt betänkande angetl nägra riktlinjer i ett system för kommunal sysselsättningsplanering. Ut­redningen föreslär att en sådan planering bedrivs pä försök i ett antal kom­muner under de närmaste åren. De föreslagna riktlinjerna skall ligga till grund för dessa försök, men de skall också tjäna som mall för kommuner, som pä eget initiativ vill bedriva en mera aktiv sysselsättningsplanering. Utredningens förslag har vid remissbehandlingen vunnit allmän anslutning. Från kommunernas sida har man i remissyttrandena visat sig vara villig att ta ett större ansvar för sysselsättningsfrågorna. På samma sätt har de initiativ som regeringen tagit under vären 1976 för att förbättra sysselsätt­ningsmöjligheterna för arbetslösa ungdomar, fått ett gott gensvar pä kom­munalt håll.

Mot denna bakgrund harjag föravsikl att ge sysselsättningsutredningen medel för att kunna medverka i försök med kommunal sysselsättnings-planering i fyra-fem kommuner Jag har vidare för avsikt att ta initiativ till överiäggningar med företrädare för kommunerna under hösten 1976 för att vidareutveckla den samverkan som inletts kring kommunal sysselsätl­ningsplanering. I del här sammanhanget vill jag därutöver som vägledning för det fortsatta arbetet hur en kommunal sysselsättningsplanering skulle kunna utvecklas anföra följande.

Det är naturiigt att kommunerna skaffar sig en kännedom om förhål­landena på den lokala arbetsmarknaden och att en sådan analys av situa­tionen ligger till grund för planeringen. Denna bör därvid kunna bestå av följande moment, nämligen

-

beredskapsplaner för den egna verksamheten för att kunna motverka konjunkturbetingad arbetslöshet

-

verksamhetsplaner, som är så inriktade att den kommunala verksam­heten medverkar till en bättre fungerande lokal arbetsmarknad.

I avvaktan pä erfarenheter frän försöksverksamheten ärjag inte redo att ta ställning för nägon viss enhetlig utformning. Vissa variationer i ell in­ledande skede torde tvärtom kunna bidra till ett bredare erfarenhetsmaterial.

Kommunernas analyser av de lokala arbetsmarknaderna bör belysa för­hållandena även pä längre sikt. Analyserna och bedömningarna bör kunna ulgöra ett väsentligt underiag för den planering som sker vid länsstyrelser och länsarbetsnämnder

Länsmyndigheterna förfogar över underiagsmaterial som är av värde för kommunernas analyser. Kommuner med goda planeringsresurser bör där­utöver själva kunna svara för en del av delta underiag. Samarbete mellan länsmyndigheterna - i första hand länsstyrelser och länsarbetsnämnder -och kommunerna är en förutsättning för analysen av de lokala arbetsmark­naderna. Kommunernas analyser och bedömningar bör bilda utgångspunkt för samverkan med arbetsmarknadsmyndigheterna. Genom den service som

Prop. 1975/76:211

292

lämnas hos arbetsförmedlingarna, genom beredskapsarbeten och utbild­ningsinsatser kan de.ssa organ medverka till all åtgärda konstaterade brister och problem pä de lokala arbetsmarknaderna.

Svenska kommunförbundet bedriver ett utvecklingsarbete med modeller och meloder för att underiätta kommunernas fleråriga planering. Detta är av slor betydelse för kommunernas möjligheter att analysera förhällandena i de lokala arbetsmarknaderna och all medverka i den regionalpolitiska pla­neringen. 1 de flesta primärkommuner finns redan underlag i väsentliga delar inom olika förvallningar, hos olika förtroendemannaorgan eller tjän­stemän. Det som ofta saknas är emellertid en systematisering av materialet frän sysselsättningssynpunkt. Hur detta skall åstadkommas får bli beroende av den försöksverksamhet som sysselsättningsutredningen kommer att be­driva.

En viktig fråga att uppmärksamma vid analysen av de lokala arbetsmark­naderna är vilka möjligheler som kan erbjudas grupper som har särskilda problem på arbetsmarknaden. Arbetsförmedlingen är härvid en självklar samarbetspartner. Det kan gälla nytillträdande på arbetsmarknaden som t.ex. ungdomar och kvinnor men även äldre och handikappade. Syssel­sättningsutredningens försöksverksamhet fär visa om inventeringarna an­gående vissa gruppers sysselsättningsproblem kan utmynna i ålgärdsprogram där bl. a. kommunala insalser för att undanröja arbetshinder redovisas.

Kommunens planering av den egna verksamheien är också vä.senllig för sysselsättningspolitiken. De omsländigheler som hindrar människor alt gå ut i förvärvsarbete måste i stor utsträckning angripas just genom kommunala åtgärder. Barnomsorgen är ett exempel pä detta. Trafikfrågorna är ett annal exempel på att förvärvshinder kan undanröjas genom kommunala åtgärder. Genom att förändra eller bygga ut lokala eller regionala transportsystem kan möjligheterna att nä arbetsplatserna förbättras. Insatserna på den sociala rehabiliteringens område skall ocksä nämnas. Även om arbetsmarknads­politiken är en statlig uppgift har kommunala insatser - med utgångspunkt i kommunernas allmänna ansvar för den sociala om.sorgen - sin betydelse för att stödja utslagna människors återgång till arbetslivet.

Jag har i det föregående utgått ifrån att det allljämt finns stora otill­fredsställda behov när det gäller samhällelig service. En betydande del av dessa behov rör de områden som primärkommunerna har ansvar för. Genom alt tillgodose dessa behov skapas också sysselsättningstillfällen. Det är den politiska viljeinriktningen och tillgängliga resurser som avgör takten i denna utveckling av sysselsättningen. Den kommunala budgeten och de prioriteringar som görs i den är därför ett väsentligt inslag i den kommunala sysselsätiningsplaneringen.

För att kunna genomföra sysselsättningsinsalser av beredskapskaraklär på den kommunala sidan krävs förbättrad planering i de flesta kommuner i landet. Svenska kommunförbundels modell för samordnad kommunal planering torde med vissa ändringar kunna utgöra det planeringssystem

Prop. 1975/75:211

293

som krävs, I den ingär bl. a. verksamhetsplaner ined underlag för bedömning av behov för olika verksamheter, servicenivåer, resursutnyttjande, resur­smässiga konsekvenser osv.

Vissa förändringar kan emellertid behöva övervägas föratt verksamhets­planeringen skall kunna anpassas till sysselsättningsplaneringen. Det är framförallt verksamhetsplanernas sysselsättningseffekter som mäste utveck­las.

Planema bör exempelvis redovisa inom vilka sektorer tidigareläggningar kan ske och vilken sysselsättningseffekt dessa ger, Ytteriigare en priori-leringsgmnd i planeringen uiöver servicenivån och resursbehov tillkommer således. Sambanden servicenivån och syssel.sättningseffekl behöver därvid utvecklas i planeringen.

Sysselsättningsutredningens försöksverksamhet lorde behöva avvaktas in­nan slutsatser av mera generell art kan dras om utforskning och ambi­tionsnivå. Jag räknar med att en utvärdering av verksamheten kommer att presenteras i anslutning till utredningens slutbetänkande. Jag vill vidare betona vad jag tidigare har anfört rörande vikten av att kommunerna själva har det slutliga avgörandet "ad gäller frågor som faller inom det kommunala kompetensområdet. Några förändringar i detta avseende till följd av en för­bättrad verksamhetsplanering bör inte övervägas.

Kommunernas ekonomiska långtidsplanering (KELP) bör vara utveck­lingsbar för även denna form av sysselsättningsplanering och bör kunna ulgöra en del av del statliga planeringsundertaget. KELP 1976-80 innehåller bedömningar av kommuners och kommunägda företags sysselsättnings ut­veckling samt utvecklingen av servicenivåer och kapacitetsförhällanden inom vissa verksamhetsområden. Jag utgär ifrån alt KELP 1977-81 också fär denna omfattning men kompletteras med uppgifier om vilka investe­ringar och sysselsättningsökningar som enligt den kommunala planeringen kan tidigareläggas.

Genom en systematisk analys av den lokala arbetsmarknaden, genom en sysselsättningsinriklad verksamhetsplanering och genom en förutseende beredskapsplanering kan kommunen medverka lill förbättrade sysselsätt­ningsmöjligheter för dess invånare. Denna verksamhet bör bedrivas i sam­arbete med bl. a. den statliga arbetsmarknadspolitiken. Detta kan i ökad utsträckning ske pä lokal nivå genom distriktsartietsnämnderna, som inrättas frän den 1 juli 1976.

Liksom kommunerna bör landstingen använda sin budget för att främja sysselsättningen. Landstingens ekonomiska långtidsplanering (LKELP) innehåller redan nu uppgifter om sysselsättningen i landstingens egna verksamheter. Som flera landsting påpekat i remissbehandlingen bör LKELP emellertid kompletteras med redovisning av vilka investeringar och sysselsättningsökningar som kan tidigareläggas. Detta utvecklingsarbete med LKELP bör samordnas med de utbyggnader av KELP som jag har angett i det föregående.

Prop. 1975/76:211

294

9.8.3 Statlig sysselsättningsplanering på länsnivå

De enskilda kommunernas behov och önskemål skall vägas samman med moisvarande behov och önskemål inom andra kommuner. Pä länsnivå skall det också ske en samordning av dessa krav med de riktlinjer som riksdag och regering har bestämt och med de resurser som har ställts till förfogande. Det betyder att verksamheten på länsnivå spelar en avgörande roll i pla­neringen.

Huvuddelen av den statliga sysselsättningsplaneringen pä länsnivån be­drivs av länsstyrelser och länsarbetsnämnder. Ansvaret för den långsiktiga planeringen åvilar länsstyrelserna bl. a, genom länsplaneringen. De mer när­liggande problemen mäste lösas genom åtgärder som länsarbetsnämnderna ansvarar för. Länsarbetsnämnderna har att svara för den planering som sker i anslutning därtill. För planeringen på medellång sikt har både länsstyrelser och länsarbetsnämnder ett ansvar. Planeringen ställer krav pä samarbete mellan dessa bägge statliga länsorgan,

Den framtida länsplaneringens utformning har ingående behand­lats i rapporten Politik för regional balans, bl. a, mot bakgrund av de ökade sysselsättningspolitiska ambitionerna. Därvid konstaterades att erfarenhe­terna av länsplaneringen är goda, och att planeringsomgängar av det slag som länsplanering 1974 representerar bör göras även i framtiden. Samtidigt påpekades att länsplaneringen hade kritiserats för att den inte var tillräckligt flexibel och aktuell. I utvärderingen föreslogs därför att länsplaneringsmaterialet fortlöpande borde följas upp och utvärderas. De förslag som fördes fram har accepterats eller lämnats utan erinran av nästan alla remissinstanserna. Mot den bakgrunden föreslår jag att länsplaneringen i fortsättningen utformas på det sätt som föreslogs i den nyss nämnda rap­porten, vilket innebär att fullständiga länsplaneringsomgångar genomförs ungefär vart femte år samt att länsplaneringen följs upp och utvärderas åriigen. Föreskrifter härom bör föras in i länsstyrelseinstruktionen. Följande riktlinjer bör gälla för verksamheten.

Del samordnande ansvaret för länsplaneringen åvilar länsstyrelserna, som ocksä ansvarar för huvuddelen av utredningsarbetet. Länsstyrelserna svarar även för att samordning sker mellan olika former av statlig planering. Så långt det är möjligt bor den kommunala planeringen ulnytrias som underlag för den statliga planeringen pä länsnivå. Kommunernas och landstingens medverkan i planeringen är av mycket väsentlig betydelse ocksä när det gäller planeringens förankring hos medborgarna. Det sker lättast i kom­munerna, där enskilda människor genom politiska partier och fackliga or­ganisationer kan lägga sina synpunkter pä planeringen. Men det gäller ocksä i fråga om åtgärdernas utformning där statliga insatser kan kräva följd-ätgärder av kommuner och landsting.

Minsta planeringsenhet i den nuvarande länsplaneringen är i princip kom­munen. Avvägningar inom en kommun aren kommunal uppgift. Undantag

Prop. 1975/76:211

295

härifrån har gjorts dä ett särskilt statligt ansvar har ansetts böra knytas till en viss del av en kommun. Detta har framför allt förekommit i till ytan stora kommuner i glest befolkade områden och har dokumenterats i bl. a. diskussionerna om kommundelscentra. Även i den fortsatta pla­neringen bör kommunen vara planeringsenhet med de undantag som moti­veras av statens ansvar för vissa sektorer och för fullföljande av de mäl som riksdagen lägger fast.

De fackliga organisationerna har medverkat i arbetet med länsplanering 1974 bäde pä kommun- och länsnivå. På kommunnivån har överiäggningar skett mellan företrädare för kommunerna och fackliga organisationer kring säväl planeringsunderiag som mål och ålgärdsbehov. Särskilda kommittéer har bildats på facklig sida för att medverka i planeringen. På många håll har man lagt ner ett omfattande arbete föratt delta i dialogen med kommuner och länsstyrelser Erfarenheterna av samarbetet är goda. Klagomål har förts fram om materialets omfattning och lillgänglighet. Problem som bör kunna bemästras i den fortsatta planeringen. Alla inblandade parter har ullalat sig för att de fackliga organisationema bör medverka i länsplaneringen även i fortsättningen.

Huvuddelen av näringslivets medverkan i den hittillsvarande planeringen pä sysselsättningsområdet har skett genom att underiag med bl. a. bedöm­ningar om den framtida sysselsättningen har lämnats. Sädana uppgifter har samlats in dels av länsarbetsnämnderna som underiag för konjunkturbe­dömningar dels av länsstyrelserna genom det s. k. DIS-systemet,

Även företagen bör bedriva en aktiv sysselsättningsplanering. Sysselsätt­ningsutredningen har föreslagit att åtminstone de större företagen skall upp­rätta sysselsättningsplaner som bör gälla både det kortsiktiga och det me­dellänga perspektivet samt att dessa planer bör utarbetas i samråd mellan företag och representanter för de anställda. Under de senaste åren har en betydande del av sysselsättningspolitiken avsett åtgärder inom företagen, t. ex. användning av investeringsfonder, lagerstöd, företagsutbildning och anpassningsgmppernas verksamhet. Inte minst mot den bakgrunden är det angeläget med en aktiv planering inom företagen vad gäller bl. a. rekrytering och utbildning av personal. Chefen för industridepartementet har i prop. 1975/76:166 om informationssystemet företag-samhälle understrukit att de uppgifter om företagens sysselsättningsplaner som företag med mer än 50 sysselsatta varie år skall sända in till länsstyrelserna skall utarbetas i sam­verkan med representanter för de anställda. DIS-systemet bör därvid kunna utgöra ett väsentligt underiag i en sysselsättningsplanering.

Den slalliga verksamheien inom olika sektorer, t. ex. vägar, bostäder, skolor m. m. är betydelsefull för sysselsättningen och för den regionala ut­vecklingen. En samordning mellan regionalpolitiska åigärder och åtgärder inom dessa statliga sektorer är av största belydelse för att effektiva insatser skall kunna göras för en orts eller en bygds utveckling. Ett av länsplanering­ens huvudsyften är att tjäna som underiag fören sådan samordning. Kungl.

Prop. 1975/76:211

296

Maj:t förordnade därför år 1973 (SFS 1973:24) att statlig myndighet skall lägga resultatet av länsplaneringen - med de modifieringar riksdag och re­gering anger - till gmnd för sin planering. Planeringen följs upp genom att länsstyrelserna enligt länsstyrelseinstruktionen (1971:460) även samord­nar de konkreta beslut pä länsnivån som har regionalpolitisk betydelse;

Möjligheten att nä samverkan mellan sektorernas planering och den re­gionalpolitiska verksamheien är störst på ett tidigt stadium i sektorspla­neringen. Tvä förändringar i länsplaneringsarbetet bör därför ske för att bättre samordning ska nås. För det första bör gemensamma planerings­förutsättningar hämtas från länsplaneringen och läggas till grund för sek­torsplaneringen på regional och central nivä. För det andra bör utvärderingar ske inom ramen för länsplaneringssystemet av t. ex. utredningsförslag med mera påtagliga regionala effekter.

Krav har förts fram om att sociala frägor av skilda slag bör ges ökat utrymme i länsplaneringen. Väsentliga sociala levnadsnivåkomponenter som t. ex. sysselsättning, boende och utbildning är redan viktiga inslag i pla­neringen. Det bör också erinras om att den sociala servicen behandlas ingå­ende i nuvarande länsplanering. En utbyggnad av planeringen så att sociala komponenter i levnadsnivån kan beaktas på ett mer systematiskt sätt är i hög grad beroende av möjligheterna att finna indikatorer som ger en bild av befolkningens sociala förhållanden.

Försöksverksamhet pågår vid länsstyrelsen i Norrbottens län. I avvaktan på resultat från denna verksamhet är jag inte beredd att på denna punkt förorda nägon ändring av länsplaneringen.

Barnmiljöutredningen har i sin huvudrapport (SOU 1975:30) Barnens livs­miljö tagit upp bevakningen av barnens intressen i besluts- och planer­ingsprocesserna. Utredningen förordaratt i samhällets planering konsekven­serna för barnen av olika planeringsaltemativ belyses och värderas. Därvid pekar utredningen bl. a, påden kommunala planeringen och länsplaneringen. Jag förutsätter att denna fråga kommer att behandlas av den arbetsgrupp som tillsatts förden fortsatta beredningen inom regeringens kansli av barn-miljöutredningens rapporter.

Arbetsgången vid fullsländig länsplanering bör i princip bli densamma som vid länsplanering 1974. Del första arbetsmomentet blir att länsstyrelsen i samverkan med statliga sektorsorgan, kommuner, landsting, näringsliv m, fl, utarbetar del underlag som behövs för planeringen. Detta underiag består bl. a, av nulägesbeskrivningar, prognoser och problembe­skrivningar när del gäller befolknings- och näringslivsutveckling samt sam­manställningar av seklorsplaner m, m. Av detta underlag bör också framgå hur riktlinjerna för hushållningen med mark och vatten påverkar fömt­sättningarna för befolknings- och sysselsättningsutvecklingen. Delarav un­deriagel bör kunna hämtas frän den kommunala planeringen. Arbetet med planeringsunderiaget bör förenklas i förhällande till länsplanering 1974.

Kommuner och landsting, fackliga organisationer m. m, bör därefter ana-

Prop. 1975/76:211

297

lysera planeringsunderiaget. Med utgångspunkt i den analysen bör de ange krav pä ev, förändringar i de regionalpolitiska mälen. Vidare skall kon­sekvenserna för den kommunala planeringen av olika handlingsalternativ belysas och förslag till åtgärder för att lösa förekommande problem föras fram. Det är i detta stadium av länsplaneringen som information bör ges till allmänheten om den regionalpolitiska planeringen. Till frägan om hur denna information bör föras ut återkommer jag längre fram. I denna fas av arbetet bör kommunerna inhämta de lokala fackliga organisationernas synpunkter pä planeringsunderiaget. Erfarenheterna talar för att kommu­nerna och landstingen behöver god tid för att behandla sina planeringsfrågor och för att de politiska partierna i samband därmed skall kunna föra ut information till allmänheten.

Länsstyrelsen bör därefter utforma förslag till riktlinjer och handlings­program för regionalpolitiken i länet. Förslaget sänds pä remiss till kom­muner, landsting, statliga sektorsorgan samt regionala organisationer som representerar näringslivet och arbetsmarknadens parter. Remisstiden bör med erfarenheter frän länsplanering 1974 inte understiga tre månader

Efter avslutad remissbehandling bör länsstyrelsen redovisa förslaget till länsprogram till regeringen jämte kommentarer med anledning av remiss­behandlingen.

Arbetsgången vid fortlöpande uppföljning och utvärde-ring av länsplaneringen kan sammanfattas pä följande sätt.

Det underiag i form av nulägesbeskrivningar, problemanalyser och prog­noser över befolknings- och näringslivsutvecklingen m. m. som tagits fram till länsplanering 1974 kan genom successiv översyn utvecklas till ett ständigt aktuellt planeringsunderiag. Översynens omfattning blir beroende av fö­rekommande planeringsproblem och av tillgången pä akluell information. Revisionen av prognoser bör främst avse tidsperspektivet upp till fem är.

Med utgångspunkt i det aktualiserade planeringsunderiaget eller på grund av andra omständigheter bör länsstyrelsen göra en fortlöpande utvärdering av åtgärder för att lösa regionalpolitiska problem. 1 detta arbete ingår en fortlöpande avstämning mellan åtgärder inom skilda statliga sektorer och åtgärder som det ankommer pä kommuner och landsting att vidla.

Resultatet av länsstyrelsens fortlöpande uppföljning och utvärdering bör sammanställas i en åriig rapport. Rapporten skall utarbetas i samverkan med statliga länsorgan, kommuner, landsting, fackliga organisationer och regionala näringslivsorganisationer. Som föreslås i prop. 1975/76:168 rörande den regionala samhällsförvaltningens uppgifter och organisation skall rap­porten sändas för yttrande till kommuner och landsting i resp, län. Därmed fär de kommunala organen anledning att diskutera de regionala frågorna ur ett brett perspektiv.

För de centrala statliga organen ger en sådan rapport värdefull information om den avvägning av behov och resurser som sker inom länen. Den ger också värdefull information om närings- och befolkningsutvecklingen liks-

20 Riksdagen 1976. 1 saml. Nr 211

Prop. 1975/75:211

298

om hur önskemålen från olika sektorsorgan stämmer med de riktlinjer som slatsmaklerna har lagt fast för regionalpolitiken. Ställningstaganden frän statsmakternas sida till länsplaneringen bör som hittills ske i anslutning till de fullständiga länsplaneringsomgängarna. En avstämning av den re­gionala utvecklingen bör ske pä grundval av länsstyrelsens rapport samtidigt med den avstämning av långtidsutredningen som sker under en planer­ingsperiod.

En väsentlig del av länsplanering 1974 var den information som gavs till allmänheten. Samtliga rikets kommuner och landsting, ca 500 lokala och regionala fackliga gmpper samt organisationer som representerar nä­ringslivet har aktivt deltagit. Minst 50 000 personer har i politiska försam­lingar och organisationer på lokal nivä tagit ställning till länsplanering 1974. Ca 400 000 personer har tagit del av planeringen vid utställningar i praktiskt taget samtliga kommuner i riket. En mycket vid krets av människor har alltså lämnat bidrag till länsplaneringens utformning. Information till all­mänheten bör inga som ett led även i den framtida länsplaneringen.

Ansvaret för den informationsverksamhet, som riktar sig till allmänheten i syfte att väcka debatt, bör i större utsträckning överiåtas pä politiska partier, fackliga organisationer, bildningsförbund och olika intresseorganisationer. För planerande organ pä central och regional nivä bör det vara en uppgift att liksom hittills sprida information om fattade beslut och om av riksdag och regering fastlagda planer.

Den förändring av länsplaneringen som här beskrivits bör genomföras under åren 1976-1978, Uppföljningen och utvärderingen av planeringsun­deriaget i länsplaneringen bör på länsnivå inledas redan under hösten 1976. Även berörda statliga myndigheters medverkan i länsplaneringen bör inledas under är 1976. Det system som här skisserats torde i sin helhet inte kunna tillämpas förrän är 1978.

Sysselsättningsuiredningen har föreslagit alt en näringspolitisk planering bör ingå i länsplaneringen. F. n. prövas formerna för en utbyggd samverkan mellan länsstyrelserna och vissa centrala ämbetsverk, bl.a, industriverket när det gäller sysselsältningsprognoser m. m. i länsplaneringen. De utred­ningar och prognoser som industriverket tar fram rörande utvecklingen inom olika industribranscher bör kunna utgöra ett underiag vid den äriiga upp­följningen av länsplaneringen. Härigenom erhålls goda förutsättningar för näringspolitiska bedömningar. Jag har tidigare redogjort för det ökade samspel som under senare år vuxit fram mellan industripolitik och regionalpolitik och framhållit att denna utveckling enligt min uppfatt­ning i ökad grad bör kunna bidra med att ta fram underiag för statsmakternas induslripoliliska ställningstaganden.

Länsarbetsnämnderna har genom arbetsförmedlingen dagligen kontakter med de grupper som söker arbete och med näringsliv, kommuner och landsting. Länsarbetsnämnderna har därmed en central roll i syssel­sättningsplaneringen.

Prop. 1975/76:211

299

Nämnderna handhar redan nu väsentliga delarav de planeringsaktiviteler som ingär i den framtida sysselsättningsplaneringen. Det gäller kvartals­rapporterna som är viktiga underiag i konjunkturpolitiken, beredskapsplaner av skilda slag, program för arbetsmarknadsutbildning m m. Den försöks­verksamhet som kommer att bedrivas när det gäller den framtida syssel­sättningsplaneringen far visa vilka ändringar och utbyggnader som efterhand kan behöva göras i länsarbetsnämndernas planering.

De planeringsverksamheter pä länsnivå som jag här har beskrivit -länsplaneringen och den arbetsmarknadspolitiska planeringen - torde till­sammans komma att utgöra den framtida sysselsättningsplaneringen på länsnivå. Hur den bör utformas fär prövas när erfarenheter vunnits av den försöksverksamhet med lokal sysselsättningsplanering som avses bli påbör­jad.

Eftersom jag förutser en i stort sett oförändrad arbetsfördelning mellan länsstyrelser och länsarbetsnämnder kommer de båda länsorganen att an­svara för var sin del av det som pä länsnivå kommer att utgöra den framtida sysselsättningsplaneringen. Det är därför angeläget att samverkan byggs ut mellan länsstyrelser och länsarbetsnämnder. Delar av det underiag som be­hövs för sysselsättningsplanering är gemensamt. 1 vissa avseenden flnns sakkunskap inom länsstyrelser och länsarbetsnämnder som bör ulnytrias gemensamt. För att en tillfredsställande sarriordning av planeringen pä läng och kort sikt skall kunna erhållas bör en gemensam beredningsgrupp mellan länsstyrelse och länsarbetsnämnd bildas. En sådan uppläggning har med framgång prövats i ett anlal län, bl, a, i Norrbottens län.

9.8.4 Sysselsätiningsplaneringen på central nivå

En aktiv sysselsättningsplanering måste byggas inte endast på direkt sys­selsättningsskapande åtgärder, den måste ocksä ta till vara den sysselsättning som är en följd av åtgärder som primärt har ett annat syfte t, ex. att erbjuda människorna service av skilda slag. Detta förutsätter samordning av olika sektorsplanerande myndigheters verksamheter. Sysselsätiningsplaneringen i dess olika former mäste därför liksom hittills vara nära knuten till re­geringens och riksdagens arbete.

De sysselsättningspolitiska insatser som vidtagits under den senaste kon­junkturdämpningen visar att de organisatoriska formerna för denna del av den centrala sysselsättningsplaneringen är tillfredsställande. Med en utbyggd beredskapsplanering i kommunerna av del slag som jag nyss har förordat, skapas ett bättre planeringsunderiag och en större handlingsberedskap. Mot­svarande planering inom de centrala verken behandlas av budgetulredningen (SOU 1973:43). Den slutliga utformningen av sysselsätiningsplaneringen inom verken blir beroende av ställningstaganden till denna utredning som f n. bereds i regeringens kansli.

När det gäller den långsiktiga sysselsättningsplaneringen är två väsentliga

Prop. 1975/76:211

300

underiag tillgängliga pä regeringsnivån, nämligen längtidsutredningarna och länsplaneringen.

Vad först gäller länsplaneringen innebär den centrala utvärderingen i re­gering och riksdag att man erhåller en samlad utvecklingsplanering för hela landet som blir vägledande även för beslut pä central nivä. En akluell länsplanering erbjuder, med sin decentraliserade uppbyggnad dessulom ett utmärkt system för utvärdering av de regionala konsekvenserna av skilda centrala beslut och utredningsförslag. Därvid ställs krav på snabbt infor­mationsutbyte mellan central nivå och länsnivå. De försök med utvidgad ADB-användning i länsplaneringen som har bedrivits i vissa län syftar bl. a. lill en förbättring i dessa avseenden.

Den samverkan mellan statliga sektorsorgan och länsstyrelserna som jag har förordat tidigare förutsätter att man i sektorsplaneringen kan belysa bl, a. de direkta och indirekta sysselsättningseffekterna. 1 samband med ut­värderingar av länsplanering 1974 har det visat sig att vissa centrala äm­betsverk har möjlighet att i ökad utsträckning i sin planering belysa i varie fall de direkta sysselsättningseffekterna. Regeringen gav är 1975 i särskilda budgetanvisningar uppdrag ät ett antal centrala verk att i samband med sina anslagsframställningar ocksä redovisa sysselsättningskonsekvenserna ned pä kommunnivå av budgetförslagen. En sådan redovisning har ocksä lämnats.

1 de fall ell centralt verk har länsorgan som kan delta i planeringen bör det ankomma pä det centrala verket att utforma de anvisningar som behövs för att sektorns planering skall kunna samverka med länsplaneringen på länsnivå. Försök har inletts med utbyggd medverkan av de centrala verken i länsplaneringen bl.a. pä prognossidan men åtgärder måste också vidtas för att i övrigi föra över informaiion av betydelse för planering i länen. Av särskild betydelse torde det vara att reglera informationsutbytet mellan länsstyrelserna och sådana centrala verk som inte är företrädda pä länsnivå.

En fråga av betydelse för den regionala utvecklingsplaneringen pä central nivå är nedbrytningar till regional nivä av längtidsutredningar och avstäm­ningen mellan länsplanering och längtidsutredning. Utvecklingen av me­toder för denna avstämning pågår inom ERU saml i arbetet med lång­tidsutredningen och länsplaneringen, Ytteriigare utvecklingsarbete återstår där erfarenhetema av avstämningen mellan länsplanering 1974 och 1975 ärs långtidsutredningen måste tas tillvara.

För det fortsatta arbetet med att ulveckla planeringen som bedrivs inom sysselsättningsuiredningen bör utgångspunkten vara vad jag anförde i di­rektiven till utredningen samt regeringens ställningstagande i denna pro­position och i 1976 ärs reviderade finansplan. 1 direktiven framhöll jag att de sysselsättningsplaner som regeringen avser att lägga fram för riksdagen skall ange målen och medel i sysselsättningspolitiken.

Prop. 1975/76:211

301

9.8.5 Slatistikfrågor

Den staiistiska informationen om arbetsmarknaden är mycket rikhaltig. I den mån förändringar i statistiken i framtiden behöver vidtas för att för­bättra underiagel för sysselsättningsplaneringen bör detta ske i första hand genom ett bättre utnyttjande av den information som redan nu samlas in, sä att enskilda, företag och myndigheter inte onödigtvis betungas med upp­giftslämnande. Frågorom företagens uppgiftsplikt berörs bl, a, i betänkandet (SOU 1976:12) Företagens uppgiftslämnande som nyligen har avlämnats.

1 linje med detta synsätt ärde projekt, som bedrivs bl. a. vid länsstyrelserna i Kalmar och Skaraborgs län och som syftar till att ge planeringen aktuell information om sysselsättningen på lokal och regional nivä i huvudsak ba­serad på länsstyrelsernas administrativa regisler Arbetet har redovisats i en lägesrapport frän ADB-beredningsgruppen i kommundepartementet (Ds Kn 1976:1) ADB inom samhällsplaneringen. Rapporten har remissbehandlats under vären 1976, De slutliga resultaten av dessa försök kommer att re­dovisas i ADB-beredningsgruppens slutrapport, som beräknas föreligga un­der hösten 1976, Arbetet med att utveckla ett nytt system för folkbokföring och beskattning pägär. Därvid prövas möjligheterna att inom ramen för det nya systemet, tillgodose samhällsplaneringens och därmed sysselsäll­ningsplaneringens behov av statistik. Detta bör ta sig uttryck i att planer­ingens behov beaktas i vad avses de uppgifter som hämtas in och bearbetas.

9.9 Forskning

En framgångsrik sysselsättnings- och regionalpolitik kräver inte bara en effektiv planering utan även fortsatt forskning både närdet gälleratt förutse kommande sysselsättningspolitiska och regionalpolitiska problem och i fräga om utvärdering av effektema av vidtagna åtgärder. Det finns anledning lor mig att i delta sammanhang närmare beröra verksamheten i två kom­miltéer som i samarbete med bl. a. socialforskningsinstilutet (SOFI) har lill uppgifl att verka för samordning och initiering av forskning inom här aktuella ämnesområden. Det gäller expertgruppen för regional utredningsverksamhet (ERU) och expertgruppen för utredningsverksamhet i arbetsmarknadsfrågor (EFA).

1 detta sammanhang vill jag också nämna den expertgrupp för invand­ringsforskning som nyligen har tillsatts. Denna grupps verksamhet kan också bli av betydelse för sys.selsättnings- och regionalpolitiken.

ERU presenterar i betänkandet (SOU 1974:1) Orter i regional samverkan ell förslag till forskningsprogram som efter remissbehandling har komplet­terats. Det nu aktuella forskningsprogrammet redovisas i ERU:s lägesrapport (DsA  1975:12),

Sammanfattningsvis omfattar ERU:s forskningsprogram nu fyra huvud­områden.

Prop. 1975/76:211

302

-

Ortsbundna bosällningsvillkor och hushållens värderingar

-

Den offentliga sektorns roll i regionala utvecklingsföriopp

-

De regionala struktursambandens betydelse i regionala utvecklings­föriopp

-

Regionala effekter av Stålverk 80 och utvecklingen inom Luleå­regionen,

Forskningen om ortsbundna bosättningsvillkor och hushällens värderingar omfattar en beskrivning och förklaring av bosättningsmönstreis utveckling i ett regionalt perspektiv. Särskild uppmärksamhet ägnas ät de tillgångar i form av arbete, service och miljö som är knuten lill den ort som individen lever i. Metoderna för att analysera de lokala arbetsmarknaderna vidare­utvecklas. En störte flyltningsstudie kommer att genomföras,

ERU:s forskning om den offentliga sektorn syftar till all belysa den spän­ning som kan uppstå mellan behovet av en fortsatt snabb expansion inom den offentliga sektorn och kravei på balans i den regionala ulvecklingen. För att lokalisera den offentliga sektorn i enlighet med de regionalpolitiska målen krävs enligt ERU goda kunskaper om de faktorer som styr sektorns utveckling. Studier av offentligt beslutsfattande blir därmed centrala. Det är ocksä viktigt att studera direkta och indirekta effekter av skilda loka­liseringar förden offentliga sektorn, Omlokaliseringen av statlig verksamhet studeras därför inom ramen för forskningsområdet.

ERU framhäller att del är önskvärt att ytteriigare ulreda fömtsättningarna för och konsekvenserna av en balanserad och kontrollerad strukturomvand­ling. Inom ett forskningsområde behandlas därför de samband mellan olika näringsgrenar som råder pä lokala arbetsmarknader. Delta projekt syftar till att utveckla metoder som kan användas vid planering av i första hand lokala arbetsmarknader med kraftig stagnation eller kontraktion inom en dominerande näringsgren.

Ell av forskningsområdena omfallar de regionala konsekvenserna av det ökade internationella beroendet och specialiseringen inom industrisektorn. Därvid undersöks också hur företagssamarbetet tar sig andra former. Inom ramen för detta forskningsområde kommer också ERU:s studier av leve-ramsförhällandena inom industrin att drivas vidare.

De av riksdagen begärda studierna av de regionala effekterna av Stålverk 80 bildar ell fjärde forskningsområde, 1 ett större tvärvetenskapligt projekt kommer de direkta och indirekta effekterna av stålverkets lokalisering i Luleå att belysas,

1 likhet med flertalet remissinstanser anserjag att ERU:s forskningspro­gram anger en lämplig inriktning av forskningen de närmasle åren på del regionalpolitiska området. De problem som nu är aktuella i politik och pla­nering synes alla bli belysta i den fortsatta forskningen. Jag vill emellertid göra några påpekanden.

Jag har i det föregående framhållil att större delen av den framtida sys-

Prop. 1975/75:211

303

selsältningsökningen kommer alt ske inom offentlig sektor Jag delar därför LO:s uppfattning att en väsenilig del av ERU:s fortsatta forskning måsie ägnas konsekvenserna, både vad gäller mål och medel i regionalpolitiken, av en snabbt växande riänstesektor. Jag vill också - liksom bl. a. SOFI - betona att forskningen bör visa hur den framtida regionala strukturen skall uppfylla individernas krav på arbete, service och en god miljö. Det är naturiigt att ERU:s forskningsverksamhet rörande bosättningsvillkor och hushällens värderingar därav sker i samarbete med expertgruppen för forsk­ning och fysisk planering och bebyggelse (EFF).

En viktig uppgift i ERU:s verksamhet är att underiätta ett snabbt ut­nyttjande i samhällsplaneringen av forskningsresultaten liksom att ge fors­karna information om vilka forskningsbehov som ur samhällsplaneringens synvinkel är störst. Av betydelse i det sammanhanget har varit ERU:s strä­van att redovisa forskningsresultaten från tidigare etapper (åren 1970 och 1974) vid en sädan tidpunkt att de kan uinyttjas i pågående länsplanering. Det är min förhoppning att ERU:s kommande betänkande skall föreligga i god tid inför näsla fullsländiga länsplaneringsomgång. Jag kan vidare näm­na att ERU för all bygga upp bättre kontakter mellan forskare och planerare har initierat ett samarbete pä de skilda universitetsorterna mellan forskare, planerare och fackliga representanter. Intresset för denna verksamhet har varit stort från alla berörda.

Forskningen inom arbetsmarknadsområdet sker i mycket stor utsträck­ning i samarbete med den år 1967 tillkallade expertgruppen för utrednings­verksamhet i arbetsmarknadsfrägor(EF A). EFA initierar, samordnaroch följer olika forskningsprojekt.

EFA sammanställde under år 1974 i ett betänkande (SOU 1974:29) All utvärdera arbetsmarknadspolitik resultaten av vissa dittills bedrivna forsk­ningsprojekt och redovisade samtidigt sin uppfattning om den fortsatta in­riktningen av forskningen på arbetsmarknadsområdet. Betänkandet remiss­behandlades och anmäldes av regeringen i 1975 års budgetproposition (bil. 3 s, 448). De forskningsprojekt som dä presenterades avsåg de ekonomiska och sociala effekterna av arbetsmarknadsutbildningen, geografisk röriighets-slimulans och immigrationen samt vidare informationsöverföringen mellan arbetsförmedling, individ och företag.

Vid min anmälan av dessa frägor framhöll jag att den fortsatta forskningen rörande arbetsmarknadspolitikens effekter borde vidgas till att omfatta också andra slag av medel än de dä studerade. Särskilt mäste forskningen inriktas på sådana medel som är ägnade att påverka tillgängen pä arbetstillfällen av olika slag på arbetsmarknaden och därigenom förbättra arbetsmarknads­situationen för speciellt problemdrabbade gmpper. Jag gav ocksä uttryck för uppfiittningen att den arbetsförmedlande verksamheten krävde betydligt mera detaljerad kunskap än som nu finns i fråga om anpassningsprocesserna på arbetsmarknaden. Speciellt intensiv arbelsförmedlingsservice ät vissa grupperav arbetssökande kan exempelvis medföra betydelsefulla men svår-

Prop. 1975/76:211

304

bedömbara indirekta effekter för andra grupper. Studier av dessa frågor borde ses som ett viktigt komplement till den mera direkt ätgärdsinriktade forsk­ningen.

Sedan EFA avlämnade sitt betänkande har forskningen pä arbetsmark­nadsområdet vidgats i huvudsak enligt de här angivna riktlinjerna. Ytter­ligare forskningsprojekt rörande arbetsmarknadspolitikens medel har påbör­jats. Särskilt iniresse knyter sig till den forskning som rör alternativ till de röriighetsfrämjande insatsema, dvs. åtgärder inom ramen för lokalise­ringspolitiska beslut. Ett sädant utgör det statliga stödet till Algots etablering i Skellefteå-regionen, som följs upp genom en undersökning av sysselsäli­ningsmässiga effekter om levnadsnivå, förändringar samt anpassningsfrägor. Studierna omfattar också samhällsekonomiska kostnads/intäkts-analyser 1 anslutning till ERU:s forskningsprogram om effekterna av stålverk 80 har EFA vidare planerat ett forskningsprojekt om arbelsmarknadsutvecklingen i Norrboitens län. Särskill betydelsefullt-är del enligt min mening också att forskningen tar sikte på jämförande studier av olika arbetsmarknads­politiska medel. Så har skett i ett forskningsprojekt som syfiar till att pröva metoder för förhandsberäkningar av det lämpligaste medlet eller den lämp­ligaste kombinationen av medel för enskilda arbetssökande. Samtidigt fort­sätter och vidareutvecklas studiema kring arbetsmarknadens funktionssätt.

Enligt vad jag inhämtat pågår inom EFA arbetet med att utarbeta ett förslag lill program för den fortsatta forskningsverksamheten inom EFA:s ram. Bland de aktuella forskningsuppgifter som därvid har diskuterats ingår studier av de arbetsmarknadspolitiska medlens effekter för stabiliserings­politiken och inverkan pä sysselsättningsförhåUandena av vissa institutio­nella faktorer, t, ex, gällande försäkringssystem och trygghetslagarna. Att forskningsverksamheten på arbetsmarknadsområdet på delta sätt vidgas till alt omfatta även andra ämnen än arbetsmarknadspolitikens medel i mera begränsad mening anser jag synneriigen värdefullt. Tillsammans med de redan pågående studierna av olika åtgärder på området boren sälunda vidgad forskning kunna ge nyttig informaiion i arbetet med den framtida ulform­ningen av vårsysselsättningspolitik.

10 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu haranfört hemställer jag att regeringen dels föreslär riksdagen att

1,

godkänna vad jag har uttalat om de allmänna riktlinjerna för sysselsätt­nings- och regionalpolitiken,

2,

godkänna vad jag haranfört i fräga om ätgärdersom underiättar ungdomar­nas övergäng från skola till arbetsliv,

3,

godkänna vad jag haranfört i fråga om arbetsförmedlingens medverkan i des. k. lokala planeringsråd som jnrättas i varie kommun den Ijuli 1977,

Prop. 1975/76:211

305

4.

godkänna vad jag haranfört i frågaom fortsatt intensifierad arbetsförmed­ling för ungdom,

5.

godkänna vad jag haranfört i fråga om anordnandet av praktik som ett led i utbildning ellersom arbetslivserfarenhet,

6.

godkänna av mig förordade bidragsvillkor för halvskyddad sysselsättning,

7.

godkänna det system för lokaliseringspåverkan somjag harangett,

8.

godkänna vad jag haranfört i fråga om villkoren försysselsätlningsskapan-de åigärder i form av beredskapsarbeten,

9.

godkänna vad jag harförordat i fråga om ramarförplaneringenav verksam­heter i länen för tiden t. o. m. år 1985,

10.

godkänna de ändringar i 1972 års ortsplan som jag har förordat.

11.

godkänna de principersom jag har redovisat närdel gällersysselsättnings-planeringens framtida utformning,

12.

godkänna vad jag har anfört i fråga om inriktningen av den fortsatta länsplaneringen,

dels ock bereder riksdagen tillfälle

att ta del av vad jag haranfört i det föregående om inriktningenav forskning­en pä det regionalpolitiska och det arbetsmarknadspolitiska området.

11 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition förelägga riksdagen att godkänna vad föredraganden har anfört förden åtgärd och det ändamål som man har hemställt om.

Prop. 1975/76:211 Innehållsförteckning

306

1

Inledning...................................................... 

4

2

Sysselsättningsutveckling......................... .'..... 

6

2.1

Utvecklingen på arbetsmarknaden ............... 

6

2.2

Arbetskraften-aliernaiiva kalkyler................ 

9

2.2.1

Den potentiella arbetskraften - nägra räkneexempel...

9

2.2.2

Viljan att ta förvärvsarbete.!................ 

..... 

13

2.2.3

Remissyttrandena.............................. 

..... 

15

2.3 Sysselsättningen och dess fördelning-alternativa kalkyler...

16

2.3.1

Hälso- och sjukvårdssektorn................ 

..... 

16

2.3.2

Ulvecklingen försocial service............... 

..... 

17

2.3.3

Ulvecklingen för undervisningssektorn.... 

..... 

18

2.3.4

Övrigstatligoch kommunal verksamhet.... 

..... 

18

2.3.5

Totalbedömning av den offentliga sektorns sysselsätt­ningsutveckling 

19

2.3.6

Remissyttrandena............................... 

20

2.4 Befolknings-och näringslivsutveckling enligt länsplanering

1974......................................... :........... 

..... 

24

2.4.1

Rapporten......................................... 

24

2.4.2

Remissyttrandena.............................. 

..... 

28

2.5 Synpunkter på prognoserna i länsplanering 1974       

29

2.5.1

Rapporien......................................... 

..... 

29

2.5.2

Remissyttrandena............................... 

33

3  Riktlinjer för sysselsättningspolitiken........................ 34

3.1........................................................ Ekonomiska förutsättningar för sysselsättningsökningen inom

offentlig sektor......................................... 

..... 

34

3.1.1

Allmänna utgångspunkter.................... 

..... 

34

3.1.2

Finansiering av den fortsatta utbyggnaden av ofTentlig sektor 

36

3.1.3

Remissyttrandena.............................. 

..... 

38

3.2 Allmänna riktlinjer försysselsättningspolifiken.. 

..... 

40

3.2.1

Arbetets värde för individ och samhälle.. 

..... 

40

3.2.2

Arbetskraft och arbetsuppgifter finns..... 

..... 

42

3.2.3

En aktiv och samordnad sysselsättningspolitik   

44

3.2.4

Remissyttrandena.............................. 

..... 

46

3.3 Individens krav på arbete........................... 

..... 

48

3.3.1

Regionalpolitikens grundläggande förutsättningar....

48

3.3.2

Balans och röriighet pä arbetsmarknaden 

..... 

49

3.3.3

Det regionala balansbegreppets utveckling       

50

3.3.4

Lokala arbetsmarknader...................... 

..... 

50

3.3.5

De inomregionala frågornas ökade vikt... 

..... 

51

3.3.6                                                       Arbetsresor 

51

3.3.7                                                       Flytrnmgen mellan lokala arbetsmarknader         

52

Prop. 1975/76:211

307

3.3.8

Regionala aspekter på röriigheten analys och åtgärder..

52

3.3.9

Arbetsmöjligheter för skilda grupper....... 

.... 

53

3.3.10

Remissyttrandena.....................    ..... 

.... 

55

4  Åtgärderföratlstärkadenenskildepåarbetsmarknaden        

56

4.1 Röriigheten på arbetsmarknaden-stöd äl den enskilde        

56

4.1.1

Röriigheten....................................... 

.... 

56

4.1.2

Behovet av information....    ............... 

.... 

57

4.1.3

Stöd föroch "uppbyggnad" av den enskilde,,     

59

4.1.4

Stödet till geografisk rörlighet.............. 

.... 

60

4.1.5

Remissyttrandena.............................. 

.... 

61

4.2 Samspel mellan utbildningspolitik och sysselsättningspolitik .

63

4.2.1

Inledning.......................................... 

63

4.2.2

Ulvecklingen i gymnasieskolan.............. 

64

4.2.3

Ulvecklingen pä ungdomens arbetsmarknad.     

65

4.2.4

Övergången mellan skola och arbetsliv... 

66

4.2.5

Remissyttrandena ............................. 

69

4.3......................................................... Praktik-rapport frän arbetsgruppen för utredning av vissa prak­

tikfrågor.................................................. 

71

4.3.1

Rapporien......................................... 

71

4.3.2

Remissyttrandena ............................. 

74

4.4 Atgärderförattslärkadenenskildepåarbetsmarknaden   

76

4.4.1

De kollektiva färdmedlens roll för den enskilde pä ar­betsmarknaden     

76

4.4.2

Bebyggelseplanering förökad sysselsättning      

77

4.4.3

Utbildning......................................... 

.... 

78

4.4.4

Flyttning och flyttningsstöd................. 

.... 

79

4.4.5

Remissyttrandena.............................. 

79

4.5........................................................ Anpassning av arbetstillfällena till arbetskraftens fömtsätl-

ningaroch krav......................................... 

..... 

84

4.5.1

Arbetsmiljö....................................... 

..... 

84

4.5.2

Personalpolitik................................... 

..... 

85

4.5.3

Utbildning......................................... 

..... 

87

4.5.4

Särskilt stöd försvårplacerade grupper-sysselsättnings-skapande åtgärder     

88

4.5.5

Remissyttrandena........... ;................. 

..... 

90

5  Näringslivspåverkan........................................ 

..... 

92

5.1 Näringslivets ulveckling............             .... 

..... 

92

5.1.1

Jord-och skogsbruk............................ 

93

5.1.2

Byggnadsverksamhet.......................... 

94

5.1.3

Privata och offentliga riänster.............. 

..... 

95

5.2 Näringspolitik........................................... 

99

5.2.1

Regional näringspolitik......................... 

..... 

99

5.2.2

Övriga näringspolitiska frågor............... 

... 

101

5.2.3

Remissyltrandena............................... 

... 

103

Prop. 1975/75:211

308

5.3 Samverkan för regional utveckling ............... 

108

5.3.1

Inledning.......................................... 

108

5.3.2

Nuvarande regionalpolitiska medel......... 

108

5.3.3

Utredningsförslaget............................. 

.. 

109

5.3.4

Remissyttrandena ............................. 

110

5.4 Regionalpolitik.......................................... 

... 

113

5.4.1

Möjligheterna att styra arbetsplatsernas lokalisering...

113

5.4.2

Allmänt om de regionalpolitiska medlen... 

... 

115

5.5 Regionalpolitiska insatser............................ 

... 

118

5.5.1

Lokaliseringspåverkan......................... 

... 

118

5.5.2

Remissyttrandena.............................. 

... 

120

6  Övriga regionalpolitiska frågor........................... 

... 

126

6.1 Service och samhällsfunktioner.................... 

... 

126

6.1.1

Målen förserviceförsöriningen............... 

... 

126

6.1.2

Problemområden i servicehänseende..... 

128

6.1.3

Kommersiell service............................. 

131

6.1.4

Samhällsservicens regionalpolitiska betydelse    

132

6.1.5

Utbyggnad av samhällsfunktionerna....... 

133

6.1.6

Remissyttrandena............................... 

136

6.1.7

Remissyttrandena............................... 

139

6.2 Miljö och markanvändning...................... 

........ 

143

6.2.1

Miljö-och markanvändningsfrågor i länsplaneringen,.

143

6.2.2

Remissyttrandena............................... 

144

6.3 Ortsstrukturen.......................................... 

146

6.3.1

Bakgrund.......................................... 

... 

146

6.3.2

Ortsslrukluren i storstadsområdena........ 

... 

150

6.3.3

Primära centra................................ 

..... 

151

6.3.4

Regionala centra och kommuncentra...... 

... 

151

6.3.5

Ortsstrukturen under kommuncenternivå 

... 

152

6.3.6

Remissyttrandena.............................. 

... 

152

6.4 Planeringsnivåer........................................ 

... 

155

6.4.1

Ramar för länens verksamhet............... 

... 

155

6.4.2

Remissyttrandena.............................. 

... 

157

7  Planeringssystem för sysselsältni ngs-och regionalpolitiken .......

160

7.1........................................................ Konjunkturpolitiken och den långsiktiga 'sysselsättningspla­

neringen ................................................ 

... 

160

7.1.1

Långsiktiga verkningar av en jämn sysselsättningsut­veckling    

160

7.1.2

Konjunkturpoliiiska medel..................... 

... 

162

7.1.3

Konjunkturinformation......................... 

... 

162

7.1.4

Den offentliga sektorn......................... 

... 

163

7.1.5

Näringslivet.......................................... 165

7.1.6

Remissyttrandena ............................. 

... 

166

7.2 Sysselsättningspolitisk planering.................. 

... 

169

Prop. 1975/76:211

309

7.2.1

Sysselsättningsplaneringens  uppgifier och allmänna uppläggning        

170

7.2.2

Lokal sysselsättningsplanering.............. 

... 

171

7.2.3

Landstingens medverkan i sysselsättningsplaneringen

173

7.2.4

Näringslivets medverkan i sysselsättningsplaneringen.

173

7.2.5

Regional sysselsätlningsplanering........... 

... 

174

7.2.6

De centrala statliga organens sysselsättningsplanering.

174

7.2.7

Remissyttrandena.............................. 

... 

175

7.3 Utvecklingsplaneringens framtida utformning.. 

... 

180

7.3.1

Nuvarande utformning......................... 

... 

180

7.3.2

Framlida planeringssystem................... 

182

7.3.3

Remissyttrandena.............................. 

186

7.4......................................................... Statistikoch prognoser förarbetsmarknaden-nuvarande infor­

mationskälla ............................................ 

... 

191

7.4.1

Utredningen...................................... 

... 

191

7.4.2

Remissyttrandena.............................. 

... 

192

8  Forskning..................................................... 

... 

193

8.1   Orter i regional samverkan ....................... 

193

8.1.1

Inledning.......................................... 

193

8.1.2

Hushällens levnadsvillkor i olika ortstyper 

193

8.1.3

Produktionskostnader i olika regioner..... 

... 

195

8.1.4

Prognos-och planeringsmetoder............ 

196

8.1.5

ERUs bedömningar och slutsatser.......... 

197

8.1.6

Inriktningen på ERUs fortsatta forskningslnitierande verksamhel          

197

8.1.7

Remissyttrandena.............................. 

... 

198

9  Föredraganden.............................................. 

203

9.1

Inledning................................................. 

203

9.2

Sysselsättningsmöjligheter.......................... 

204

9.3

Den enskildes krav på arbete...................... 

209

9.4

Riktlinjer försysselsättnings-och regionalpolitiken      

217

9.5

Åtgärder föratt undanröja förvärvshinder....... 

221

9.5.1

Allmän inrikining ................................ 

221

9.5.2

Åtgärder föratt förändra arbetslivet....... 

223

9.5.3

Åtgärder för att förbättra informationer och arbetsför­medling   

225

9.5.4

Åtgärder föratt underiätta övergängen från skola till ar­betsliv            

228

9.5.5

Åtgärder för yrkesutbildning................. 

234

9.5.6

Åtgärder föratt anpassa arbetsplatserna 

237

9.5.7

Åtgärder föratt förbättra barnomsorgen.. 

... 

242

9.5.8

Åtgärder för att förbättra resemöjligheter och bebyggel­seplanering     

244

9.5.9

Åtgärder för ekonomisk kompensation vid flyttning ..

246

Prop. 1975/76:211

310

9.6 Åtgärder för att öka tillgängen pä arbete ...... 

... 

248

9.6.1

Allmän inriktning................................. 

... 

248

9.6.2

Närings-och regionalpolitiska åtgärder.... 

... 

249

9.6.3

Insatser inom offentlig sektor............... 

... 

262

9.6.4

Arbetsmarknadspolitikens balansskapandeåtgärder ..

267

9.7 Övriga regional politiska frågor..................... 

272

9.7.1

Serviceförsörining............................... 

272

9.7.2

Miljöfrågor i länsplaneringen.................. 

275

9.7.3

Orter i regional samverkan................... 

... 

277

9.7.4

Planeringsnivåer................................. 

... 

285

9.7.5

Fullföljandetav länsplanering 1974......... 

... 

289

9.8 Planeringssystem försysselsättnings-och regionalpolitiken ..

289

9.8.1

Allmän inriktning................................ 

... 

289

9.8.2

Kommunal sysselsätlningsplanering........ 

... 

291

9.8.3

Statlig sysselsättningsplanering pä länsnivå 

294

9.8.4

Sysselsättningsplanering påcentral nivä. 

... 

299

9.8.5

Statistikfrågor................................... 

... 

301

9.9 Forskning................................................ 

... 

301

10................................................................. Hemställan  

304

11.................................................................. Beslut        

305