Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1981/82:122

Regeringens proposition

1981/82; 122

om organisation och finansiering av djurens hälso- och sjukvård, m.m.;

beslutad den 24 februari 1982.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprolokoll.

På regeringens vägnar THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

ANDERS[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i organisationen och finansi­eringen av djurens hälso- och sjukvård samt en omorganisation av statens veterinärmedicinska anstalt. I propositionen tas också upp vissa frågor angående velerinärutbildningen m. m.

Riksdagen 1981182. 1 samt. Nr 122

Prop. 1981/82:122

2

Utdrag

JORDBRUKSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1982-02-24

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Ullslen,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], An­dersson, Boo, Petri,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tilländer,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om organisation och finansiering av djurens hälso- och sjukvård, m.m.

1    Inledning

Med stöd av regeringens bemyndigande fillkallade chefen för jordbruks­departementet i maj 1979 en kommitté' med uppdrag att se över organisa­tionen och finansieringen av djurens hälso- och sjukvård.

Kommittén, som antog namnet djurhälsoutredningen, överlämnade i december 1979 promemorian "Finansiering av djursjukhus m.m.". Pro­memorian har behandlats i regeringens proposition (1979/80:151) om änd­ring i förordningen (1923:116) angående skatt för hundar. Djurhälsoulred­ningen avlämnade i september 1981 betänkandet (SOU 1981:57) Djurens hälso- och sjukvård. Betänkandet har remissbehandlats.Till protokollet i detta ärende bör fogas dels djurhälsoulredningens sammanfattning av be­tänkandet som bilaga 1, dels en förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena som bilaga 2. Beträffande nuvaran­de förhållanden m. m. samt utredningens närmare överväganden hänvisas till betänkandet.

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för jordbruks­departementet i maj 1981 en särskild utredare med uppdrag att utreda vissa frågor rörande statens veterinärmedicinska anstalts och statens lanl­brukskemiska laboratoriums uppgifter och organisation m.m. Utredaren har i december 1981 avlämnat betänkandet (Ds Jo 1981:9) Översyn av statens veterinärmedicinska anstalt. Belänkandel har remissbehandlats.

' Överdirektören Alf[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, riksdagsledamöterna L. Arne[REDACTED_EFTERNAMN] och Ingemar[REDACTED_EFTERNAMN], lantbrukarna Gunvor[REDACTED_EFTERNAMN] och Barbro Rhodin samt riksdagsledamoten Håkan[REDACTED_EFTERNAMN].

 Generaldirektören Ingvar Widén.

Prop. 1981/82:122

3

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfattning av betän­kandet som bilaga 3, dels en förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena som bilaga 4. Beträffande nuvaran­de förhållanden m. m. samt utredningens närmare överväganden hänvisas till betänkandet.

2   Föredragandens överväganden

2.1 Allmänt

För fullständighetens skull kommer jag vid min genomgång också att beröra ett antal detaljfrågor i vilka det inle ankommer på riksdagen att besluta.

För att ge en bakgrund till statens och näringens insatser för djurens hälso- och sjukvård vill jag inledningsvis något beröra verksamhetens syfte samt vissa utvecklingstendenser.

Djurens hälso- och sjukvård skall primärt syfta till alt främja och upp­rätthålla ett gott hälsotillstånd och därigenom skapa möjligheter till en god funktion/produktion. Hälsovården omfattar härvid aktiviteter inom elt mycket vitt fält. Det är t. ex. fråga om åtgärder inom sådana områden som stallmiljö, betesmiljö och miljö i vidare bemärkelse, förekomst av sjuk­domsframkallande smittämnen hos djuren själva och i miljön, i foder och dricksvatten, överlevnads- och spridningsmöjligheterna i miljön för sådana smittämnen osv. I begreppet ryms också djurägarens och den djurskötande personalens kunnande. Vidare bör inräknas avelsarbetel som måste inrik­tas så att ärftligt betingade svagheter och missbildningar som direkt eller indirekt kan påverka djurhälsan inte förs vidare.

Hälsovården syftar till att minska riskerna för sjukdom. Den gör inte sjukvård överflödig men sjukvårdsbehovet bör kunna minskas i betydande grad genom ökade insatser på hälsovårdens område. En sådan förskjutning av tyngdpunkten i arbetet för veterinärer m.fl. mot förebyggande hälso­vård innebär emellertid inte att utbildningen för djursjukvård eller verk­samheten inom delta område får eftersättas. Just genom den sjukvårdande verksamheten erhålls ofta impulser till hälsovårdande insatser.

Djurhälsoutredningen och flertalet remissinstanser har särskilt betonat all djurens hälso- och sjukvård i ökad utsträckning bör inriktas mol åtgär­der som syftar till att förebygga hälsoslörningar. Jag delar denna uppfatt­ning. Jag vill i detta sammanhang erinra om att utvecklingen inom den moderna djurhållningen inte varit problemfri sedd från djurhälsosynpunkt. Effeklivitetssträvandena inom animalieproduklionen har hiltills i slor ut­sträckning inriktats på teknisk utveckling för att spara arbetskraft samt på att genom avel och utfodring höja djurens avkastningsförmåga. Ett flertal negativa utvecklingstendenser beträffande djurens hållbarhet och mot­ståndskraft mot sjukdomar har i samband härmed kommit att minska del

Prop. 1981/82:122

4

ekonomiska utbyte som den nya tekniken i och för sig har skapat förutsätt­ningar för. Det är därför viktigt också av ekonomiska skäl att produktions­tekniken inom djurhållningen i högre grad än hittills inriktas på att minska sjukdomsfrekvensen.

Enligt min mening har man i första hand lagt tyngdpunkten i det prak­tiska hälso- och sjukvårdsarbetet på botande i stället för på förebyggande verksamhet. Det förebyggande momentet har emellertid utgjort en väsent­lig del vid bekämpningen av de klassiska smittsamma sjukdomarna såsom tuberkulos, smittsam kastning, mul- och klövsjuka, rabies m. fl. För dessa sjukdomar har målsättningen varit att utrota ett specifikt smittämne. Be­kämpningsåtgärderna har legat inom det traditionella veterinärmedicinska kompetensområdet. De metoder man tillgripit har främst syftat lill alt förhindra spridning av smittämnen mellan enstaka djur eller grupper av djur. Åtgärderna har l.ex. varit hälsokontroller, förbud att förflytta djur mellan besättningar eller regioner, isolering av smittade besättningar och utslaktning av sjuka eller misstänkt sjuka djur. Resultatet av insatta åtgär­der har ofta varit goda med som regel beslående resultat.

Intresset och insatserna har nu kommit att inriktas mot nedsatt hälsa och sjukdomar som orsakas av flera faktorer. En kombination av smittämnen, arv, utfodring och skötsel leder lill dessa problem som därigenom griper över många kompetensområden. Omsorgen om djurens hälsa och välbefin­nande har övergått från att vara ett exklusivt veterinärt kompetensområde till ett lagarbete där specialister inom många områden måste samverka.

Den moderna djurhållningen har inneburit en ökad koncentration till färre och alll större enheter. Kraven på hälsovårdsprogram för förebyg­gande av sjukdomar och produklionsstörningar blir därmed större. Besätt­ningsproblemen blir allt mer komplexa och det praktiska fältarbetet ute i besättningarna kräver engagemang och samverkan från alll fler specialis­ter. Detta utesluter givetvis inle att det även i framtiden kommer att finnas ett stort behov av insatser för alt bota djur.

Sammanfattningsvis vill jag således framhålla att såväl statens som näringens insatser för att förbättra djurhälsan fortlöpande måste anpassas till förändringarna i sjukdomsbilden. Detta gäller såväl den veterinärmedi­cinska utbildningen och forskningen som arbetet i djurbesättningarna.

De ekonomiska föriuslerna på grund av djursjukdomar är betydande. Styrelsen för Sveriges lantbruksuniversitet hänvisar i sitt remissvar till uppgifter från OECD, USA och England där man beräknar alt föriuslerna genom sjukdomar hos djuren uppgår lill ca 15 % äv värdet i producentledet av den samlade animalieproduklionen. Denna siffra - vilken överförd till svenska förhållanden skulle motsvara förluster uppemot två miljarder kr. per år - är sannolikt något för hög för Sverige. Det är dock troligt att förlusterna överstiger en miljard kr.

Djurens hälsa har förutom stora ekonomiska effekter för den enskilde djurägaren en mycket väsentlig samhällsekonomisk betydelse för försörj-

Prop. 1981/82:122

5

ningen med animaliska livsmedel. Statsmakterna har i olika sammanhang slagit fast att livsmedelsproduktionen är av största betydelse för folkhus­hållet. Jag vill i detta sammanhang erinra om att 1977 års jordbrukspoli­tiska beslut anger att jordbrukspolitiken skall ha som mål att bl. a. tillgodo­se konsumenternas berättigade krav på fillgång till livsmedel med hög kvalitet till rimliga priser. Djurens hälsa och därmed djurhälsovården har således elt betydande samhällsintresse. Det statliga ansvaret kan i väsent­lig grad anses omfatta frågor som rör de olika verksamheternas inriktning och omfattning samt tillsyns- och kontrollfunktioner. Mot denna bakgrund finner jag del naturligt att staten också i fortsättningen lar ansvar för djurens hälso- och sjukvård. Jag vill också framhålla betydelsen av de resurser staten bidrar med fill en god beredskap mot smittsamma sjukdo­mar. Detta bör enligt min mening komma till uttryck genom att staten även framgent tar på sig vissa såväl organisatoriska som ekonomiska förpliktel­ser. Förutom att staten, i enlighet med bestämmelserna i epizootilagslifl-ningen, ersätter den som fått vidkännas kostnader fill följd av myndighets­ingripande, bör de myndigheter, som svarar för bekämpandet av smitt­samma sjukdomar, ha tillgång fill expert- och serviceorgan. Statens insat­ser bör härvid liksom f n. i första hand knytas fill statens veterinärmedi­cinska anstalt och de statliga distriktsveterinärernas fältverksamhet.

I 1977 års jordbmkspoliliska beslut fastslogs också jordbrukets roll från regionalpolitisk synpunkt. Samfidigt framhölls även behovet av speciella stafiiga stödinsatser lill jordbruket i framför allt norra Sverige för all en tillräckligt omfattande jordbruksproduktion skall kunna upprätthållas i dessa delar av landet. Detta medför bl.a. att djurägarna i dessa delar av landet måste få tillgång till veterinär service fill rimliga kostnader. För dessa mindre djurtäla områden behövs därför särskilda statliga insatser. Detta kan ske genom att staten inrättar ett större antal distriktsveterinär­tjänster i förhållande fill djurantalet i dessa områden än i mer djurtäta områden och genom att avlägset boende djurägare erhåller vissl ekono­miskt slöd för att kostnaderna för veterinärförrättningar inle skall bli för betungande. Jag återkommer till denna fråga i samband med mina förslag om dimensionering av distriktsveterinärorganisationen och i samband med vissa anslagsfrågor.

Några remissinstanser har tagit upp frågan om statens ansvar för djur­sjukhusen och vården av sällskapsdjur. Jag delar djurhälsoulredningens uppfattning att animalieproduktionens djur endast i sällsynta fall behöver utnyttja djursjukhusen. Där behandlas huvudsakligen sällskapsdjur och sporthäslar.

Jag är medveteti om att djursjukhusen i många fall har en svår ekono­misk situation. Riksdagen har emellertid tidigare uttalat att sluten djursjuk­vård inte är en statlig angelägenhet. Jag har inte funnit anledning att föreslå någon ändring på denna punkt. I de fall staten anlitar djursjukhusen i utbildningen bör dock som hiltills kompensation för handledning och in-

Prop. 1981/82:122

trång ersättas av de insfitutioner och myndigheter som svarar för utbild­ningen.

Kravet på veterinärvård av sällskapsdjur och sporthäsitar har under senare år ökat kraftigt. Det är enligl min mening inte rimligt att staten lar på sig ansvaret för alt tillmötesgå denna efterfrågan annat än i vissa undantagsfall, l.ex. i glesbygd. Jag återkommer lill denna fråga i det följande vid behandlingen av den framtida distriktsvelerir ärorganisalio-nens uppgifter. Jag vill i detta sammanhang dock erinra om att staten gör betydande insatser även för sällskapsdjurens hälso- och sjukvård. Utbild­ningen av veterinärer och den veterinärmedicinska forskningen kommer även dessa djurgrupper lill del. Detta är enligt min mening väl mofiverat av djurskyddsskäl och med hänsyn fill dessa djurs sociala betydelse.

2.2 Organisation och flnansiering av djurens hälso- och sjukvård m. m.

2.2.1 Huvudmannaskap

Djurens hälso- och sjukvård är f n. organisatoriskt uppdelad på olika huvudmän. Djurhälsoutredningen har därför i enlighet med sina direktiv övervägt vilka förbättringar som skulle kunna åstadkommas genom en samordning av huvudmannaskap och resurser. Möjligheterna till integra­tion mellan den statliga distriktsveterinärorganisationen och den av näring­en organiserade hälsokonlrollverksamhelen har bl.a. prövais. Utredning­en har inte föreslagit någon ändring i fråga om huvudmannaskap i första hand därför att näringen ställt sig avvisande både till alt åta sig huvudman­naskapet för distriktsveterinärorganisationen och till att med staten bilda ett bolag för en samordnad verksamhet.

Ett fortsatt statligt huvudmannaskap tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Statskontoret och riksrevisiorsverket anser dock att det varit naturligt att jordbruksnäringen helt tagit över ansvaret för veterinärorganisationen. Riksrevisionsverkel framhåller all en samlad lösning i näringens eller med staten delad regi bör prövas ytterligare, t. ex. i form av ell statligt bolag.

För egen del får jag anföra följande. I det föregående har jag understrukit djurhälsans stora betydelse för djurägarna och för samhÉillet. Elt gott hälsotillstånd hos animalieproduktionens djur är nödvändigt för en tryggad försörjning med animalieprodukter av god kvalitet. Det har därmed också stor betydelse för människors hälsa. Detta motiverar enligt rnin mening att staten även i framtiden, för vården av i första hand animalieprodukfionens djur, lar på sig huvudmannaskapet för distriktsveterinäroirganisationen. Det finns emellertid enligt min mening inte tillräckligt starka motiv för att staten direkt eller via elt stafiigt bolag skulle vara huvudman för både distriktsvelerinärorganisationen och den organiserade djurhälsokontrol­len. Den senare verksamheten i näringens regi har fungerat väl och det finns därför ingen anledning att nu föreslå någon förändring i (luvudmanna-skapet.

Prop. 1981/82:122

7

Jag vill framhålla att den stafiiga distriklsveterinärorganisationen är en värdefull resurs som samhället inte bör avhända sig. Distriklsveieri-närorganisationen bör utgöra grunden för hälso- och sjukvården inom animaUeprodukfionen. Genom denna garanteras djurägarna en tillfreds­ställande service i alla delar av landet. Inte minst viktigt är att del syslem för beredskap som byggts upp inom distriktsveterinärorganisationen bibe­hålls på nuvarande nivå. Slutligen vill jag peka på den stafiiga distriklsve-terinärorganisalionens roll i övervakningen och bekämpningen av smitt­samma sjukdomar.

2.2.2 Planering och samverkan

Utredningen har föreslagit att lantbruksstyrelsens verksamhetsplanering i framtiden även skall omfatta djurens hälso- och sjukvård. Även jag anser det nödvändigt att en sådan planering kommer till stånd. Syftet med planeringen skall vara att ge lantbruksstyrelsen underiag dels för styrel­sens anslagsframställning, dels för fördelningen av resurser mellan olika regioner och verksamhetsinriktningar. Med den stora betydelse som djur­hälsan har för animalieproduklionen är det viktigt att denna beaktas vid planeringen och vägs in i den samlade bedömningen när del gäller alt fördela och prioritera olika insatser inom lantbruksverkel. En utgångs­punkt för planeringen av djurens hälso- och sjukvård bör givetvis i första hand vara inriktningen och omfattningen av animalieprodukfionen inom olika delar av landet. Med hänsyn till de starkt skiftande förhållandena inom olika landsdelar anser jag alt ett regionalt inflytande är viktigt vid planeringen av verksamheten. Härigenom kan också djurägare och andra berörda inom en region beredas tillfälle till ett vidgat inflytande. Det övergripande ansvaret för planeringen åvilar dock lantbruksstyrelsen.

Jag har tidigare berört de förändringar som skett inom vår djurhållning. Dessa förändringar gör det viktigt alt djurens hälso- och sjukvård anpassas till de olika krav som ställs och kommer att ställas på denna i fråga om inriktning och organisation. Enligt min mening kommer den föreslagna verksamhetsplaneringen att öka lantbruksstyrelsens möjligheter att följa utvecklingen och vidta åtgärder som på ett flexibelt sätt kan anpassas fill denna.

Somjag tidigare framhållit bör den nuvarande statliga distriktsveterinär-organisationen bibehållas. Jag utgår också från att det i fortsättningen kommer att finnas privatpraktiserande veterinärer, främst för sport- och sällskapsdjurens behov, och att jordbruksnäringen även i fortsättningen kommer att bedriva organiserad hälsokonlrollverksamhet för olika djur­slag och produktionsgrenar. För att statens och näringens insatser skall kunna utnyttjas på bästa sätt krävs en samordning av resurserna. Samord­ningens syfte bör vara att ge djurägarna en samlad service såväl vad gäller sjukvård som hälsovård. Samordningen bör ske såväl centralt som regio­nalt. Den centrala samordningen mellan staten och näringen bör ledas av

Prop. 1981/82:122

8

lantbruksstyrelsen i nära samarbete med representanter för berörda pro­duktionsinriktningar inom jordbruksnäringen. Det är enligt min mening också viktigt att man i samordningsarbetet häller nära kontakter med Sveriges lantbruksuniversitet och statens veterinärmedicinska anstalt. Det är sålunda angeläget att de stora satsningar som under senare år gjorts vid dessa myndigheter utnyttjas för praktiskt vetenskapligt utvecklingsarbete med utgångspunkt i vad den samordnade verksamheten ute i fältet kräver. Härigenom garanteras alt insatserna får vetenskaplig förankring och att utvecklingens framsteg kommer arbetet ute på fältet till godo. Del ankom­mer på lantbruksstyrelsen att ta ställning fill de organisatoriska formerna för samarbetet.

Liksom utredningen och remissinstanserna vill jag också starkt under­stryka betydelsen av en regional samordning för att hälsoslörningar skall kunna förebyggas på elt effektivt sätt. Denna samordning kan ske på olika sätt l.ex. i form av regelbundet återkommande samordningskonferenser och i form av direkt samarbete i enskilda besättningar. Syftet med de regionala samordningskonferenserna skall vara att skapa kontakt mellan såväl olika veterinärkategorier som med andra specialister på husdjursom­rådet. Konferenserna bör i första hand inriktas på ömsesidig information och fortbildning och bör i allmänhet anordnas med utgångspunkt i olika djurslag och produktionsinriktningar. Med den målsättningen torde sam­ordningen få ske över länsgränserna. Det ankommer på lantbruksstyrelsen att efter samråd med jordbruksnäringen planera dessa konferenser och göra en lämplig regionindelning för dessa.

En annan form av samordning berör del konkreta djurhälsoarbetel på fältet. Särskilt vid hälsoslörningar som berör hela djurbesättningar är det nödvändigt med ett lagarbete där olika veterinärkategorier och andra spe­cialister på husdjursområdel samverkar för att djurägaren skall kunna erbjudas en samlad och varaktig lösning på uppkomna sjukdomsproblem. Samverkan på fältet bör i första hand ske genom direkta kontakter mellan främst dislriklsveterinärer och de veterinärer som arbetar inom den av jordbruksnäringen anordnade hälsokontrollverksamheten. Därjämte bör vid behov och på initiativ av förste distriktsveterinären en genomgång ske av s.k. problembesättningar inom resp. stordistrikt. Detta bör lämpligen ske genom att berörda veterinärkategorier, utfodringsrådgivare, lantbruks­nämndens specialister på husdjurs- och byggnadsfrågor etc. saml djur­ägare samlas och överlägger om lämpliga åtgärder. Som underlag för dessa överläggningar bör tillgänglig information om besättningarna tas fram. Härigenom bör enligt min mening bättre förutsättningar skapas för en ändamålsenlig besällningsdiagnostik och därav följande rådgivning.

2.2.3 Distriktsveterinärorganisationen

Som jag tidigare framhållit bör staten vara huvudman för dislriktsvete-rinärorganisationen. Jag övergår nu till att redogöra för denna organisa­tions uppgifter, dimensionering och arbetsformer.

Prop. 1981/82:122

9

I förordningen (1971:810) med allmän veterinärinstruklion anges att det åligger distriktsveterinärerna att tillhandagå med hälso- och sjukvård i fråga om husdjur. Detta bör även i fortsättningen vara deras huvuduppgift. Med hänsyn till vad jag tidigare framfört om samverkan mellan distriklsve-terinärorganisationen och främst den organiserade hälsokontrollverksam­heten bör enligt min mening veterinärinstruktionen kompletteras med en föreskrift innebärande skyldighet för distriktsveterinär att delta i sådan samordnad djurhälsovård. Det ankommer på regeringen att besluta i dessa frågor. I övrigt bör de allmänna uppgifterna för distriktsveterinären i fråga om smittsamma husdjurssjukdomar, djurskydd m. m. vara oförändrade. Det åligger sålunda distriktsveterinär bl. a. att tillse att föreskrifter rörande hälso- och sjukvården bland husdjuren och inom djurskyddet efterlevs. Dessa allmänna åligganden gäller tillsyn av alla husdjur.

I fråga om vården av olika husdjur har riksdagen tidigare uttalat att dislriktsveterinärorganisalionen i första hand skall tillgodose det behov av vård som föreligger för animalieproduktionens djur. Jag finner ingen anled­ning att ändra denna huvudprincip. Som djurhälsoutredningen har framhål­lit kan det emellertid av praktiska skäl och av djurskyddsskäl vara lämpligt att distriktsveterinärerna även gör vissa insatser i vården av sällskapsdjur och sporthäslar. En stor del av häslhållningen i landet är lokaliserad till jordbruksfastigheter och det är naturligt att dess behov av veterinär ser­vice delvis tillgodoses genom samma veterinärer som arbetar med lantbru­kets djur i övrigt. När det gäller enklare poliklinisk vård av sällskapsdjur, framför alll hundar och katter, torde praktiskt tagel alla veterinärer kunna ge djurägarna viss service. För en specialiserad sjukvård för hästar och sällskapsdjur bör dock hänvisning ske till privatprakfiserande veterinärer, specialpolikliniker och djursjukhus. Del finns alltså enligt min mening ingen anledning att genom särskilda bestämmelser hindra distriktsveteri­när att utöva enklare djursjukvård för sällskapsdjur och sporthäslar. Å andra sidan kan skyldighet för distriktsveterinär att behandla sällskapsdjur och sporthästar endast föreskrivas i glesbygd. Skulle nämligen en generell sådan skyldighet föreligga skulle detta leda till oacceptabelt stora krav pä distriklsvelerinärtjänsler i de större tätorterna.

Vid fördelningen av tjänsterna inom distriktsveterinärorganisationen bör som hittills antalet djur inom animalieproduklionen vara vägledande. I utpräglad glesbygd är del emellertid angelägel att sällskapsdjur och sport­hästar medlas vid bedömningen av arbetsunderlaget eftersom arbetet med animalieproduktionens djur i dessa bygder ofta inte ger full sysselsättning. Om fältorganisationen dimensioneras enbart efter antalet djur inom anima­lieproduklionen skulle avstånden lill närmaste veterinär bli allt för stora i glesbygderna. I likhet med utredningen anser jag dock att man vid fördel­ning av de personella resurserna bör göra en avvägning så att alla kategori­er djurägare får en rimlig service samtidigt som veterinärerna bereds full sysselsättning. Vid en sådan avvägning bör på motsvarande sätl hänsyn tas

Prop. 1981/82:122

10

till behovet av veterinärmedverkan inom t. ex. kötlbesiktningsverksamhet, seminverksamhet m.m. Det ankommer på lantbruksslyrelsen all inom givna resursramar svara för fördelningen av distriktsveterinärtjänslerna.

Inom distriktsvelerinärorganisationen finns f n. 310 tjänster fördelade på 92 distrikt. För att kunna tillgodose behovet av djursjukvård har lanl­bmksstyrelsen ansett det nödvändigt att därutöver arvodesanställa dis­triktsveterinärer. För att klara arbetskraftsbehovet vid semestrar och and­ra ledigheter anlitas vidare extra vikarier. Den sammanlagda arbetsvoly­men som vikarierna svarar för motsvarar ca 100 årsarbeten. Djurhälso­utredningen har föreslagit en förstärkning av distriktsveterinärorganisa­tionen så att antalet fasta distriklsveterinärtjänsler skulle uppgå till högst 390.

Utredningen har bedömt att organisationen är underbemannad med ca 30 tjänster. Härtill föreslås att nuvarande system med tillfälliga vikarier fill övervägande del ersätts med 50 nya distriklsveterinärtjänster med fast placering i distrikten. Vidare föreslås alt den nuvarande uppdelningen av distriktsveterinärtjänsterna i fasta tjänster, regionvikarietjänster, förfogan-detjänsler och rekryteringstjänster upphör. Den föreslagna förstärkningen av distriktsveterinärorganisafionen bör enligt utredningen leda fill förbätt­rade arbetsförhållanden för distriktsveterinärerna. Dessutom bör enligt utredningen det starkt minskade behovet av tillfälliga vikarier få väsentliga besparingseffekter framför allt genom minskade kostnader för resor och traktamenten. Det kan här nämnas att kostnaderna för tillfälliga vikarier under år 1981 uppgick till ca 13,5 milj. kr.

Lantbruksstyrelsen framhåller att den föreslagna förstärkningen med 30 plus 50 nya tjänster innebär att organisationen i stort kommer i nivå med dagens reella behov samtidigt som övervägande delen av vikariebehovet fillgodoses. Sveriges veterinärförbund tillstyrker utredningens förslag om elt ökat antal tjänster, men framhåller att de 30 reellt nya tjänsterna enbart löser det akuta behovet av arbetskraft och alt övriga föreslagna fasta tjänster utgör en besparing. Förbundet hävdar att distriktsveterinärernas arbetstid genomsnitfligt väsentligt överstiger vad som i samhället i övrigt är normalt.

Jag delar utredningens uppfattning alt en förstärkning av dislriktsvete-rinärorganisalionen är nödvändig. Den nuvarande dimensioneringen av di-striklsveterinärorganisationen fastställdes av riksdagen år 1973. Härefter har förutsättningarna vad gäller djurantal och behovet av velerinärvård ändrats. Arbetsbelastningen inom distriktsveterinärorganisationen har med anledning härav i vissa distrikt blivit avsevärt högre än som kunde förutses. Vid en riksomfattande översyn som genomfördes av lantbruks­slyrelsen under år 1980 framkom alt arbetsbelastningen i vissa distrikt är oacceptabelt hög. Trots detta fungerar dislriklsveterinärorganisalionen i allmänhet på ett för djurägarna tillfredsställande sätt, mycket beroende på hög arbetsinsats av distriktsveterinärerna.

Prop. 1981/82:122

11

Tilldelningen av distriktsveterinärtjänster har, som framgår av ovanstå­ende redovisning, varit otillräcklig. Jag föreslår därför att antalet tjänster inom dislriktsveterinärorganisalionen ökas så alt det får uppgå till högst 390. Jag föreslår vidare att samtliga tjänster benämns distriktsveterinär­tjänster i distriktsvelerinärorganisationen.

Genom den förstärkning av organisationen som jag föreslagit ersätts nuvarande vikariatsystem i betydande utsträckning med fasta tjänster. I medeltal kommer härigenom varje distrikt att ha drygl fyra veterinärer. I vatje distrikt bör liksom nu finnas en förste distriktsveterinär med uppgift att leda och fördela arbetet inom distriktet. Verksamheten inom distriktet bör detaljplaneras. En utgångspunkt skall härvid vara alt varje distrikt i princip skall klara verksamheten med tilldelade fasta tjänster ulan tillskott av vikarier utifrån.

För alt minska belastningen på distriktsveterinärerna och för all veteri­närernas kunnande och lid skall kunna utnyttjas bättre har utredningen även övervägt möjligheten att överföra mindre kvalificerade arbetsuppgif­ter på annan arbetskraft. Utredningen har sålunda framhållit att sådana arbetsuppgifter efter viss genomgången utbildning i ökad utsträckning bör kunna utföras av djurägarna själva. Utredningen har även erinrat om att husdjursföreningarna i landet har ca 500 assistenter för fältarbetet med semin- och kontrollverksamhet samt djurhälsovård. Elt betydande antal assistenter finns även inom den hälsokontrollverksamhet som anordnas av slakteriförbundel.

Några remissinstanser har kommenterat utredningens synpunkter på denna fråga. Riksrevisionsverket (RRV) framhåller sålunda att om mindre kvalificerade ingrepp och åtgärder överlåts lill andra personalkategorier eller till djurägarna själva, bör detta leda lill en minskning i behovet av distriktsveterinärer. Lantbrukarnas riksförbund (LRF) anser att distrikts­veterinärens arbete i många fall är alltför ensidigt inriktat på ren akutsjuk­vård av rufinkaraklär och betonar viklen av att i större omfattning än i dag överlåta till djurägare eller assistentpersonal att utföra rutinbehandlingar. Lantbruksstyrelsen däremot ställer sig tveksam fill om någon arbelsfid av betydelse kommer att frigöras genom alt icke velerinärutbildad personal tas i anspråk för vissa uppgifter inom djursjukvården. Styrelsen anser vidare att ytterligare överväganden behövs i fråga om vilka uppgifter som skulle kunna tas om hand av annan personal. Sveriges veterinärförbund påpekar alt en utökad djurägarinsals fordrar och förutsätter ökad utbild­ning av djurägare. Utredningens förslag om att använda annan personal än veterinärer i djursjukvården är enligt förbundet ur flera synpunkter orealis­fiskt.

Enligt min mening är utredningens förslag att i ökad utsträckning över­låta mindre kvalificerade djursjukvårdsuppgifter på djurägarna eller annan personal värt att noga övervägas. Jag vill redan nu nämna att jag senare kommer alt föreslå att distriktsveterinärerna närmare knyts till lantbruks-

Prop. 1981/82:122

12

nämnden. Ett av skälen härtill är att jag anser att frågor som berör djurens hälso- och sjukvård i ökad utsträckning bör ingå i nämndernas rådgivnings-och kursverksamhet. Det blir då naturligt att i denna verksamhet och i samråd med djurägarnas organisafioner också lägga in utbildning av djur­ägare i bl. a. djursjukvård. I del föregående har jag vidare betonat vikten av ökad samverkan mellan distriktsveterinärorganisationen och den organise­rade hälsokonlrollverksamhelen i näringens regi. Detla bör öka möjlighe­ten att finna lämpliga former för mer akfiva insatser i djurhälso- och djursjukvården av den assistentpersonal som finns inom de organisationer som anordnar hälsokontroll och seminverksamhet.

En sådan ökad djurägarinsals och medverkan av assistentpersonal bör givetvis ske i samarbete med och på uppdrag av ansvarig veterinär. Delta är särskilt viktigt för att djur inte skall utsättas för onödigt lidande genom lekmannabehandling saml för att undvika missbruk av läkemedel framför allt med hänsyn till riskerna för överförande av kemoterapeulika och andra preparat till hvsmedel. Det bör ankomma på lantbruksstyrelsen som hu­vudman för distriklsveterinärorganisationen att diskutera med näringens organisationer om lämpliga former för en utökad lekmannamedverkan i djursjukvården.

I detta sammanhang vill jag även ta upp frågan om samverkan i flervete-rinärstalioner. Djurhälsoutredningen har förordat att flervelerinärslalioner inrättas framför allt i djurtäta områden samt där geografiska, produktions­tekniska och andra förutsättningar finns härför. Dessa kan enligt utred­ningen vara utformade som distriktsveterinärstalioner där ett antal di­striktsveterinärer samverkar eller som djurhälsocentraler där samverkan avses ske mellan distriktsveterinärer och andra veterinärkategorier samt organisationer som arbetar med djurens hälso- och sjukvård, l.ex. lant­bruksnämnd, husdjursföreningar, slakteriföreningar, besiktningsveteri­närer, regionala laboratorier och djursjukhus.

Lantbruksstyrelsen delar i stort utredningens positiva principiella in­ställning till flerveterinärstationer, men påpekar samtidigt att det enligt styrelsens erfarenhet i samband med inrättande av flerveterinärstationer uppkommer vissa praktiska problem med lokalanskaffning, biträdeshjälp o.d. Styrelsen framhåller att det är viktigt att styrelsen får befogenhet att lösa dessa frågor även om de skulle innebära vissa ekonomiska åtaganden. LRF anför att erfarenheterna av de hitfills inrättade flerveterinärstatio-nerna är övervägande positiva och konstaterar att fördelarna mer än väl uppväger de farhågor som tidigare uttalades från djurägarnas sida. LRF stöder därmed tanken att fältverksamheten i ökad utsträckning kan bedri­vas i form av flerveterinärstationer. LRF framhåller också alt inrättandet av djurhälsocentraler är en rationell väg att få till slånd den eftersträvade samordningen av olika aktiviteter inom husdjursområdet och förordar att man tar vara på denna möjlighet vid lokalisering av distriktsveterinärer och veterinärstationer för att eventuellt samordna lokaler med t. ex. husdjurs-

Prop. 1981/82:122

13

föreningar. Sveriges veterinärförbund instämmer i utredningens mofiv för inrättande av flerveterinärstationer. Härigenom kan enligt förbundets me­ning en bättre planering av arbetet möjliggöras. Förbundet anser att sta­tens personalomkostnader reduceras och att den veterinära servicen för­bättras. Det är därför enligt förbundets uppfattning rimligt att staten åtar sig det direkta ekonomiska ansvaret för inrättande och drift av flerveteri­närstationer, eftersom denna organisafionsform samtidigt ulgör en möjlig­het till rationaliseringar.

Jag har tidigare understrukit vikten av en ökad samverkan mellan olika veterinära kategorier och andra personer och organisationer som har an­knytning till djurens hälso- och sjukvård. Jag har också framhållit behovel av att alla möjligheter tas tiil våra för alt finna lösningar som pä olika sätt förbättrar arbetsförhållandena för distriktsveterinärerna. Enligt min me­ning kan inrättande av flerveterinärstationer bidra till att nå nyssnämnda mål. Båda de av utredningen föreslagna samarbelsformerna, distriktsve­terinärstalioner och djurhälsocentraler, lorde medföra minskad sårbarhet vid akut uppkomna vakanssiluafioner. Vidare ger den personliga kontak­ten vid en flerveterinärstation en möjlighet till utveckling av den enskilde veterinärens kunskaper till gagn för den djurägande allmänheten. Erfaren­heterna av den hitintills bedrivna försöksverksamheten med flerveterinär­stationer är också övervägande positiva. Med hänsyn lill de fördelar som står att vinna för såväl veterinärer som djurägare föreslår jag därför en successiv uppbyggnad av flerveterinärstationer. Jag är emellertid angelä­gen om att framhålla all flerveterinärstationer endast bör inrättas där detta av geografiska och andra praktiska skäl är lämpligt och att djurägarnas service inte väsentligt får försämras genom längre avstånd till närmaste veterinär. Jag vill i delta sammanhang påpeka att önskad samverkan också kan åstadkommas inom ramen för ett distrikt även om tjänsleinnehavarna är placerade på skilda stalioneringsorter.

Det ankommer på lantbruksslyrelsen alt indela landet i veterinärdislrikt saml bestämma tjänsigöringsområden och stafioneringsorter. Styrelsen bör härvid efter samråd med näringens organisationer för varje enskilt distrikt väga för- och nackdelar med inrättande av flerveterinärstationer. Jag vill slutligen framhålla att inrättande av flerveterinärstationer och annan samverkan i distrikten underlättas i hög grad om de tjänster som nyinrättas placeras på de orter som i nuvarande organisation har en eller flera dislriklsveterinärer.

Som lantbruksslyrelsen framhållit uppkommer i samband med inrättan­de av veterinärstationer vissa problem med bl.a. lokalanskaffning. Enligt min mening talar praktiska skäl för att lantbruksnämnderna i första hand kontaktar berörda kommuner för att lösa lokalfrågorna. När del däremot gäller djurhälsocentraler kan det vara ändamålsenligt att där så är möjligt förlägga dessa till lämplig husdjursförenings lokaler eller lill ett regionall laboratorium. Kostnaderna för hyra och drift av lokalerna bör hänföras fill

Prop. 1981/82:122

14

verksamheten och jag kan därför inle biträda veterinärförbundets förslag att staten skall stå för lokalkostnader m. m.

Jag biträder däremot djurhälsoulredningens uppfattning att det kan vara lämpligt att stimulera fill samarbete i flerveterinärstationer genom att stat­liga medel under ett uppbyggnadsskede anvisas för anskaffande av telefon­växel m.m. Jag föreslår därför att lantbruksstyrelsen får disponera 0,5 milj. kr. årligen för kostnader i anslutning till inrättande av flerveteri­närstationer.

Djurhälsoulredningen har, bl.a. som ett led i sina rationaliseringsslrä-vanden, föreslagit databehandling av distriktsveterinärernas praklikjour-naler. Utredningen påpekar att försöksverksamhel med datorisering av veterinärmedicinska data sedan flera år tillbaka har pågått i Skaraborgs och Kalmar län. Erfarenheterna är positiva. Från näringens sida framförs också att man svårligen kan undvara ifrågavarande moderna hjälpmedel om man vill nå en resullatgivande ökad satsning på profylax och genomfö­ra den samordning inom djurhälsovården som är önskvärd. En systemati­sering av veterinärernas praktikjournaler med hjälp av ADB bör enligt utredningen underlätta veterinärernas administrativa arbete och ge en säkrare sjukdomsstatistik samt möjUggöra en kontinuerlig redovisning av veterinärmedicinska observationer och åtgärder i den enskilda besättning­en. Vidare kan den föreslagna systematiseringen utgöra ett värdefullt stöd i avelsarbetel främst vad avser nötkreatur men sannolikt också vad avser svin genom att olika sjukdomars genetiska betydelse kan vägas in i avelsar­betel. Slutligen utgör insamlade veterinärmedicinska data ett värdefullt underlag vid forsknings- och utvecklingsarbete som berör djurhälsovård och djursjukvård. Kostnaderna för del föreslagna datasystemet beräknas av utredningen uppgå till 2 milj. kr. per år.

Remissinstanserna är övervägande posifiva till utredningens förslag. Statskontoret finner det dock inte styrkt att systemet ger den lönsamhet som anges samt påpekar att det inte är klarlagt vilken organisafion som skall ansvara för driften av systemet om det införs i hela landet.

Jag vill för egen del framhålla att sedan utredningen framlagt sitt betän­kande har LRF ställt i utsikt alt ta på sig ansvaret för driften av systemet samt för nödvändigt utvecklingsarbete i samband härmed. Lantbrukssty­relsen äger att mot ersättning erhålla utdalaredovisning för bl.a. smitt­skyddsbevakning och sjukdomsstatistik. Jag anser därför att betryggande garantier har skapats för ett framgångsrikt resultat och förordar därför att ett riksomfattande datasystem för systematisering av veterinärernas prak-tikjoumaler snarast införs. Regeringen eller efter regeringens bemyndi­gande lantbruksslyrelsen bör träffa avtal om införande av systemet. Jag återkommer lill anslagsfrågan i del följande (avsnitt 4).

Jag föreslår att den nya distriktsveterinärorganisaiionen inrättas den 1 januari 1983.

Prop. 1981/82:122

15

2.2.4 Regional administration

Vad gäller den regionala administrationen av djurens hälso- och sjuk­vård har djurhälsoutredningen föreslagit att länsvelerinärorganisationens nuvarande arbetsuppgifter förs över till resp. lantbruksnämnd.

Utredningens förslag tillstyrks av socialstyrelsen, statskontoret, lant­bruksslyrelsen, länsstyrelsen i Skaraborgs län, övervägande antalet lant­bruksnämnder, LRF och Hushållningssällskapens förbund. Förslaget av­styrks av livsmedelsverket, länsstyrelsernas organisalionsnämnd, övervä­gande antalet länsstyrelser, länsveterinärorganisationerna och Sveriges veterinärförbund. Vissa remissinstanser som yttrat sig anser att frågan ytterligare bör övervägas med hänsyn till länsstyrelsens uppgifter främst rörande livsmedelskontrollen.

För egen del får jag anföra följande. I det föregående har jag framhållit att de framtida uppgifterna vad gäller djurens hälso- och sjukvård kräver ökade insatser i fråga om planering och prioritering av olika aktiviteter. Planeringen bör centralt utföras av lantbruksstyrelsen under medverkan av jordbruksnäringens organisafioner. Som djurhälsoutredningen påpekar bör också, bl. a. som ett led i en önskvärd decentralisering, den regionala planeringen och ledningen av djurens hälso- och sjukvård förbättras. Det är härvid enligt min mening viktigt att den regionala verksamheten på djurhälsoomrädel sätts i relation till statens och näringens övriga insatser inom främst animalieproduklionen. Regionalt svarar lantbruksnämnderna för de statliga insatserna i fråga om rådgivning m. m. inom animalieproduk­lionen. Lantbruksnämnderna ombesörjer också en slor del av de admini­strativa uppgifterna för distrikts veterinärorganisationen. Tillsynen över den allmänna hälso- och sjukvården bland husdjuren åvilar emellertid länsveterinärorganisationen som fungerar som ett fristående regionalt or­gan åt lantbruksslyrelsen. Länsveterinärorganisationen skall sålunda ut­öva fillsyn över veterinärernas verksamhet inom länet. Härutöver skall länsveterinärorganisalionen leda och samordna åtgärder mot djursjukdo­mar. I fråga om de sällsynta sjukdomar som är upptagna i epizootilagen har länsstyrelsen denna uppgift.

I länsveterinärorganisationens arbetsuppgifter ingår också att utöva upplysnings- och rådgivningsverksamhet. Länsveterinärorganisationen är alltså en från länsstyrelsen skild enhet vars verksamhet utövas av länsve­terinären. Denne är numera tillika tjänsteman i länsstyrelsen och handläg­ger där framför alll sådana ärenden som åvilar länsstyrelsen som regionall organ för fillsynen m. m. enligt livsmedelslagen, djurskyddslagen och epi­zootilagen. Före år 1972 lydde länsveterinären under dåvarande veterinär­styrelsen. Länsveterinären var då en från länsstyrelsen fristående expert med skyldighet att biträda länsstyrelsen i frågor rörande livsmedelskon­troll, djurskydd och epizoolibekämpande. En direkt befälslinje gick då från den centrala veterinära myndigheten lill länsveterinären. När veterinär-styrelsen upphörde fördelades dess uppgifter på lantbruksslyrelsen och det

Prop. 1981/82:122

16

nyinrättade statens livsmedelsverk. Det bestämdes då att länsveterinären skulle inplaceras i länsstyrelsen men det förutsattes att länsveterinären även skulle fullgöra uppgifter ål båda dessa centrala verk i frågor som inte berörde länsstyrelsen. Länsveterinären utför i länsveterinärorganisalionen utanför länsstyrelsen ifrågavarande uppgifter ål lantbruksstyrelsen.

Den regionala stafiiga administrationen för djurens hälso- och sjukvård är alltså, bortsett från mera sällsynt förekommande epizootiärenden, upp­delad på lantbruksnämnd och länsveterinärorganisation. Jag delar djur­hälsoulredningens uppfattning att del är angeläget att denna uppdelning upphör. Jag anser också i likhet med utredningen och flera remissinstanser att det regionala ansvaret för djurens hälso- och sjukvård bör åvila lant­bruksnämnden. Länsveterinärorganisationens nuvarande arbetsuppgifter bör alltså föras över till resp. lantbruksnämnd. I och med delta upphör länsveterinärorganisationen och administrationen koncentreras till ett re­gionalt organ. Härigenom kommer lantbruksnämnden att få ett samlat ansvar och samlade resurser för de statliga regionala insatserna inom animalieproduklionen. Djurens hälso- och sjukvård kan sålunda planeras tillsammans med övriga statliga insatser och sättas in i nämndens hand­lingsprogram. En fördel härmed är enligt min mening att planeringen decentraliseras och att djurägarna får ett ökat inflytande på inriktning och omfattning av djurens hälso- och sjukvård. Jag vill i detta sammanhang särskill betona att det är viktigt att lantbruksnämnden i framtiden beaktar den stora betydelsen som djurhälsan har för de animalieproducerande företagens ekonomi. För att nämnden skall kunna fylla denna uppgift behövs ett intimt samarbete mellan husdjursrådgivare och veterinärexper­tis. Genom den föreslagna organisationsförändringen bör denna samver­kan kunna fördjupas och göras mer effektiv.

De uppgifter som bör överföras från länsveterinärorganisationen lill lantbruksnämnden är i vissa delar av administrafiv natur och kräver inte veterinär kompelens. Övriga uppgifter rörande övergripande tillsyn av det allmänna sjukdomsläget, tillsynen av praktiserande veterinärers verksam­het, planering och samordning av olika insatser, medverkan vid planering och genomförande av lantbruksnämndens rådgivning inom husdjursområ­det, djurskyddsfrågor m.m. förutsätter i flertalet fall veterinär sakkun­skap. Sådan saknas f.n. vid lantbruksnämnderna. Utredningen har över­vägt att föreslå en direkt överföring av resurser från länsstyrelserna till lantbruksverkel. I flertalet län finns emellertid endast en länsveterinär. Utredningen har bl. a. därför tagit upp frågan om vissa länsstyrelser skulle kunna dela på en tjänst med veterinärinrikining. På samma sätl skulle en eller flera lantbruksnämnder kunna dela på en velerinärtjänst. Ett motiv för en sådan delning skulle enligl utredningen vara alt det är svårt att i en och samma person förena kompetens inom såväl djurens hälso- och sjuk­vård som livsmedelshygien m.m.

LRF avvisar förslaget om en uppdelning av länsvelerinärljänster på det

Prop. 1981/82:122

17

sätt utredningen föreslår, då det bedöms svårt att nå önskvärd samordning mellan två län. LRF föreslår därför i stället alt länsveterinären inordnas i lantbruksnämnden, varifrån denne fullgör sitt uppdrag som chef för di-striktsveterinärorganisalionen och därmed sammanhängande samord­ningsfrågor. Länsveterinären föreslås i övrigt vara föredragande i länssty­relsen i frågor rörande livsmedelskontroll, epizootiärenden m. m.

För egen del vill jag anföra följande. Länsstyrelsen har sedan år 1972 haft länsveterinärer i sin organisation och funnit deras verksamhet värde­full, förutom inom de områden som iradifionellt hör till den veterinära sekiorn även inom andra enheter på länsstyrelse. Man framhåller från länsstyrelsehåll sålunda att länsveterinärerna spelar en aktiv roll i sam­hällsplaneringen och bidrar lill all möjligheterna förbättras att få en allsidig bedömning i en rad ärendegrupper, bl.a. inom miljövård. Jag anser därför att en tjänsteman med veterinärutbildning även i fortsättningen bör vara placerad i länsstyrelsen. Jag ser det samtidigt som en allvarlig brist att den veterinärmedicinska sektorn inom lantbruksnämndernas verksamhetsfält inte är tillfredsslällande tillgodosedd. Frågan bör därför enligt min mening få följande lösning.

I landet finns f. n. 32 tjänster som länsveterinär och biträdande länsve­terinär. Två länsveterinärer finns i Stockholms, Östergötlands, Kalmar, Krisfianstads, Malmöhus, Hallands, Älvsborgs och Västerbottens län. Enligt min mening finns del skäl som lalar för att såväl samfiiga länsstyrel­ser som lantbruksnämnder har en fasl tjänst med veterinär kompetens inom sig.

För att kunna tillgodose ett sådant önskemål skulle 16 nya tjänster behöva inrättas. I nuvarande statsfinansiella läge anser jag emellertid inle alt det är lämpligt alt föreslå en sådan resursförstärkning. I stället föreslår jag alt tillgängliga resurser fördelas mellan länsstyrelser och lantbruks­nämnder med beaktande av nuvarande personaluppsättning. Lösningarna blir härvid olika i olika län beroende på tidigare tilldelning av tjänster.

Av naturliga skäl har dubblering av tjänster medgivits i huvudsak i de län som har en stor djurhållning och slor velerinärtäthet. Det är också här som lantbruksnämndens behov av egen och specialinriklad kompetens är mest framträdande.

I de län där det f n. förekommer dubbleringar av länsveterinärtjänslerna förordar jag därför efter samråd med chefen för kommundepartementet att en av tjänsterna vid resp. länsstyrelse förs över fill lantbruksnämnden i länet. I de län där det endast finns en länsveterinär bör denne vara kvar i länsstyrelsen men åläggas alt tills vidare även biträda resp. lantbruks­nämnd med uppgifter rörande djurens hälso- och sjukvård. Jag anser härutöver att man bör ta fasta på möjligheterna fill ett effektivt resursut­nyttjande genom samarbete över länsgränserna där så är möjligt av geogra­fiska skäl. Jag vill därför, som ett första led i en sådan samverkan, förorda att den veterinär som i framtiden blir placerad vid lantbruksnämnden i 2   Riksdagen I98II82. 1 samt. Nr 122

Prop. 1981/82:122

18

Älvsborgs län med Vänersborg som stalioneringsort skall biträda lant­bruksnämnden i Göteborgs och Bohus län.

Som jag tidigare framhålUt finns två länsveterinärtjänster i län med omfattande djurhållning och stor veterinärtäthet. Ett undantag utgör Skaraborgs län. Detta län har en intensiv animalieproduklion och en bety­dande livsmedelsindustri och bör därför prioriteras högt i fråga om re­surser för såväl djurens hälso- och sjukvård som för livsmedelskontroll m. m. Del är enligt min mening befogat all såväl lantbruksnämnden som länsstyrelsen i Skaraborgs län har en veterinär som på heltid kan ägna sig åt regional administrafion inom resp. myndighet; detta så mycket mer som lantbruksnämnden och länsstyrelsen här har skilda kansliorter. Jag föror­dar därför att en ny tjänst tillförs lantbruksnämnden i Skaraborgs län.

Den ovan föreslagna fördelningen av länsveterinärtjänsterna medför enligt min mening ett effektivt utnyttjande av den veterinärmedicinska expertisen. Samtidigt möjliggörs i de djurrika länen en önskvärd specialise­ring som svarar mot de olika uppgifternas krav på kompetens.

De länsveterinärer som placeras i lantbruksnämnden liksom de veterinä­rer som fortsatt är anställda hos länsstyrelserna skall vara chefer för en veterinär enhet inom lantbruksnämnden. Det ankommer på lantbrukssty­relsen att svara för den närmare utformningen av dessa enheter.

Flera remissinstanser har tagit upp frågan om konsekvenserna för läns­styrelsernas del vid ett överförande av länsveterinärorganisalionen lill lantbruksnämnden. EnUgt min mening innebär den föreslagna omorganisa­tionen inga väsentliga negativa effekter för länsstyrelserna. Samfiiga läns­styrelser kommer sålunda att inom sig ha tillgång till veterinär för hand­läggning av ärenden rörande tillsyn enligt livsmedelslagen, djursskyddsla­gen och eipzootilagen. Den tolala arbetsvolymen inom dessa områden kommer enligt min bedömning inom överskådlig tid inte all nämnvärt förändras. Jag har gjort denna bedömning med utgångspunkt i följande analys av den framtida verksamheten inom de aktuella ämnesområdena.

Vad först gäller livsmedelslillsynen har djurhälsoutredningen påpekat att nuvarande livsmedelslag trädde i kraft för tio år sedan och att någon samlad översyn av lagen och formerna för livsmedelskontrollen därefter inte gjorts. Utreaningen föreslår därför att en översyn av hithörande frågor bör göras i särskild ordning. Jag vill emellertid erinra om att regeringen i december 1981, på förslag av livsmedelsverket och efter en omfattande remissbehandling beslutat att göra ett flertal ändringar i livsmedelskungö­relsen (1971:807). Motivet till ändringarna var bl. a. att anpassa den prak­tiska tillämpningen av livsmedelslagen lill de erfarenheter som vunnits sedan år 1972 då vår nuvarande livsmedelslagstiftning trädde i kraft. Nå­gon ändring i själva lagen har däremot inte ansetts befogad. Regeringens nyss fattade beslut innebär all en ny livsmedelsförordning (1981:1372) träder i kraft den 1 juli 1982. Enligt min mening finns därför inte något behov av att nu åter se över lagsfiftningen med anledning av vad utredning­en anfört.

Prop. 1981/82:122

19

I fråga om livsmedelskontrollen vill jag vidare erinra om att regeringen i maj 1981 efter förslag från livsmedelsverket fastställde vissa ändringar i livsmedelsverkels provlagningskungörelse för den offentliga livsmedels­kontrollen. Ändringarna innebär att detaljstyrning i fråga om antalet prov avskaffas och att kommunerna får stor frihet att utforma livsmedelskon­trollen i den egna kommunen. Vidare erbjuds kommunerna möjlighet att delta i projektinriktad provtagning och undersökning under ledning och samordning av livsmedelsverket. Medverkan i sådan projektinriktad prov­tagning av livsmedel sker enligt hälsovårdsnämndens egen bedömning. Kungörelsen trädde i kraft den 1 januari 1982.

Den tyngst vägande delen i livsmedelskontrollen är kommunernas fillsyn av livsmedlens beskaffenhet. Detta ansvar åvilar hälsovårdsnämnderna. Erfarenheten har emellertid visat alt många kommuner inte har tillräckliga resurser för denna uppgift. Härtill kommer alt de livsmedelsproducerande förelagens distributionsområden ofta går långt över kommungränserna.

En förutsättning för att livsmedelskontrollen i framtiden skall bli elTektiv och ändamålsenlig i alla delar av landet är därför enligt min mening inler­kommunal samverkan och en rikstäckande laboratorieservice. Laboratori­erna bör spela en central roll i livsmedelskontrollen och tjäna som service­organ åt berörda myndigheter såsom hälsovårdsnämnder och länsstyrelser och förse dessa inle endasi med analysresultat utan även med rådgivning som underlag för myndigheternas beslut. Laboratorierna bör förfoga över såväl mikrobiologisk och kemisk som veterinärmedicinsk kompetens.

Besvärsärenden och övriga myndighetsuppgifter inom livsmedelstill­synen skall givetvis enligt gällande lagstiftning handläggas inom länsstyrel­sen med dess fillgång till juridisk sakkunskap. Länsstyrelsens rådgivning på del livsmedelshygieniska området bör dock samordnas med den rådgiv­ning som meddelas genom laboratorierna.

Beträffande djurskyddstiUsynen vill jag anföra följande. Djurhälsoutred­ningen har framhållit alt lantbruksnämnderna bedriver en omfattande råd­givning inom husdjursområdel rörande djurens utfodring och vård, bygg­nadernas utformning m. m. Nämnderna handhar dessutom tillståndsgiv­ningen enhgt djurstallskungörelsen där också rådgivningen spelar stor roll. Utredningen finner det naturiigt att rådgivningsarbetel vidgas till alt i ökad utsträckning omfatta djurskyddsfrägor.

Jag delar utredningens uppfattning att djurskyddsarbetel i första hand skall ta sikte på förebyggande åtgärder som bäst tillgodoses genom upplys­ning och rådgivning om hur djur skaU skötas och behandlas för att de skall skyddas mot lidande. Inspektioner, förelägganden och förbud enligt djur­skyddslagen är givetvis också vikfiga moment i djurskyddsarbetet men dessa myndighelsingrepp bör minska i betydelse allteftersom upplysningen och rådgivningen på djurskyddels område förbättras. En överföring av det regionala ansvaret för djurens hälso- och sjukvård till lantbruksnämnden innebär att även det förebyggande djurskyddsarbetet förbättras och blir ett

Prop. 1981/82:122

20

naturligt led i lantbruksnämndernas husdjursverksamhet. Givetvis bör råd­givning på djurskyddsområdel också utövas av länsstyrelserna och hälso­vårdsnämnderna särskilt i fråga om sällskapsdjur och övriga djur utanför animalieproduklionen. För att bl. a. undvika dubbelarbete bör planeringen av rådgivnings- och upplysningsverksamheten samordnas mellan länssty­relser, hälsovårdsnämnder och lantbruksnämnder.

Några remissinstanser har antytt att lantbruksnämndernas befattning med djurskyddsfrågor skulle medföra risker för intressekollisioner och all dessa frägor inte skulle behandlas med oväld och objektivitet. Detta beror enligl min mening på en missuppfattning och feltolkning av utredningens förslag. Jag vill framhålla att någon ändring i fråga om myndighetsutövning på djurskyddsområdet inte är aktuell. Lantbruksnämnden bör således som hillills ha ansvaret för tillståndsgivningen enligt djurstallskungörelsen. Nämnderna är bäsl lämpade för denna uppgift inte minst med hänsyn lill dessas möjligheter att sammanväga byggnadstekniska, produklionsekono-miska och djurskyddsmässiga aspekter på djurslallarnas utförande. Erfa­renheterna av nämndernas verksamhet vid tillståndsgivningen enligt djur­stallskungörelsen har varit mycket goda och har inneburit en allmänt omvittnad förbättring av djurslallarna. Någon anmärkning mot nämnder­nas integritet vid handläggningen av dessa frågor har inte förekommit. Övrig myndighetsutövning skall självfallet ske genom hälsovårdsnämnd och länsstyrelse på det sätt som föreskrivs i djurskyddslagen och dess följdförfatlningar. Länsstyrelsens tillgång på juridisk expertis är här sär­skilt värdefull vid handläggning av komplicerade djurskyddsärenden som kan innebära förbud eller ålägganden för djurägare.

Vad angår den regionala tillsynen enligl epizootilagen vill jag anföra följande, Epizootilagen upptar endast sådana smittsamma sjukdomar som mera sällan förekommer i landet l.ex. mul- och klövsjuka. Under de senaste decennierna har endast sporadiska fall diagnostiserats.

Den centrala tillsynen av epizootilagen utövas av lantbruksstyrelsen. Länsstyrelsen har sedan gammall vissa myndighetsuppgifter vid epizooti-bekämpningen. Ärendegruppen är för länsstyrelsens del normalt myckel liten och omfattar främst beredskapsplanläggning. Bl. a. därför anser jag att tillsynen enligl epizootilagen även framgent bör åvila länsstyrelsen.

Sammanfattningsvis föreslår jag vad gäller den regionala organisationen av djurens hälso- och sjukvård följande. Nuvarande uppgifter inom länsve­terinärorganisationen förs över på lantbruksnämnden där en veterinär enhet inrättas. Till denna enhet förs distriktsveterinärerna i länet. Enheten står under ledning av en chefveterinär som i Stockholms, Östergötlands, Kalmar, Kristianstads, Malmöhus, Hallands, Älvsborgs, Skaraborgs och Västerbottens län är anställd vid resp. lantbruksnämnd. Chefen för veteri­närenheten vid lantbruksnämnden i Älvsborgs län är tillika chef för mot­svarande enhet vid lantbruksnämnden i Göteborgs och Bohus län. I Upp­sala,  Södermanlands, Jönköpings,  Kronobergs, Gotlands,  Värmlands,

Prop. 1981/82:122

21

Örebro, Västmanlands, Kopparbergs, Gävleborgs, Västernorrlands, Jämt­lands och Norrbottens län åläggs den veterinär som är anställd vid länssty­relserna i dessa län att jämväl vara chef för veterinärenheten inom resp. lantbruksnämnd.

Jag förordar att länsveterinärorganisafionens arbetsuppgifter överförs till lantbruksnämnden den 1 januari 1983 samtidigt med omorganisationen av distriktsveterinärorganisalionen. Del bör ankomma på regeringen att meddela föreskrifter om omorganisationens genomförande. Jag avser att senare återkomma lill regeringen i denna fråga.

2.2.5 Finansieringsfrågor

Staten har inom olika områden som rör djurens hälso- och sjukvård tagit på sig ett betydande kostnadsansvar. Kostnaderna för distriktsveterinärer­nas löner, sjukvård, reseersättningar och expenser beräknas under budget­året 1980/81 uppgå lill ca 50 milj. kr. En betydande del härav utgörs av kostnader i samband med fiUfällig vikariatljänstgöring. Kostnaderna för administration m. m. av dislriktsveterinärorganisationen kan uppskattas till ca 8 milj. kr. Härtill kommer att staten svarar för arbetsgivaravgifterna för distriktsveterinärerna, vilka f. n. uppgår fill ca 8 milj. kr. Statens totala kostnader för distriktsveterinärorganisationen uppgår således lill ca 66 milj. kr. Av dessa kostnader avser viss del vården av sällskapsdjur och sporthästar. Staten har vidare kostnader för ersättning till avlägset boende djurägare, ca 1,5 milj. kr., för bekämpande av smittsamma husdjurssjukdo­mar, ca 18 milj. kr. saml för statens veterinärmedicinska anstalt, netto­kostnad 42 milj. kr.

I det föregående har jag föreslagit vissa reformer för att förbättra djurens hälso- och sjukvård. Sålunda har jag föreslagit en inriktning av verksamhe­ten mot ökade förebyggande åtgärder. En förutsättning för att få lill stånd en sådan utveckling är somjag tidigare framhållit bl. a. en bättre planering och samverkan mellan olika insatser inom animalieprodukfionen. Liksom djurhälsoutredningen anser jag emellertid att det dessutom krävs ekono­miska styrmedel för alt stimulera förebyggande verksamhet. Nuvarande subventionering av djursjukvården genom den statliga distriktsveterinäror­ganisationen har delvis motsatt effekt. Det är därför enligt min mening nu befogat med en viss omdisponering av statens bidrag till djurens hälso- och sjukvård. Jag förordar därför all 5 milj. kr. av stafiiga medel åriigen stäUs fill lantbruksstyrelsens förfogande för främjande av förebyggande åtgär­der. Medlen bör bl. a. användas för alt subventionera djurägarnas kostna­der för de besältningsulredningar som görs i samverkan mellan distriktsve­terinärerna och den organiserade hälsokontrollen. Det bör också beaktas att obduktioner och andra laboratorieundersökningar är mycket kost­nadskrävande och därför kan behöva stödjas ekonomiskt. Vidare bör medlen användas som bidrag till utvecklingsarbete m. m. som syftar fill förebyggande åtgärder.

Prop. 1981/82:122

22

I det föregående har jag vidare föreslagit en förstärkning av distrikts ve­lerinärorganisationen varvid antalet tjänster inom denna får uppgå till högst 390. Kostnaden för denna förstärkning, med beaktande av de bespa­ringseffekter som uppnås genom att användningen av tillfälliga vikarier kraftigt minskas, beräknas uppgå till 2 milj. kr. per år.

Slutligen medför mitt förslag fill stimulansåtgärder för flerveterinärsta­tioner en kostnad för staten av 0,5 milj. kr.

Vad gäller kostnaderna för det föreslagna datasystemet har, som jag tidigare anfört, LRF ställl i utsikt att ta på sig ansvaret för driften av systemet. Statens kostnader beräknarjag till 250000 kr. per år.

De föreslagna åtgärderna för en förbättring av djurens hälso- och sjuk­vård medför totalt en kostnadsökning för staten på ca 8 milj. kr. Jag återkommer lill anslagsfrågan i det följande (avsnitt 4).

Djurhälsoutredningen har föreslagit alt statens nuvarande bidrag till djurens hälso- och sjukvård bör bibehållas realt sett oförändrat och alt staten kompenseras för de ökade kostnaderna genom all djurägarna i ökad Utsträckning svarar för kostnaderna för djursjukvården. Statskontoret, riksrevisionsverket och Svenska kommunförbundet hävdar all djurägarna borde bära större del av de kostnader som nu faller på det allmänna. LRF och Sveriges veterinärförbund anser å andra sidan att i första hand staten via budgetmedel skall slå för de fillkommande kostnaderna.

För egen del anser jag att det finns skäl som lalar för att subventionering­en av akutsjukvården relativt sett bör minska och att djurägarna i ökad Utsträckning bör bära kostnaderna för denna. Jag finner därför att en rimlig avvägning är, att statens nettokostnader förblir realt oförändrade men att det inom ramen för dessa görs omprioriteringar för att anpassa distriktsve­terinärorganisationen lill dagens behov och samtidigt åstadkomma en önskvärd förändring av verksamhetens inriktning.

En viss höjning av veterinärkostnaderna för det enskilda sjukbesöket är enligt min mening ofrånkomlig om man skall kunna finansiera de önskade reformerna. Detta skulle enklast kunna ske genom att sänka den fasta statliga lönen och samtidigt höja den ersättning enligt veterinärlaxeförord-ningen som djurägarna nu erlägger direkt till veterinären i samband med sjukbesök. Ett sådant förfarande skulle emellertid leda till all arvodesin-komslerna ökar mera i djurtäla distrikt än i områden med elt mindre antal djur, vilket i sin tur skulle leda lill oacceptabla inkomstskillnader. Djur­hälsoutredningen har övervägt fyra alternativ.

1.   Djurägarna erlägger sina avgifter för djursjukvården till staten i slällel

för lill distriktsveterinärerna (centraUserad uppbörd). Distriktsveterinärer­

na erhåller hela sin ersättning från staten som fast lön, eventuellt kombine­

rad med någon form av tantiem.

2.   Djurägarna erlägger en särskild djursjukvårdsavgift som tas ut i sam­

band med sjukbesök. Distriktsveterinärernas avlöningssystem med nuva­

rande fördelning mellan fast lön och arvodesinkomster bibehålls oföränd­

rat.

Prop. 1981/82:122

23

3.

Djurägarnas avgifter enligt veterinärtaxeförordningen höjs samfidigt som veterinärernas fasta löner sänks men differenfieras med hänsyn fill förhållandena i olika distrikt.

4.

Djurägarnas kostnader för djursjukvården bestrids delvis kollektivt av jordbruksnäringen genom exempelvis avräkning mot prisregleringsme­del eller produktavgifter.

Endast en remissinstans, Tjänstemännens centralorganisation (TCO), förordar alternativ 1. Andra remissinstanser som kommenterat detla alter­nativ anser att del f. n. inte är genomförbart.

Alternativ 2 med en särskild djursjukvårdsavgifl anses av bl.a. lant­bruksslyrelsen möjligt all genomföra. Flera remissinstanser som kommen­terat delta alternativ har påpekat alt en statlig djursjukvårdsavgift kan uppmuntra fill privatprakfik i attraktiva delar av landet varvid distriktsve­terinärorganisationen kan slås sönder.

Alternativ 3 kräver enligt statens arbetsgivarverk genomgripande änd­ringar i nu gällande kollektivavtal. Komplicerade speciallösningar måste tillgripas som kan bli svåra att tillämpa och administrera. Lantbruksstyrelr sen anser att detta alternativ inte är genomförbart. LRF framhåller alt alternativet innebär en tämligen enkel lösning som medger ett behållande av nuvarande avlöningsprincip och även ger möjlighet att efter förhand­lingar omfördela statens och djurägamas andel av djursjukvårdskostna­derna tiU den fördelning som på sikt är lämplig.

Alternativ 4, kollektiv djurägarfinansiering, förordas av några länsstyrel­ser och Sveriges veterinärförbund. Lantbruksslyrelsen har ingen erinran mot detta alternativ men är medveten om att övriga anspråk på prisregle­ringsmedel är stora. RRV anser alternativet mindre lämpligt och framhåller att kollektiv finansiering bör begränsas till att läcka kostnader för övergri­pande sjukdomsbekämpning. LRF kan inte acceptera att ökade kostnader finansieras med kollektiva medel och framhåller att kostnaderna för akut­sjukvården huvudsakligen bör belasta den enskilde djurägaren för att moti­vera denne all företaga åtgärder för att förebygga störningar. Förbundet anser också att allernalivet innebär att animalieproduklionen skulle få slå för en icke oväsentlig subventionering av vården av sällskapsdjur.

För egen del anser jag att varken alternativ 1 eller alternativ 4 är lämpliga. Alternativ 1 blir enligl min mening administrativt betungande, dyrbart och innebär en genomgripande ändring av nuvarande anställnings­förhållanden. Alternativ 4 kan i och för sig synas enkelt men har flera betydande nackdelar. Sålunda skulle ytterligare subventionering av djur­sjukvården för den enskilde strida mot principen om en ökad satsning på förebyggande åtgärder. Vidare SKulle denna finansieringsform med pris­regleringsavgifter m.m. innebära att jordbruksnäringen skulle komma att subventionera hälso- och sjukvård för sällskapsdjuren, vilket jag inle anser rimligt.

Alternativ 2, med en statlig djursjukvårdsavgift, innebär att kostnadsför-

Prop. 1981/82:122

24

delningen mellan staten och djurägarna kan regleras samfidigt som veteri­närernas nuvarande förhållandevis fria anställningsform kan bibehållas. Enligt djurhälsoulredningen bör en höjning med 30 % av behandlingsarvo­dena enligl veterinärtaxeförordningen motsvara de ökade kostnaderna. Behandlingsarvodel utgör endasi en viss del av den totala kostnaden för ett sjukbesök. Denna beräknas öka med 5-10 % beroende av avståndet till veterinären eller med ca 5-10 kr. per besök.

Veterinären är enligt nu gällande regler skyldig alt föra praklikjoumal och göra ekonomiska anteckningar som underlag för sin deklaration. Det bör således inle medföra något extraarbete för veterinären att notera den särskilda djursjukvårdsavgiften. Alternativ 2 medger alltså att staten ge­nom ett förhållandevis enkelt uppbördssystem kan ta in erforderliga medel från djurägarna. Avgiftsuttaget kan varieras med hänsyn lill bl. a. behovet av medel för förebyggande insatser och differentieras för oUka djurslag. Alternafivet för dock med sig vissa administrativa kostnader.

Alternativ 3 innebär att de ökade kostnaderna för de föreslagna refor­merna erhålls genom att djurägarnas avgifter höjs samtidigt som distrikts­veterinärernas fasta löner sänks och differentieras efter förhållandena i olika distrikt. Den fasta lönen skulle behöva sänkas med i genomsnitt 20000-25000 kr. Alternafiv 3 förutsätter således att landet indelas i ett antal regioner med olika lönesättning. En utgångspunkt skall vara att nuvarande relationer mellan distriktsveterinärernas totalinkomster i olika distrikt bör bibehållas i stort sett oförändrade. Fördelen med alternativ 3 är att det kan göras förhållandevis enkelt under förutsättning att inte alltför stora krav ställs på rättvisa mellan olika regioner.

Flera remissinstanser har framhållit att alternativ 2 och 3 skulle medföra risk för att djursjukvården privaliseras. Enligt min mening får erforderlig nivå på djursjukvårdsavgift resp. höjning av veterinärarvodena enligt ve­terinärtaxeförordningen knappast denna effekt.

Från djurägarnas synpunkt torde alternativ 2 och alternativ 3 vara lik­värdiga. För ett genomförande av alternativ 3 krävs emeUerfid genomgri­pande ändringar i nu gällande koUeklivavtal. Vidare krävs en differentie­ring av den fasta lönen på grund av varierande djurunderlag m.m. inom olika områden. En sådan differentiering skulle enligt min mening leda till mycket besvärliga och ofta återkommande lönerevisioner. Det är alltså förenat med tekniska svårigheter alt få till stånd en uppgörelse mellan avtalsparterna. Jag anser av det skälet att detta alternafiv inte är lämpligt alt genomföra.

Med hänsyn till vad jag ovan anfört förordar jag att en djursjukvårdsav­gift enligl utredningens alternafiv 2 bör införas för alt delvis finansiera djurens hälso- och sjukvård. Denna bör enligl min mening vara enhetlig för hela landet och sättas högre för sällskapsdjuren. Riktpunkten bör vara att vården av sällskapsdjur inte subventioneras. Det ankommer på regeringen att besluta föreskrifter om en sådan djursjukvårdsavgift.

Prop. 1981/82:122

25

Jag har tidigare framhållit att i glesbygder behövs speciella statliga åtgärder. Bidrag för veterinärförrättning hos avlägset boende djurägare bör därför lämnas efter samma grunder som gäller f. n. Medel för detta ända­mål anvisas under ett särskilt anslag. Jag återkommer i det följande till anslagsfrågan.

2.3 Omorganisation av statens veterinärmedicinska anstalt

Statens veterinärmedicinska anstalt (SVA) har under 1960- och 1970-talen berörts av ett förhållandevis stort antal utredningar. Under 1960-talet gällde utredningsarbetet främst veterinärmedicinsk forskning och utbild­ning. Vidare utreddes samordningsfrågor och omlokaliseringsfrågor. Un­der 1970-talet har frågan om vaccinförsörjningen m. m. utretts.

Del nu föreliggande betänkandet av SVA-SLL utredningen innefattar en översyn av SVA:s verksamhet och organisation. Utredningen har lämnat förslag rörande organisation, målsättning, uppgifter och anslagskonstruk­tion. Vidare behandlas i betänkandet anstaltens framfida samverkan med lantbruksuniversitetet och andra myndigheter.

Som jag tidigare framhållit har djurens hälso- och sjukvård av flera skäl ett betydande samhällsintresse. De i betänkandet framlagda förslagen skall ses mol denna bakgrund men också som elt led i all effektivisera statsför­vaUningen. Enligl min mening är det således nödvändigt att anstalten får en mot dessa krav svarande organisation.

Då anstaltens organisation m.m. fastställs bör därjämte beaktas att möjligheter bör finnas att utan mera genomgripande ändringar vid behov bygga ut eller disponera om resurserna för att möta ytterligare krav vid djursjukdomarnas bekämpande. Hänsyn måste också tas till all organisa­fionen bör ge utrymme för forsknings- och utvecklingsarbete. Från dessa synpunkter finner jag utredningens förslag väl avvägda och de kan enligt min mening läggas liU grund för en ändrad organisation m. m.

2.3.1 Målsättning och arbetsuppgifter Allmänt

Enligt utredningen skall SVA vara ett expert- och serviceorgan åt lant­bruksslyrelsen, näringen och allmänheten, med uppgift att bl.a. utreda smittsamma sjukdomars uppkomst, orsak, spridningssält m. m. SVA skall vara veterinärmedicinskt centrallaboratorium samt utföra viss rutinmässig diagnostisk verksamhet. Vidare skall SVA aktivt medverka i sjukdomars förebyggande och bekämpande. Till stöd för dessa funktioner skall SVA utföra forsknings- och utvecklingsarbete.

Enligt min bedömning kommer lantbruksstyrelsen också i framtiden att vara mycket beroende av nära kontakter med utomstående veterinärmedi­cinsk expertis med hög vetenskaplig kompetens. SVA måste således i

Prop. 1981/82:122

26

första hand, såsom utredningen framhållit, betraktas som ett service- och expertorgan till lantbruksstyrelsen. SVA bör med förtur utföra de under­sökningar, utredningar m.m. som styrelsen begär. Kontakterna mellan SVA och lantbruksstyrelsen bör enligt min mening dock breddas och fördjupas för att möjliggöra alt styrelsen får elt större och mer behovsan-passal inflytande över anstaltens verksamhet. Jag förutsätter att anstaltens blivande ledning och lantbruksstyrelsen i samråd utarbetar former för kontakterna för att därigenom vinna stadga och fasthet i den önskvärda samverkan mellan de båda myndigheterna.

Vidare bedömer jag alt livsmedelsverket har stort behov av SVA:s kunnande på olika fält, framför alll på köttbesiktningens område. För att tillgodose konsumenternas krav på livsmedel av hög kvalitet och för att på ell mer aktivt sätt kunna medverka i djurhälsoarbetet behöver besiktnings­veterinärerna fortlöpande genom anstaltens insatser hållas informerade om de senaste landvinningarna på del diagnostiska området. Även andra myn­digheter som socialstyrelsen, naturvårdsverket m.fl. har behov av alt anlita SVA för vissa uppgifter. Jag räknar med alt SVA i samråd med berörda myndigheter utarbetar rutiner för samverkansformerna.

I detta sammanhang vill jag också understryka vikten av att näringen som viktig avnämare av SVA:s tjänster får möjlighet alt påverka anstaltens inriktning av verksamheten.

Beträffande samverkan med Sveriges lantbruksuniversitet återkommer jag senare härtill i samband med att jag behandlar FoU-frågor.

Jag anser alt finansieringen av SVA bör ske - förutom av anslagsmedel med bidrag från berörda intressenter samt övriga inkomster av verksam­heten.

Smittskyddsbevakning

Statsepizootologen har att löpande följa det epizootologiska och epide­miologiska sjukdomslägel såväl inom som utom landet. Denna bevakning sker i nära samverkan med lantbruksslyrelsen. Utredningen har enligt sina direktiv även haft alt överväga epizootologiska avdelningens organisato­riska placering. Epizootologiska avdelningen är en vikfig faktor i bevak­ningen av epizootier och andra anmälningspliktiga sjukdomar. Arbetet härmed bör i praktiskt och organisatoriskt hänseende ske i nära kontakt med övrig verksamhet vid anstalten. Jag förordar därför all statsepizooto­logen även framdeles organisatoriskt och i fråga om förläggning knyts till SVA.

Centrallaboratorium med rutinanalysverksamhet

SVA föreslås vara central- och referenslaboratorium för den regionala laboratorieverksamheten. SVA bör mot ersättning utföra diagnostiska un­dersökningar på särskiU uppdrag av myndigheter samt diagnostiska under­sökningar som kräver speciell kompetens eller resurser som saknas på

Prop. 1981/82:122

27

andra laboratorier. I SVA:s cenlrallaboratoriefunktion ingår uppgifter att utarbeta, utveckla, standardisera och introducera nya diagnostiska meto­der. En annan av SVA:s funktioner blir att svara för skötsel och förråd av bakterie- och virusstammar saml för referensundersökningar m. m. Vidare skall SVA bereda och tillhandahälla vissa diagnostiska preparat, substrat o.d. samt svara för diagnostisk beredskap. I SVA:s uppgifter bör också ingå elt ansvar för vidareutbildning och rådgivning på laboraloriediagnosfi-kens område.

Staten har tagit på sig elt betydande ansvar för bekämpande av smitt­samma husdjurssjukdomar. I detta ansvar bör ingå att det i landet finns ett centraUaboratorium med god kompetens. Detta krav tillgodoses enligt min mening väl genom de av utredningen föreslagna funktionerna för SVA som centrallaboratorium. Jag kan således biträda utredningens förslag i denna del.

För att SVA skall kunna utföra de uppgifter som krävs av ett centralla­boratorium erfordras att en viss mängd rutinanalyser utförs. Anledningen härtill är alt materialet från rutinverksamheten skall kunna användas för utveckling av diagnosfiska metoder m. m. Sådan typ av uppdragsverksam­het skall bedrivas med full kostnadstäckning.

I detta sammanhang vill jag även behandla frågan om den organisatoris­ka fillhörigheten av del livsmedelshygieniska laboratoriet vid SVA. Detta fungerar som anvisningslaboratorium för mikrobiologiska och vissa ke­miska undersökningar och är nödvändigt för velerinärutbildningen vid lantbruksuniversitetet. Utredningen har föreslagit att laboratoriet överförs till lantbruksuniversitetet.

Vissa remissinstanser avstyrker utredningens förslag. Därvid har bl.a. framförts att SVA behöver kompetens inom ämnesområdet livsmedelshy­gien.

Eftersom laboratoriet i första hand är att se som en utbildningsresurs finner jag i likhet med utredningen och flera remissinstanser att det livsme­delshygieniska laboratoriet organisatoriskt bör överföras till insfitufionen för livsmedelshygien vid lantbruksuniversitetet. Detta hindrar dock inte alt laboratoriet även i fortsättningen på uppdrag av myndigheter m.fl. kan fullgöra vissa laboralorieuppgifter.

Sjukdomsövervakning, utredningsverksamhet, rådgivning m.m.

Utredningen föreslår att sjukdomsövervakningen samt utrednings- och rådgivningsverksamheten i första hand sker djurslags- eller funktionsorien-lerat saml vid epizootologiska enheten. Arbetet bör därvid ske i nära samarbete med de diagnostiska enheterna och vaccinenheten. Bl.a. läm­nas råd och anvisningar i anslutning tiU den diagnosfiska verksamheten. Beträffande fjäderfä och pälsdjur och vissa specialområden har en vertikal organisation byggts upp för utredning, diagnostik och rådgivning samt därmed förenat FoU. Den vertikala organisationen innebär enligt utred-

Prop. 1981/82:122

28

ningen fördelar då den möjliggör ett mera samordnat ansvar mot avnä­marna och bör därför byggas ut till all omfatta flera djurslag och produk­tionsinriktningar. Statens ansvar bör främst omfatta den verksamhet som avser bevakning och bekämpande av smittsamma husdjurssjukdomar.

För egen del vill jag anföra följande. En viktig funktion för SVA skall vara bevakning av sjukdomssituationen samt att initiera forskningsinsatser inom olika områden. SVA skaU bl.a. med diagnostiken som bas också ge anvisningar om sjukdomars förebyggande och bekämpande. Jag finner förslaget att arbetet i övrigi bör bedrivas inom ramen för djurslagsvisa enheter eller funktioner samt alt verksamheten planeras och utförs i nära samarbete med näringens organisationer välmotiverat. Härigenom kan enligt min mening verksamheten göras mer flexibel, vilket kan möjliggöra omprioritering av resurser mellan och inom enheterna. Arbetsuppgifterna bör inte i detalj fastställas för de olika djurslagsenheterna utöver de all­männa rikfiinjer för verksamheten som utredningen redovisat. Det bör i stället ankomma på SVA all i sin verksamhetsplanering och i nära samar­bete med näringens organisationer utarbeta verksamhetsplaner. Jag förut­sätter att finansieringen kommer att ske - förutom av anslagsmedel - med bidrag från berörda intressenter samt övriga inkomster av verksamheten.

Utredningen har föreslagit att två konsulenttjänster överförs fill lant­bruksuniversitetet med placering i Skara. Några remissinstanser, bl.a. LRF, anser emellertid att konsulentverksamheten har nära samband med diagnostik och det djurslagsinriktade sjukdomsbekämpandet. LRF föreslår därför att en av tjänsterna placeras vid SVA.

För egen del förordar jag i likhet med utredningen och flertalet remissin­stanser att båda konsulenttjänsterna i husdjurshygien överförs lill lanl-bruksuniversUetet och att de även i fortsättningen bör vara verksamma vid institutionen för husdjurshygien med hovslagarskolan i Skara. Dessa tjäns­ter avser att i första hand täcka behovet av forskningsinformation från insfitutionen. Jag förutsätter därvid att en samverkan kommer lill slånd inom detta ämnesområde mellan SVA och berörda institutioner vid lant­bruksuniversitetet.

F. n. finns vid SVA en tjänst för veterinärmedicinsk information m. m. med uppgift alt informera i första hand de praktiserande veterinärerna om de forsknings- och utvecklingsresultat som kommit fram vid SVA och den veterinärmedicinska fakulteten. Tjänsten är placerad på lantbruksstyrel­sens personalstat. Utredningen föreslår alt det även i fortsättningen bör finnas en tjänst för veterinärmedicinsk information men att denna bör överföras fill SVA.

Åtskilliga remissinstanser tillstyrker utredningens förslag. Sveriges ve-lerinärförbund anser emellertid med hänsyn lill det angelägna behovet av veterinärmedicinsk information från SVA och den veterinärmedicinska fakulteten att ytterligare minst en tjänst inrättas utöver den föreslagna.

I likhet med utredningen anser jag att veterinärmedicinsk informafion är

Prop. 1981/82:122

29

angelägen. Jag föreslår därför att en tjänst för information inrättas vid SVA. Motsvarande besparing kan då göras vid lantbruksstyrelsen. An­svarsområdet bör omfatta information från SVA och veterinärmedicinska fakulteten lill i första hand de fäUarbelande veterinärerna. Behovel av ökad veterinärmedicinsk information förutsätter jag täcks genom kon­takter mellan den föreslagna informationsenheten och statsveterinärerna vid anstalten å ena sidan samt konsulentavdelningen vid lantbruksuniversi­tetet å den andra. Härigenom vinner man bl.a. den fördelen att den veterinärmedicinska och lantbruksvetenskapliga informationen och råd­givningen samordnas, vilket djurslagsvis skapar en bättre helhetssyn.

Beträffande försöksdjursfrågor har utredningen konstaterat att dessa f n. är uppdelade på flera myndigheter. Utredningen anser att det är angelägel alt skapa en samlad organisafion för försöksdjursverksamheten.

Universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) avstyrker utredningens för­slag. Statens bakteriologiska laboratorium (SBL) framhåller att frägan bör utredas ytterligare. Centralorganisationen SACO/SR framför i huvudsak liknande synpunkter. Remissinstanserna i övrigt fillstyrker eller lämnar utredningens förslag utan erinran.

I detta sammanhang vill jag erinra om prop. 1978/79:13 om ändringar i lagen om djurskydd. I propositionen framhöll jag att det är angelägel att en samordning på försöksdjursområdet kunde genomföras bl. a. som en följd av nya regler för försöksdjursuppfödning. Jag föreslog därför inrättandet . av en central försöksdjursnämnd (CFN) med uppgift alt vara ett samord­nings- och planeringsorgan för försöksdjursfrågor. Nämnden har ansvaret för den långsiktiga planeringen av försöksdjursverksamheten i landet.

Jag delar utredningens uppfattning att en koncentration av befintliga resurser inom försöksdjursområdet är önskvärd. Härigenom uppnås en effektivisering av verksamheten till gagn för både avnämare och uppfödare av försöksdjur. Jag anser sålunda att det vid SVA bör finnas en försöks-djursenhel där staten bör slå för basresurserna. Extern medverkan och finansiering kan härtiU ske via bl. a. CFN och läkemedelsindustrin. Frågan om överförande av resurser frän UHÄ till försöksdjursenheten vid SVA bör, som några remissinstanser förordat, utredas ytterligare.

SVA:s styrelse kommer inte att ha avnämarintressen eller kompetens inom försöksdjursområdet. I likhet med Läkemedelsindustriföreningen (LIF) vUl jag därför framhålla nödvändigheten av att försöksdjursverksam­heten vid SVA har ett beredningsorgan i vilket de största avnämarna, dvs. UHÄ, medicinska och naturvetenskapliga forskningsråden samt LIF, har ett inflytande. CFN har denna uppgtft inom sitt ansvarsområde. Något nyll organ behöver därför inte inrättas.

Forsknings- och utvecklingsarbete

Jag delar utredningens uppfattning att långsiktig metodologisk forskning på veterinärmedicinens område bör ankomma på veterinärmedicinska fa-

Prop. 1981/82:122

30

kulteten. Ansvaret för det mer prakfiskt inriktade FoU-arbetet bör åvila SVA till stöd för anstaltens uppgifter som centrallaboratorium och expert-och serviceorgan. De resurser som f n. finns vid veterinärmedicinska fakulteten torde emellertid vara otillräckliga för att klara den långsiktiga forskningen. Jag biträder därför utredningens förslag om överföring av vissa resurser för långsiktig programbunden forskning från SVA till den veterinärmedicinska fakulteten. Överflyttningen från SVA fill lantbruks­universitetet av medel motsvarande två högre tjänster jämte basresurser kommer att fylla viktiga behov och innebär en vetenskaplig kraftsamling för forskning inom angelägna veterinärmedicinska områden. De överförda resurserna skall användas fill en tjänst som professor i immunologi och en tjänst som professor i klinisk mikrobiologi.

De föreslagna tjänsterna behöver emellertid närmare ämnesprövas. Det ankommer på styrelsen för Sveriges lantbruksuniversitet att pröva tjäns­temas insfitulionstillhörighet.

Vaccinförsörjning

I böljan av år 1981 tillsatte regeringen en särskild beredning i regerings­kansliet med uppgift att göra en översyn av SBL:s framlida uppgifter och organisation. För att undersöka möjligheterna att samordna produktionen av bakteriologiska preparat vid SBL och SVA har, inom ramen för bered­ningsarbetet, bildals en särskild arbetsgrupp för en samordnad vaccinpro-dukfion (SVP). Arbetsgruppen har i en rapport (Ds S 1981:10) Samordning av humanmedicinsk och veterinärmedicinsk vaccinproduktion m. m. före­slagit att produktionen av vacciner m. m. särskiljs från SBL och SVA samt förläggs lill en organisatorisk självständig produktionsanläggning, be­nämnd statens vaccininstitut. Frågan om inrättande av ett vaccininstitut kommer närmare att behandlas i proposition som regeringen senare avser förelägga riksdagen.

Vaccinproduktion vid SVA bedrivs f.n. med ett betydande underskott. SVA-SLL utredningen har vid sin genomgång av tillverkningsprogrammet konstaterat att huvuddelen av produktionsprogrammet bör kunna avveck­las. Med hänsyn härtiU föreslår jag att verksamheten vid SVA:s produk­tionsavdelning i Stockholm avvecklas med inriktning att den i princip skall vara genomförd den 1 januari 1983.

Sedan produktionsverksamheten vid SVA lagts ner avses rutinproduk­tion av veterinärmedicinska preparat komma att ske vid det blivande vaccininslitutet. Marknadsunderlagel och kravet på kostnadstäckning kommer sannoUkl att innebära en relativt blygsam rutinmässig fillverkning av sådana preparat vid vaccininslitutet. Av beredskapsskäl bör enligt min mening viss tillverkning äga rum av något eller några preparat.

Jag förutsätter vidare att SVA även fortsättningsvis skall ombesörja tillverkningen av s. k. besätlningsegna vacciner. Denna produktion är nära sammanhängande med SVA:s sjukdomsutredande och diagnostiska verk-

Prop. 1981/82:122

31

samhet. Varje besätlningseget preparat produceras i mycket liten mängd. Sådan produktion är väsensskild från den produktion som vaccininstitutet skall bedriva och den kan således med fördel ske i SVA:s laboratorier.

En rutinmässig produktion av veterinärmedicinska preparat måste före­gås av elt omfattande utvecklingsarbete. Detta utvecklingsarbete bör ske i samverkan mellan vaccininsfitutet å ena sidan och SVA saml den veleri-närmedicinska fakulteten å den andra. För detla ändamål bör en FoU-enhet inrättas. Med hänsyn till behovet av samverkan med övrig veterinär­medicinsk verksamhet vid SVA och den veterinärmedicinska fakulteten bör denna FoU-verksamhet förläggas lill Uppsala.

Jag förordar därför att en vaccinenhet inrättas vid SVA med uppgift att bl.a. bedriva FoU-arbete för den veterinärmedicinska preparalproduk-lionen. För att möjliggöra den nödvändiga samverkan mellan vaccininsti­tutet och den föreslagna FoU-enhelen förutsätter jag att ell ömsesidigt personalutbyte sker mellan de båda institutionerna i enlighet med utred­ningens förslag. Den närmare utformningen av vaccinenhetens verksamhet bör fastställas av SVA:s styrelse i samråd med del blivande vaccininstitu­tets styrelse. Jag kommer senare att föreslå regeringen att de båda institu­tionernas styrelser fär en ömsesidig representation.

I Sverige används vacciner och andra immunbiologiska preparat mot 20-30 olika smittsamma djursjukdomar. Huvuddelen av dessa preparat kommer liksom nu att importeras. I dag har SBL monopol på importen av bakteriologiska preparat för humant bruk. På den veterinärmedicinska sidan är importen fri. Sålunda importeras vissa veterinärmedicinska prepa­rat av SVA, som också ombesörjer ordermottagningen, distributionen m. m. rörande dessa preparat. Andra preparat importeras av droghandeln och försäljs genom Apoteksbolagets försorg.

För egen del anser jag att importen beträffande veterinärmedicinska preparat även fortsättningsvis bör vara fri i bemärkelsen att ingen importör skall ha exklusiv rätt till alt förse marknaden med vacciner. SVA-SLL utredningen ulgår från att SVA får importera veterinärmedicinska preparat i framtiden. Häremot har invändningar framförts av vissa remissinstanser. Därvid har bl.a. framhållits det olämpliga i att två statliga institutioner, nämligen SVA och vaccininslitutet, kommer i fråga för försöijningen av veterinärmedicinska preparat. Import av de vacciner som marknaden ef­terfrågar bör enligt dessa därför uteslutande ombesörjas av vaccininstitutet på den stafiiga sidan och i övrigt av droghandeln. Härutöver har SBL framfört alt den rutintiUverkning som av beredskapsskäl bedömts nödvän­dig vid vaccininstitutet kommer att ge underskott medan importpreparalen kommer att ge vinst. Vinsten bör enligt SBL kunna få disponeras för att balansera uppkommande underskott i beredskapsproduklionen. Detta är enligt SBL ytterligare ett skäl för att vaccininslitutet skall vara huvudman för importpreparaten.

Del kan enligt min mening te sig mindre rafionellt att två stafiiga insfitu-

Prop. 1981/82:122

32

tioner vid sidan av varandra ges möjlighet att sörja för importen av veteri­närmedicinska preparat. Allmänna rationaUtetsskäl kan således tala för att importen av dessa preparat långsiktigt förläggs till en institution. I elt inledningsskede torde emellertid del blivande vaccininstitutet inte komma att ha den veterinärmedicinska kompetens som erfordras för importverk­samheten. SVA kommer att ha den bästa överblicken över behovet av preparat. Jag förordar därför all SVA tills vidare skall kunna sörja för import och distribution av ifrågavarande preparat. En annan ansvarsför­delning bör övervägas när verksamheten vid SVA och det blivande vaccin­insfitutet StabiUserats och styrelserna för de båda institutionerna övervägt det närmare samarbetet. Jag utgår ifrån alt styrelserna därvid efter samråd med de tUlståndsgivande myndigheterna gemensamt finner rafionella lös­ningar för den statliga preparalförsörjningen.

Jag vill i detta sammanhang understryka att vaccinenheten vid SVA och vaccininstitutet ulgör en viktig förutsättning för landels beredskap för veterinärmedicinska preparat. Jag utgår ifrån att vaccininstitutet bl.a. av beredskapsskäl kommer att upprätthålla ett kunnande även på den veteri­närmedicinska sidan. Därför bör, somjag tidigare framhållit, viss tillverk­ning av något eller några veterinärmedicinska preparat ske vid vaccininsli­tutet.

Vad gäller den statliga kontrollen av veterinärmedicinska preparat finner jag i likhet med utredningen och remissinstanserna all den bör flyttas över från lantbruksstyrelsen lill socialstyrelsens läkemedelsavdelning.

I frågor rörande vaccinförsörjningen har jag samrått med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN].

2.3.2 Organisation

I likhet med utredningen och ell flertal remissinstanser anser jag, alt det för SVA:s arbete och framtida utveckling bör vara att föredra all SVA ges en relativt självständig ställning. Jag kan alltså i allt väsentligt ansluta mig fiU utredningens förslag att SVA skall ledas av en särskild styrelse med ansvar för planering och löpande verksamhet. I styrelsen bör ingå repre­sentanter för lantbruksstyrelsen, lantbruksuniversitetet, SVA, näringens organisationer, Svelab och fackliga organisationer. Jag har tidigare fram­hållit önskvärdheten av en nära samverkan mellan SVA och vaccininstitu­tet, vilket motiverar en ömsesidig representation i de båda institutionernas styrelser. Det bör ankomma på regeringen alt fastställa styrelsens storlek och sammansättning.

Som framgått av min redogörelse kommer SVA således att ha en långt gående självständighet främst vad gäller anstaltens löpande verksamhet. I likhet med utredningen har jag dock vid mina överväganden funnit det motiverat alt SVA i vissa frågor bör vara underställd styrelsen för Sveriges

Prop. 1981/82:122

33

lantbruksuniversitet. Del rör sig här om frågor av mer övergripande natur som berör både lantbruksuniversitetet och SVA. Det är nämligen enligt min mening nödvändigt att man i ökad utsträckning tar fiU vara de fördelar som den samlade lokaliseringen i Uppsala medför. Sålunda bör man efter­sträva att på olika områden få en ökad samverkan mellan SVA och lant­bruksuniversitetets lanlbruksvelenskapliga- och veterinärmedicinska fa­kultet. Samverkan bör ske på ett stort antal områden, såsom undervisning, forskning, diagnostik, rådgivning och administrativ och teknisk service. Den för SVA och veterinärmedicinska fakulteten gemensamma forsk­ningsnämnden, som inrättades år 1980, utgör elt steg mot att samordna FoU-arbetet. Detta är emellertid inte tillräckligt för att uppnå en tillfreds­ställande samordning och disposition av tillgängliga veterinärmedicinska forskningsresurser. Den bör därför enligt min mening avskaffas. Beträffan­de undervisningen kvarstår behov att anlita SVA:s personal vid lantbruks­universitetets utbildningslinjer. Liksom hittills bör därför SVA:s personal ha skyldighet att medverka i denna undervisning. Andra frågor som också bör behandlas av universitetsstyrelsen är anstaltens årliga anslagsfram­ställningar, gemensamma forskningsprogram, vissa lokalfrågor, vissa re­misser samt besvär över Ijänsletillsättningsärenden.

Jag vill i detla sammanhang särskilt framhålla nödvändigheten av sam­verkan mellan de olika disciplinerna i SVA:s centrallaboratorium och motsvarande discipliner vid lantbruksuniversitetet. F. n. finns en fuUstän­dig samverkan i frågan om parasitologi och virologi, genom att vederbö­rande professor vid lantbruksuniversitetet tillika är avdelningsföreståndare vid SVA. I likhet med utredningen föreslår jag att ifrågavarande profes­sorer av praktiska skäl framgent bör vara laboratoriechef för resp. disciplin i centrallaboratoriet. Jag anser dock att så långtgående samverkan inom samtliga discipliner är förenade med vissa nackdelar. Det bör vara tillräck­ligt att vederbörande ämnesföreträdare vid lantbruksuniversitetet medver­kar i den vetenskapliga verksamheten vid resp. disciplin vid centrallabora­toriet. Det ankommer på styrelsen för lantbruksuniversitetet att precisera vilka av universitetets befattningshavare som berörs liksom att närmare ange formerna för hur denna medverkan skall regleras.

Jag vUl här redovisa huvuddragen av SVA:s inre organisation. Vid anstalten skall finnas ett centrallaboratorium med de uppgifter jag har redovisat. Centrallaboratoriets olika discipliner bildar en sammanhållen enhet. Vidare skall statsepizootologens enhet finnas vid SVA. En vaccin­enhet och ett kansli skall också finnas vid anstaUen. Vid SVA bör också finnas ett antal djurslagsenheter. De djurslagsvisa enheterna får inom resp. kompetensområde ett samlat ansvar för utredning av sjukdomar, rådgiv­ning, praktiskt utvecklingsarbete m.m. saml svarar i övrigt för kontak­terna med näringen. Antalet djurslagsenheter och deras storlek faslsläUs av styrelsen för SVA.

3   Riksdagen I98II82. I saml. Nr 122

Prop. 1981/82:122

34

Jag förordar att den nya organisationen träder i kraft fr.om. den 1 juU 1982.

2.3.3 Dimensionering, finansiering m.m.

En bärande princip för den typ av verksamhet, som avses bedrivas vid SVA, skall enligt min mening vara att det allmänna skall stå för vissa basresurser. Dessa avgränsas främst ay det allmännas övergripande ansvar för djurens hälso- och sjukvård. För att svara mot denna uppgift måste staten ställa medel tiU förfogande för forskning, utveckling och rådgivning m.m. Kostnader för verksamhet därutöver skaU täckas med medel som flyter in i uppdragsverksamheten.

Med utgångspunkt i SVA-SLL utredningen har jag beräknat SVA:s behov av tjänster i den nya organisationen fill ca 130. Jag återkommer till anslagsfrågan i det följande (avsnitt 4). Kostnader för tjänster som erford­ras därutöver förutsätts täckas med medel som flyter in i uppdragsverk­samheten.

Med hänsyn till den föreslagna organisationen med myndighetsfunktion och uppdragsverksamhet föreslår jag en ändrad anslagskonstruktion för anstalten. Den nya anslagskonstruktionen medger en ökad flexibUitet och möjligheter till omprioriteringar för att verksamheten skall kunna anpassas till ändrade krav från myndigheter och näring.

Vid beräkningen av behovet av anslagsmedel har jag beaktat överföring­ar av tjänster för livsmedelshygien och husdjurshygien från SVA fiU lant­bruksuniversitetet. Överföringen ay två högre tjänster jämte basresurser från SVA fill lantbruksuniversitetet föreslås från den 1 juli 1983 och har således inte beaktats för budgetåret 1982/83.

Det föreliggande förslaget beträffande SVA innebär en besparing av 5,8 milj. kr. främst genom en avveckling av vaccinprodukfionen i Stockholm. Vidare har jag räknat med 1,0 milj. kr. i besparingar i rufin verksamheten. Mitt förslag fill beräkning av SVA:s behov av anslagsmedel innebär att den samlade verksamheten i övrigi kan bedrivas ungefär på befintlig ambitions­nivå.

2.4 Vissa utbildningsfrågor

Iprop. 1979/80:100 (bU. 13 s. 104) behandladejag vissa utbildningsfrågor på veterinärmedicinens område. Bakgrunden härtiU var följande.

Riksdagen hade tidigare beslutat om en ökad antagning lill veterinärlin­jen till 75 studerande per år (prop. 1976/77:100 bil. 13 s. 95, JoU 1976/ 77:13, rskr 1976/77:182). Vidare hade riksdagen godkänt rikfiinjer i fråga om veterinärutbildningens utformning (prop. 1976/77:119, JoU 1976/ 77:32, rskr 1976/77:335). Därvid behandlades bl.a. även frågan om lin-

Prop. 1981/82:122

35

jeuppdelning i utbildningens avslutande skede. Frågan om utformningen av utbildningen under det sista studieåret ansågs emellertid böra utredas ytterligare.

Utredningen om vissa utbildningsfrågor på veterinärmedicinens område (VU 77) avgav år 1979 ett betänkande angående veterinärmedicinsk utbild­ning. VU 77 föreslog att veterinärutbildningen skulle vara gemensam i nio terminer varefter den under sista studieåret skulle delas upp på två grenar, en gren med klinisk inriktning (K-gren) och en livsmedels/laboratorieinrik-tad gren (L-gren).

Härutöver hade VU 77 enligl direktiven även att utreda frågan om behörighei alt utöva veterinäryrket och praktiktjänstgöring som förutsätt­ning för behörigheten. För att möjliggöra ett enhetligt legifimationsbegrepp föreslog VU 77 en vidareutbildning i form av allmänljänstgöring (AT).

För egen del ansåg jag att skäl talade för att AT borde införas. Härige­nom skulle de examinerade veterinärerna få en praktisk färdighetsträning vilken gjorde att deras möjligheter till en fullgod arbetsinsats förbättrades. För att ett AT-system skulle kunna fungera tillfredsställande fann jag det emellertid viktigt att det fick en sådan utformning att träningen blev me­ningsfull, anfingen den var handledd eller fullgjordes som vikariatljänst­göring. Frågan om AT-systemets inpassning i fältorganisationen ansåg jag kräva ställningstaganden av såväl organisatorisk som finansiell art. Jag överlämnade därför frågan om AT och legitimation till djurhälsoutredning­en.

Djurhälsoutredningen har redovisat sitt uppdrag. Utredningen finner AT angelägen för att samtliga veterinärstuderande skall ges möjlighet att erhål­la legitimalion. Utredningen föreslår därför i likhet med VU 77 att lagen (1965:61) om behörighet att utöva veterinäryrkel m. m. ändras så alt AT erfordras för legitimalion. Finansieringen av den handledda delen av AT bör enligt utredningen ske genom all medel, 3 milj. kr., härför anslås över statsbudgeten.

För egen del får jag anföra följande. Enligt lagen om behörighet att utöva veterinäryrket krävs för behörighet legitimation. Den som avlagt svensk veterinärexamen skall efter ansökan erhålla legitimation som meddelas av lantbruksslyrelsen. Examensbeviset ensamt är grund för erhållande av legitimafion. Någon prövning av vederbörandes förutsättningar eller lämp­lighet för att självständigt utöva veterinäryrket förekommer således inte.

Sedan veterinärutbildningen numera uppdelats på olika grenar blir vete­rinärexamen något olika fiU sitl innehåU beroende på om examination sker på K- eller L-grenen. Vid mina överväganden har jag dock funnit att skillnaderna inte blir av den arten att de examinerade veterinärerna skall behandlas olika i fråga om möjligheterna att erhålla legitimation. Jag kan alltså inte biträda VU 77:s och djurhälsoulredningens förslag fill ändring i lagen om behörighet att utöva veterinäryrkel. Jag vill emellertid erinra om att för behörighet för olika tjänster t. ex. som distriktsveterinär krävs viss tjänstgöring efter legitimationen.

Prop. 1981/82:122

36

Vad jag nu anfört innebär att jag anser alt en AT inte bör införas som vHlkor för legitimation. Jag viU erinra om att veterinärutbildningen på grundnivå är mycket tidskrävande och kostsam. En påbyggnad i form av AT skulle också bli kostnadskrävande. Det kan också ifrågasättas om fäUorganisafionen har kapacitet och förutsättning för en ändamålsenlig handledning av 75 veterinärer per år. Jag har tidigare föreslagit att nuva­rande vikariesystem i betydande utsträckning ersätts med fasla tjänster. Möjligheterna alt i AT lägga in vikariattjänstgöring blir därmed kraftigt begränsade.

Jag vill i detla sammanhang starkt understryka vikten av att velerinärul-bildningens innehåll anpassas till de utvecklingstendenser vad gäller dju­rens hälso- och sjukvård somjag tidigare redovisat.. Del är sålunda angelä­get alt de blivande veterinärerna ges förutsättningar att medverka bl.a. i förebyggande djurhälsovård och besättningsutredningar. Jag avser därför att föreslå regeringen att ge styrelsen för Sveriges lantbruksuniversitet i uppdrag att lägga fram förslag till en veterinärutbildning som svarar mot bl. a. dessa krav. I denna utbildning bör man kunna tillgodose önskemål om fördjupade kunskaper inom vissa ämnesområden ulan alt detla innebär en grendelning i velerinärulbUdningen.

Lantbruksuniversitetet bör även lägga fram förslag till dimensionering av antagningen fill veterinärutbildningen. Befintliga resurser vid den vete­rinärmedicinska fakulteten bör därvid bl.a. tas som utgångspunkt vid universitetets överväganden rörande dimensioneringen. Detla kan innebä­ra att antalet studerande inom velerinärutbildningen måste minskas. Bl. a. med hänsyn härtUl avser jag också föreslå regeringen att ge styrelsen för Sveriges lantbruksuniversitet i uppdrag att överväga en livsmedelsutbild­ning i vilken säväl den veterinärmedicinska som den lantbruksvetenskap­liga fakultetens resurser utnyttjas. En sådan utbildning bör enligt min mening inle leda fram till veterinärexamen.

3   Hemställan

Med hänvisning tUl vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

att godkänna vad jag har förordat om inriktning och organisafion av djurens hälso- och sjukvård och statens veterinärmedicinska an­stalt.

4   Anslagsfrågor för budgetåret 1982/83

I prop. 1981/82:100 (bil. 13) har regeringen föreslagit riksdagen att, i avvaktan på särskild proposition i ämnet, för budgetåret 1982/83 under angivna anslagsrubriker beräkna följande belopp.

Prop. 1981/82:122

37

F 3. Statens veterinärmedicinska anstalt 56105000 kr. F 4. Veterinärstaten 52 531000 kr. Jag anhåller att nu få ta upp dessa frågor.

TIONDE HUVUDTITELN

B.    JORDBRUKETS RATIONALISERING M. M.

B 2. Lantbruksnämnderna

I prop. 1981/82:100 (bU. 13 s. 21) har regeringen under denna rubrik föreslagit riksdagen att 218617000 kr. anvisas för budgetåret 1982/83. Jag har i det föregående föreslagit att åtta tjänster som länsveterinär överförs från vissa länsstyrelser. Vidare har jag föreslagit att en tjänst som chefve­terinär inrättas vid lantbruksnämnden i Skaraborgs län. Mot denna bak­grund bör ytterligare 1,5 milj. kr. tillföras anslaget. Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen

att till Lantbruksnämnderna för budgetåret 1982/83 utöver i prop. 1981/82:100 bil. 13 föreslaget förslagsanslag anvisa ytterligare 1500000 kr.

F.    SERVICE OCH KONTROLL

F 3. Statens veterinärmedicinska anstalt: Uppdragsverksamhet

Nytt anslag (förslag)    1000

Jag har tidigare förordat en ändrad -nslagskonstrukfion för statens ve­terinärmedicinska anstalt fr.o.m. den 1 juli 1982. För detla ändamål bör ett nytt förslagsanslag anvisas benämnt Statens veterinärmedicinska an­stalt: Uppdragsverksamhet. Anslaget bör föras upp med ett formellt be­lopp av 1000 kr. Intäkter från uppdragsverksamheten bör fortsättningsvis tillföras del nya förslagsanslaget. Del bör ankohima på regeringen alt meddela föreskrifter om användningen av dessa intäkler.

Med hänvisning till vad jag har anfört bör en plan för verksamheten ha följande disposition.

Prop. 1981/82:122

38

1982/83

Plan

Kostnader

1.

Centrallaboratorieuppgifter

31838000

2.

Statsepizootologens verksamhet

1953 000

3.

Djurslagsinriktad verksamhet

11191000

4.

Diagnostiska undersökningar

2780000

5.

Service till utomstående

9200000

56962000

Intäkler

1. Bidrag till centrallaboratorieuppgifter

31 838 000

2.

Bidrag till statsepizootologens verksamhet

1 953000

3.

Bidrag till djurslagsinriktad verksamhet

10891000

4.

Intäkter av djurslagsinriktad verksamhet

300000

5.

Intäkter av diagnostiska undersökningar

2780000

6.

Intäkter av service till utomstående

9200000

56962000

Jag har vid mina beräkningar beaktat överföringar av tjänster för livsme­delshygien och husdjurshygien tiU anslaget G 1. Sveriges lantbruksuniver­sitet: Förvaltningskostnader.

Jag föreslår att statens veterinärmedicinska anstalt för att täcka behovel av likvida medel i den löpande driften av uppdragsverksamheten får dispo­nera en rörlig kredit i riksgäldskontorel intill ett belopp av 3 milj. kr. Krediten bör anvisas inom ramen för den rörliga kredit som står tiU regeringens disposition för myndigheter som bedriver uppdragsverksam­het.

Med hänvisning till sammanstäUningen hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

att till Statens veterinärmedicinska anstalt: Uppdragsverksamhet för budgetåret 1982/83 anvisa elt förslagsanslag av 1000 kr.

F 4. Bidrag till statens veterinärmedicinska anstalt

Nytt anslag (förslag)   44 682 000

Med hänvisning till vad jag fidigare har anfört bör medel för den allmän­nyttiga verksamheten m. m. vid statens veterinärmedicinska anstalt anvi­sas över ett särskilt reservationsanslag, som nu bör föras upp i statsbudge­ten. Jag har vid min beräkning av anslaget bl. a. räknat vissa medel för uppgifter inom det ekonomiska försvaret. Med hänvisning tiU vad jag har anfört under punkten F 3 beräknarjag anslaget tUl 44682000 kr. Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen

att till Bidrag tiU statens veterinärmedicinska anstalt för budgetåret 1982/83 anvisa ett reservationsanslag av 44682000 kr.

Prop. 1981/82:122

39

F 14. Lantbruksstyrelsen, djurens hälso- och sjukvård: Uppdragsverksam­het

Nytt anslag (förslag)    1000

Jag har i det föregående redogjort för mina förslag om finansiering av djurens hälso- och sjukvård. Jag föreslår att i veterinärtaxeförordningen föreskrivs att distriktsveterinär vid varje tjänsteförrättning skall ta ut en statlig djursjukvårdsavgift vars storlek bestäms av regeringen efter förslag av lantbruksslyrelsen. Avgiften inbetalas fill lantbruksstyrelsen. Inom ra­men för fillgängliga medel genom inflytande djursjukvårdsavgifter och särskilt anvisade medel under anslaget F 15. Bidrag fill djurens hälso- och sjukvård m.m. bör lantbruksstyrelsen ansvara för kostnaderna för dis­triktsveterinäremas löner och sociala avgifter, reseersättningar, expenser och kursverksamhet, anskaffning av viss laboratorieutrustning, reglering av skadeståndsbelopp, främjande av förebyggande åtgärder samt slöd vid inrättande av flerveterinärstationer.

1981/82

Beräknad ändring 1982/83

Lantbruks­styrelsen

Före­draganden

49706000

Personal Plan

Kostnader

Distriktsveteri­närorganisatio­nen m. m.

Anskaffning av viss laboratorie­utrustning

Kostnader för reglering av beslutade ska­deståndsbelopp

Främjande av förebyggande åtgärder

Inrättande av flerveterinär­stationer

310

310

H-4 730 000

-1-4468000

-I-    45000

80000

-I-    45000

30000

-1-2500000

-

-

-1-  250000

49816000

-f4 513 000

+7525000

De totala intäkterna i verksamheten under budgetåret 1982/83 beräknar jag enligt följande

Bidrag till distriktsveterinär-organisationen m. m. Bidrag liU anskaffning av viss laboratorieutrustning

50436000 125000

Prop. 1981/82:122

40

Bidrag till kostnader för reglering

av beslutade skadeståndsbelopp

30000

Bidrag till främjande av före­

byggande åtgärder

2500000

Bidrag till inrättande av

flerveterinärstationer

250000

Djursjukvårdsavgifter

4000000

Summa intäkter

57 341000

Jag föreslår att lantbruksstyrelsen för att täcka tillfälliga behov av lik­vida medel i den löpande driften av uppdragsverksamheten fills vidare får disponera en rörlig kredU i riksgäldskontoret intill ett belopp av 1 milj. kr. Krediten bör anvisas inom ramen för den rörliga kredit som står till regeringens disposition för myndigheter som bedriver uppdragsverksam­het. På delta anslag bör anvisas elt formellt förslagsanslag av 1000 kr. Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen

att till Lantbruksstyrelsen, djurens hälso- och sjukvård: Uppdrags­verksamhet för budgetåret 1982/83 anvisa ett förslagsanslag av 1000 kr.

F 15. Bidrag till djurens hälso- och sjukvård

Nytt anslag (förslag)   53 341000

Från anslaget bör bekostas bidrag tUl distriktsveterinärorganisationen, anskaffning av viss laboratorieulruslning, kostnader för reglering av beslu­tade skadeståndsbelopp, främjande av förebyggande åtgärder samt slöd vid inrättande av flerveterinärstationer. Jag har härvid beräknat 185000 kr. för uppgifter inom det ekonomiska försvaret.

Med hänvisning tiU vad jag ovan och under punkten F 14 har anfört hemsläller jag alt regeringen föreslår riksdagen

att fill Bidrag tiU djurens hälso- och sjukvård för budgetåret 1982/83 anvisa ett reservafionsanslag av 53 341 000 kr.

F 16. Bidrag till avlägset boende djurägare för veterinärvård

Nytt anslag (förslag)    1517 000

För alt bestrida kostnader för veterinärvård för avlägset boende djuräga­re har t.o.m. budgetåret 1981/82 medel anvisats som en särskild anslags­post under anslaget Veterinärstaten. Lantbruksnämnden disponerar ifrå­gavarande anslagspost i enlighet med vad som framgår av veterinärtaxeför­ordningen (1975:539). Jag förordar att medel för dessa kostnader fr. o. m. budgetåret 1982/83 anvisas under ett särskilt anslag Bidrag fill avlägset boende djurägare för veterinärvård.

Prop. 1981/82:122

41

Lantbruksstyrelsen har i sin anslagsframställning för budgetåret 1982/83 räknat med en prisomräkning av 231000 kr. för förevarande kostnader. Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen

att till Bidrag tiU avlägset boende djurägare för veterinärvård för budgetåret 1982/83 anvisa ett förslagsanslag av 1 517000 kr.

F 17. Bidrag till djurskyddsfränysnde åtgärder

Nytt anslag (förslag)    1539000

För att bestrida kostnaderna för prövning från djurskyddssynpunkt av nya djurhåUningsmetoder, inredningsdelaljer m. m. i stallar och kostna­derna för viss verksamhet på försöksdjursområdet, har t. o. m. budgetåret 1981/82 anvisats medel på särskilda anslagsposter under anslaget Veteri­närstaten. Jag förordar att dessa kostnader fr. o. m. budgetåret 1982/83 anvisas under ett särskilt anslag Bidrag tiU djurskyddsfrämjande åtgärder.

1981/82

Beräknad ändring 1982/83

Lantbruks-

Före-

styrelsen

draganden

Kostnader

Djurskyddsfrämjande

åtgärder

lOOOOO

-

-

Centrala försöksdjurs-

nämnden

1 129000

+ 110000

+ 110000

Regionala djurförsöks-

etiska nämnder

200000

-

-

1429000

+ 110000

+ 110000

Centrala försöksdjursnämnden Pris- och löneomräkning 110000 kr.

Föredraganden Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen

att lill Bidrag till djurskyddsfrämjande åtgärder för budgetåret 1982/ 83 anvisa ett reservationsanslag av 1 539000 kr.

G.    UTBILDNING OCH FORSKNING

G 1. Sveriges lantbruksuniversitet: Förvaltningskostnader

I prop. 1981/82:100 (bil. 13 s. 90) har regeringen under detta anslag föreslagU att 326905000 kr. anvisas för budgetåret 1982/83.

Jag har i det föregående föreslagit att det livsmedelshygieniska laborato­riet vid statens veterinärmedicinska anstalt organisatoriskt förs över till

Prop. 1981/82:122

42

institutionen för livsmedelshygien vid Sveriges lantbruksuniversitet. Vi­dare har jag förordat att två tjänster som konsulenter i husdjurshygien med placering i Skara från denna fidpunkt förs över från anstaUen fiU lantbruks­universitetet. Mot denna bakgrund bör ytterligare 535000 kr. filiföras anslaget. Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen

att till Sveriges lantbruksuniversitet: FörvaUningskostnader för budgetåret 1982/83 utöver i prop. 1981/82:100 bU. 13 föreslaget förslagsanslag anvisa ytterligare 535000 kr.

5   Beslut

Regeringen ansluter sig tiU föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Prop. 1981/82:122

43

Bilaga 1

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1981:57) Djurens hälso- och sjulvård

I NUVARANDE F

Ö

RH

Å

LLANDEN

Utvecklingen inom jordbruket har under senare 

å

rtionden k

ä

nne­tecknats av en fortl

ö

pande storleksrationalisering. Antalet f

ö­

retag med animalieproduktion har minskat. Samtidigt har de kvar­varande f

ö

retagen blivit st

ö

rre och alltmer specialiserade. An­talet s

ä

llskapsdjur och sporth

ä

star har under 1970-talet 

ö

kat v

ä

sentligt. Antalet veterin

ä

rbehandlade djur har 

ö

kat s

å

v

ä

l inom animalieproduktionen som betr

ä

ffande s

ä

llskapsdjur och sporth

ä

star.

Djurens h

ä

lso- och sjukv

å

rd 

ä

r organisatoriskt uppdelad p

å

oli­ka huvudm

ä

n. Det centrala statliga ansvaret 

å

vilar lantbrukssty­relsen. Regionalt 

ä

r det statliga ansvaret delat mellan lant­bruksn

ä

mnd, l

ä

nsveterin

ä

rorganisation och i viss m

å

n l

ä

nsstyrel­se. Genom distriktsveterin

ä

rorganisationen har staten p

å

tagit sig att ansvara f

ö

r i f

ö

rsta hand akutsjukv

å

rden inom animalie-produktionen. Jordbruksn

ä

ringens organisationer bedriver orga­niserad h

ä

lsokontroll av husdjur. Veterin

ä

rmedicinsk laborato­rieverksamhet bedrivs centralt av statens veterin

ä

rmedicinska anstalt och regionalt av AB Svensk laboratorietj

ä

nst. Statens livsmedelsverk 

ä

r chefsmyndighet f

ö

r besiktningsveterin

ä

ror-ganisationen. V

ä

rden av s

ä

llskapsdjur och sporth

ä

star ombes

ö

rjs i stor utstr

ä

ckning av privatpraktiserande veterin

ä

rer och av djursjukhus.

De 

å

rliga statliga kostnaderna f

ö

r djurens h

ä

lso- och sjukv

å

rd kan ber

ä

knas till n

ä

rmare 60 milj. kr. f

ö

r distriktsveterin

ä

ror­ganisationen, 10 milj. kr. f

ö

r bek

ä

mpande av smittsamma husdjurs­sjukdomar och 42 milj. kr. i nettokostnader f

ö

r statnes veteri­n

ä

rmedicinska anstalt.

Prop. 1981/82:122

44

Djur

ä

gamas 

å

rliga kostnader f

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rd inom ani-malieproduktionen kan uppskattas till ca 136 milj. kr., inkl. kostnader f

ö

r medicin och organiserad h

ä

lsokontroll. Djur

ä

gar­nas kostnader f

ö

r v

å

rd av s

ä

llskapsdjur och sporth

ä

star kan upp­skattas till totalt ca 80 railj. kr.

II   

Ö

VERV

Ä

GANDEN OCH F

Ö

RSLAG

Allm

ä

nna utg

å

ngspunkter och principiella st

ä

llningstaganden

Djurh

ä

lsoutredningen konstaterar att staten har ett 

ö

vergripan­de ansvar f

ö

r djurens h

ä

lso- och sjukv

å

rd. Vidare har staten ett s

ä

rskilt ansvar f

ö

r v

å

rden av animalieproduktionens djur, f

ö

r bek

ä

mpningen av smittsamma husdjurssjukdomar, f

ö

r att djurskyd­dets krav tillgogoses och f

ö

r att en tillfredsst

ä

llande service till f

ö

r djur

ä

gama rimliga kostnader skall kunna uppr

ä

tth

å

llas 

ä

ven i mindre djurt

ä

ta omr

å

den. Distriktsveterin

ä

rorganisatio­nen 

ä

r i f

ö

rsta hand dimensionerad f

ö

r v

å

rd av animalieproduk­tionens djur. Djurh

ä

lsoutredningen anser att viss v

å

rd av s

ä

ll­skapsdjur och sporth

ä

star 

ä

ven i forts

ä

ttningen b

ö

r kunna ut­f

ö

ras av distriktsveterin

ä

rer, s

ä

rskilt sora s

å

dan v

å

rd i vissa delar av landet bidrar till att uppr

ä

tth

å

lla v

å

rden av animalie­produktionens djur. Dj"ursjukv

ä

rd b

ö

r till st

ö

rsta m

ö

jliga del bedrivas som 

ö

ppen v

å

rd. Verksamheten vid djursjukhusen b

ö

r be­traktas sora ett v

ä

rdefullt komplement till 

ö

vrig djursj\ikv

ä

rd. Sluten djursj-ukv

ä

rd 

ä

r inte prim

ä

rt en statlig angel

ä

genhet. Statligt ekonomiskt st

ö

d b

ö

r d

ä

rf

ö

r i princip inte utg

å

 till finansiering av djursjukhus.

Med h

ä

nsyn till bl.a. utvecklingstendenserna inom animaliepro-duktionen b

ö

r djurens h

ä

lso- och sjukv

å

rd i 

ö

kad utstr

ä

ckning inriktas mot 

å

tg

ä

rder som syftar till att p

å

 bes

ä

ttningsniv

å 

f

ö

rebygga h

ä

lsost

ö

rningar. En s

å

dan inriktning f

ö

ruts

ä

tter bl.a. att 

å

tg

ä

rder vidtas f

ö

r att 

å

stadkomma en ut

ö

kad samver­kan mellan olika insatser inom animalieproduktionen. 

För  

att fr

ä

mja f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder f

ö

resl

ä

r utredningen att 5 milj. kr. 

ä

rligen ansl

å

s av statliga medel.

Prop. 1981/82:122

45

utredningen anser vidare att 

å

tg

ä

rder b

ö

r vidtas f

ö

r att f

ö

r­b

ä

ttra distriktsveterin

ä

rernas arbetsf

ö

rh

å

llanden. Organisatio­nen b

ö

r dimensioneras efter dels utvecklingen inom djurh

å

llning­en, dels kravet p

å

anpassning av veterin

ä

rernas arbetstider m.m. F

ö

rb

ä

ttringar kan i f

ö

rsta hand 

å

stadkommas genom ut

ö

kade re­surser i form av fler distriktsveterin

ä

rtj

ä

nster men 

ä

ven genom olika rationaliserings- och planerings

ä

tg

ä

rder.

Huvudmannaskap och organisation

Djurh

ä

lsoutredningen har 

ö

verv

ä

gt landsting eller prim

ä

rkommu­ner som huvudman, privatpraktikbaserad verksamhet, jordbruksn

ä­

ringen som huvudman, halvstatligt bolag (staten - djur

ä

garor­ganisationerna) och helstatligt bolag som alternativ till nuva­rande organisation och huvudmannaskap f

ö

r djurens h

ä

lso- och sjukv

å

rd. Utredningen har dock inte fijnnit anledning att f

ö

re­sl

å

 n

å

gon 

ä

ndring i fr

å

ga om nuvarande huvudmannaskap f

ö

r dju­rens h

ä

lso- och sjukv

å

rd.

Utredningen f

ö

resl

å

r att planeringen av verksamheten inom dju­rens h

ä

lso- och sjiakv

å

rd integreras i lantbruksstyrelsens och lantbruksn

ä

mndernas verksamhetsplaneri.ng. H

ä

rigenom erh

å

lls ett regionalt planeringsunderlag f

ö

r en successiv anpassning av or­ganisationen efter behovet av insatser inom animalieproduktio-nen.

Utredningen understryker vikten av ett n

ä

rmare samarbete mellan lantbruksn

ä

mndernas personal inom husdjursomr

å

det, distriktsve­terin

ä

rerna och den av jordbruksn

ä

ringen bedrivna organiserade h

ä

lsokontrollverksamheten. Laboratoriediagnostik och sjukdoms­data fr

å

n k

ö

ttbesiktningsverksamheten b

ö

r utnyttjas i 

ö

kad om­fattning. Det regionala samarbetet b

ö

r byggas upp efter bl.a. de riktlinjer som statsmakterna angett f

ö

r den organiserade h

ä

l­sokontrollen av husdjur.

Lantbruksstyrelsen b

ö

r enligt utredningens mening ges m

ö

jlighet att, ut

ö

ver nuvarande JIO distriktsveterin

ä

rtj

ä

nster, vid behov inr

ä

tta ytterligare JO tj

ä

nster. Det omedelbara behovet kan upp­skattas till 20 tj

ä

nster. Utredningen f

ö

resl

å

r vidare att de

Prop. 1981/82:122

46

40 distriktsveterin

ä

rtj

ä

nster som f.n. 

ä

r s.k. regionvikarie­tj

ä

nster ges en fast palcering i stordistrikt. F

ö

r att minska behovet av tillf

ä

lliga vikarier b

ö

r 50 nya distriktsveterin

ä

r­tj

ä

nster med fast placering i stordistrikt inr

ä

ttas. Lantbruks­styrelsen b

ö

r s

å

ledes ha m

ö

jlighet att inr

ä

tta totalt h

ö

gst 390 distriktsveterin

ä

rtj

ä

nster. 

Ö

kningen av nettokostnaden f

ö

r den av utredningen f

ö

reslagna dimensioneringen har i f

ö

rh

å

llande till nul

ä

get ber

ä

knats till ca 2 milj. kr.

Utredningen utg

å

r fr

å

n att den veterin

ä

ra f

ä

ltverksamheten i 

ö

kad utstr

ä

ckning kommer att bedrivas genom flerveterin

ä

rstatio­ner. Kostnaderna f

ö

r en s

å

dan utveckling ber

ä

knar utredningen till ca 0,5 milj. kr. per 

å

r under en uppbyggnadsperiod.

Utredningen f

ö

resl

å

r att ett datasystem f

ö

r registrering och uppf

ö

ljning av h

ä

lsotillst

å

ndet inom animalieproduktionen inf

ö

rs i hela landet. De 

å

rliga kostnadema f

ö

r ett s

å

dant system kan ber

ä

knas till ca 2 milj. kr. och b

ö

r enligt utredningen finansi­eras kollektivt av jordbruksn

ä

ringen.

Utredningen pekar p

å

olika m

ö

jligheter till rationalisering av verksamheten inora djurens h

ä

lso- och,sjukv

å

rd.

Utredningen f

ö

resl

å

r att l

ä

nsveterin

ä

rorganisationens nuvarande arbetsuppgifter f

ö

rs 

ö

ver till respektive lantbruksn

ä

mnd. I och med detta upph

ö

r l

ä

nsveterin

ä

rorganisationen sora statligt regio­nalt organ. Vidare f

ö

resl

å

s att distriktsveterin

ä

rerna organisa­toriskt Inordnas i lantbruksn

ä

mnderna. Lantbruksn

ä

mnderna kommer h

ä

rigenom att erh

å

lla ett samlat ansvar f

ö

r de statliga regiona­la insatserna inom djurens h

ä

lso- och sjukv

å

rd. Till f

ö

ljd av den f

ö

reslagna 

ö

verf

ö

ringen beh

ö

ver lantbruksn

ä

mnderna tillf

ö­

ras resiirser motsvarande 10-12 veterin

ä

ra tj

ä

nster. I avvaktan p

ä

 en av utredningen f

ö

reslagen 

ö

versyn av nuvarande former och organisation av tillsynen enligt livsmedelslagen b

ö

r lantbruks­n

ä

mndernas behov av veterin

ä

r sakkunskap tillgodoses genom att l

ä

nsveterin

ä

ren f

å

r till uppgift att - ut

ö

ver sina f"unktioner i l

ä

nsstyrelsen - 

ä

ven bitr

ä

da lantbruksn

ä

mnden. Vidare inneb

ä

r utredningens f

ö

rslag att behovet av insatser fr

å

n f

ö

rste dist­riktsveterin

ä

rerna kommer att 

ö

ka.

Prop. 1981/82:122

47

Finansieringsfr

å

gor

De av djurh

ä

lsoutredningen f

ö

reslagna 

å

tg

ä

rderna f

ö

r f

ö

rst

ä

rk­ning och anpassning av verksamheten inom djurens h

ä

lso- och sjuJrv

å

rd b

ö

r finansieras genom att djur

ä

garna i 

ö

kad utstr

ä

ck­ning svarar f

ö

r kostnaderna f

ö

r djursjukv

å

rden. Genomf

ö

randet av djurh

ä

lsoutredningens f

ö

rslag inneb

ä

r att djur

ä

garens kost­nader totalt 

ö

kar med n

ä

rmare 10 milj. kr. 

ä

rligen. H

ä

rav b

ö

r kostnaden f

ö

r sjukdatasystemet om ca 2 milj. kr. finansieras kollektivt av jordbruksn

ä

ringen. Med h

ä

nsyn till det 

ö

kade kost­nadsansvar som h

ä

rigenom 

å

l

ä

ggs djur

ä

garna anser utredningen det vara rimligt att statens nuvarande bidrag till djurens h

ä

lso-och sjukv

å

rd bibeh

å

lles realt sett of

ö

r

ä

ndrat.

Nuvarande finansieringssystem inneb

ä

r att distriktsveterin

ä

rerna erh

å

ller sin inkomst dels i form av fast l

ö

n fr

å

n staten, dels i form av arvoden fr

å

n djur

ä

garna enligt veterin

ä

rtaxef

ö

rordning­en. En 

ä

ndrad kostnadsf

ö

rdelning mellan staten och djur

ä

garna enligt utredningens f

ö

rslag inneb

ä

r att nuvarande principer f

ö

r finansiering beh

ö

ver 

ä

ndras. Utredningen har d

ä

rf

ö

r 

ö

verv

ä

gt f

ö

ljande alternativ.

1.

Djur

ä

garna erl

ä

gger sina avgifter f

ö

r djursjukv

å

rden till staten i st

ä

llet f

ö

r till distriktsveterin

ä

rerna (centrali­serad uppb

ö

rd). Distriktsveterin

ä

rerna erh

å

ller hela sin er­s

ä

ttning fr

ä

n staten som fast l

ö

n, ev. kombinerad med n

å

gon form av tantiem.

2.

Djur

ä

garna erl

ä

gger en s

ä

rskild statlig djursjukv

å

rdsavgift som tas ut i samband med sjukbes

ö

k. Distriktsveterin

ä

rernas avl

ö

ningssystem med nuvarande f

ö

rdelning mellan fast l

ö

n och arvodesinkomster bibeh

å

lls of

ö

r

ä

ndrat.

3.

Djur

ä

garnas avgifter enligt veterin

ä

rtaxef

ö

rordningen h

ö

js samtidigt som distriktsveterin

ä

rernas fasta l

ö

n s

ä

nks, men diffentieras raed h

ä

nsyn till f

ö

rh

å

llandena i olika distrikt.

4.

Djur

ä

garnas kostnader f

ö

r djursjukv

å

rden bestrids delvis kollektivt av jordbruksn

ä

ringen genom exempelvis avr

ä

kning

Prop. 1981/82:122

48

mot prisregleringsmedel eller produktavgifter.

Utredningen finner samtliga redovisade alternativ vara m

ö

jliga att genomf

ö

ra men har inte funnit tillr

ä

ckliga sk

ä

l att f

ö

rorda n

å

got s

ä

rskilt alternativ. Utredningen anser att remissinstan­serna b

ö

r ges m

ö

jlighet att f

ö

ruts

ä

ttningsl

ö

st pr

ö

va samtliga finansieringsalternativ.

Vissa utbildningsfr

å

gor

Djurh

ä

lsoutredningen f

ö

resl

å

r att en allm

ä

ntj

ä

nstg

ö

ring (AT) f

ö

r veterin

ä

rer b

ö

r inf

ö

ras med utg

å

ngspunkt fr

å

n det f

ö

rslag som anges av utredningen om vissa utbildningsfr

å

gor p

å

 veterin

ä

rme­dicinens omr

å

de (VU 77)

En tj

ä

nst som assistent i l

ä

gst l

ö

ne­grad F 5 b

ö

r fr.o.m. budget

å

ret 1982/85 inr

ä

ttas p

å

 lantbruks­styrelsen f

ö

r handl

ä

ggning av fr

ä

gor om AT. Finansieringen av den handledda delen av allm

ä

ntj

ä

nstg

ö

ringen b

ö

r ske genom att medel, 3 milj. kr., h

ä

rf

ö

r ansl

å

s 

ö

ver statsbudgeten. Utredning­ens f

ö

rslag inneb

ä

r en besparing i f

ö

rh

ä

llande till VU 77=3 f

ö

r­slag med 2 railj. kr. Utredningen f

ö

resl

ä

r 

ä

ven att utbildning av djursjukv

å

rdare i huvudsak i enlighet med VU 77:s f

ö

rslag inf

ö

rs och att 850 000 kr. inkl. en eng

å

ngsutgift p

å

 40 000 kr. ansl

å

s

ö

ver statsbudgeten f

ö

r detta 

ä

ndam

å

l.

Prop. 1981/82:122

49

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden över djurhälso­utredningens betänkande (SOU 1981:57) Djurens hälso-och sjukvård

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av socialstyrelsen, statskontoret, riksrevisionsverket (RRV), riksskatteverket, statens arbets­givarverk, statens löne- och pensionsverk, universitets- och högskoleäm­betet, skolöverstyrelsen, lantbruksstyrelsen, statens livsmedelsverk, sta­tens jordbruksnämnd, länsstyrelsernas organisationsnämnd (LON), styrel­sen för Sveriges lantbruksuniversUet (SLU) och statens veterinärmedi­cinska anstalt, länsstyrelserna i Kristianstads, Skaraborgs, Västmanlands och Norrbottens län. Svenska kommunförbundet. Landstingsförbundet, Lantbrukarnas riksförbund (LRF), HushållningssäUskapens förbund, Sve­riges veterinärförbund. Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Centralorganisationen SACO/SR, Landsorganisafionen i Sverige (LO), AB Svensk laboratorietjänsl (Svelab), Svenska kennelklubben, Ridfräm­jandet, Svenska travsportens centralförbund, AB Trav och galopp, Sveri­ges djurskyddsföreningars riksförbund. Svenska djurskyddsföreningen. Svenska djursjukhusföreningen och Veterinärmedicinska föreningen.

Lantbruksstyrelsen har bifogat yttranden från sju lantbruksnämnder och 20 länsveterinärorganisafioner, LON har bifogat yttranden från 15 länssty­relser. Länsstyrelsen i Kristianstads län har bifogat yttranden från Lant­brukarnas riksförbund i Skåne och lantbruksnämnden i länet. SACO/SR hänvisar till bifogat yttrande från Sveriges veterinärförbund.

Utöver de myndigheter och organisationer som anmodats eller beretts tillfälle att inkomma med remissvar har yttranden avgetts av tio länsstyrel­ser. Föreningen djurens vänners riksförbund. Nordiska samfundet mol plågsamma djurförsök samt Lantbrukarnas länsförbund i Södermanland.

1    Allmänt

Utredningens övergripande överväganden och förslag till framtida in­riktning beträffande djurens hälso- och sjukvård vad gäller ökad satsning på förebyggande åtgärder tillstyrks eller lämnas utan erinran av praktiskt taget alla remissinstanser. Detla gäller även utredningens ställningstagan­den i fråga om statens ansvar för smittskydd, djurskydd, glesbygdsstöd och djurhälsans betydelse för landets livsmedelsförsörjning. Några remiss­instanser framhåller emellertid att en god och väl fungerande hälso- och sjukvård är ett så väsentligt led i näringskedjan "från markens gröda lill människans föda" alt detta motiverar elt mera omfattande samhällsenga­gemang än vad utredningen föreslår. Några remissinstanser anser vidare att staten har ett ansvar även för djursjukhusen.

Lantbruksstyrelsen: Lantbruksslyrelsen delar de allmänna synpunkter som djurhälsoutredningen framlagt i angivna övergripande frågor.

Statens livsmedelsverk; Det är elt starkt samhällsintresse att konsumen­terna tiUförsäkras sunda livsmedel. Därför sker såväl förebyggande djur­hälsovård som bekämpande av sjukdomar hos animalieproducerande djur fill stor del av livsmedelshygieniska skäl. Sambandet mellan djurhälsa, 4   Riksdagen 1981182. I saml. Nr 122

Prop. 1981/82:122

50

livsmedelshygien och folkhälsa är således starkt och livsmedelsverket delar helt utredningens synpunkter i delta avseende.

Livsmedelsverket instämmer även i utredningens mening att ökade in­satser bör göras för att förebygga sjukdomstillstånd. Därvid är det betydel­sefullt att en effektiv samverkan sker mellan olika verksamheter bl.a. mellan olika veterinärkalegorier som är engagerade i djurens hälso- och sjiikvård.

Statens jordbruksnämnd: Djurhälsoutredningen konstaterar inledningsvis att staten har ett övergripande ansvar för djurens hälso- och sjukvård samt att staten har ett särskilt ansvar för bl. a. vården av animalieproduktionens djur. Statens jordbruksnämnd (JN) delar dessa allmänna synpunkter och får vidare framhålla att ett väl fungerande veterinärväsende utgör en viktig förulsättning för en effektiv jordbruksproduktion.

Sveriges lantbruksuniversitet; Sveriges lantbruksuniversitet instämmer i vad som sägs om mål, inriktning och utveckling av verksamheten. Del är just dessa tankegångar och värderingar som låg till grund för lantbruksuni­versitetets framställning år 1976 om en ändrad studieordning för veterinä­rer. Det var också dessa tankegångar som ledde fill velerinärhögskolans flyttning till Uppsala och samförläggning med lantbrukshögskolan. VU 77 har senare instämt i dessa värderingar och ytterligare understrukit behovet av att konsekvenserna för forskning och utbUdning verkligen tas av detta synsätt. Besältningsulredningar och därpå grundade åtgärdsprogram, till­gång till kvalUicerad laboratoriediagnoslik, ökade profylaktiska insatser, samverkan över fakultets- och yrkesgränser är nödvändiga för att möta framtidens krav. Lika väsentliga framstår kraven vad avser vidgade och fördjupade insatser inom livmedelshygienen. Denna för alla industriländer likartade utveckling, bekräftad bl.a. av FAO, måste ytterligare uppmärk­sammas även i vårt land.

Länsstyrelsen i Västmanlands län: Utredningens övergripande övervägan­den och förslag till framtida inriktning tillstyrkes, vilket innebär att resurserna för profylakliskt arbete på besättningsnivå ökas, att samverkan inom och mellan olika yrkeskategorier som arbetar med djurens hälso- och sjukvård främjas och utvecklas och att distriktsveterinärernas arbetsförhållanden förbättras.

Svenska kommunförbundet; Enligt styrelsen bör ansvaret och kostnaderna för djurens hälso- och sjukvård bäras av djurägarna. Denna princip bör slås fast. Vissa kostnader för djurens hälso- och sjukvård såsom epizootibe-kämpning, viss kvalificerad vård, myndighetsfunktioner m. m. bör dock falla på det allmänna.

Lantbrukarnas riksförbund: Enligl LRF är inriktningen av djurens hälso-och sjukvård på förbyggande åtgärder ett av de väsentligaste resultaten av utredningens arbete. En sådan inriktning är nödvändig för att effektivisera djursjukvården och för att utnyttja befintliga resurser på ett optimalt sätl.

Sveriges veterinärförbund;   Velerinärförbundet vill betona samban­

det djurhälsa-livsmedel-folkhälsa, vilket motiverar att samhällets ansvar

och insatser förstärks eller åtminstone bibehålles. Samhället måste begrän-

Prop. 1981/82:122

51

sa och kontrollera smittsamma husdjurssjukdomar inklusive sådana som är överförbara mellan djur och människa. Staten har även ett övergripande ansvar för att djurskyddet tillgodoses.

I glesbygd är det nödvändigt alt vården av animalieproduktionens djur kan kombineras med vården av sporthästar och sällskapsdjur. I vissa delar av landet är detta tom en förutsättning för att kunna upprätthålla den veterinära servicen för animalieproduklionen.

Veterinärförbundet delar utredningens uppfattning att nuvarande re­surser för sluten sjukvård av animalieproduktionens djur är tillräckliga. Det är förbundels bestämda uppfattning att kravet och efterfrågan på sluten vård skall få styra ambitionsnivån.

AB Svensk laboratorietjänst: Det stora samhällsintresse som ligger i att konsumenten tillförsäkras sunda och friska livsmedel glöms dock bort. En god och väl fungerande hälso- och sjukvård hos våra husdjur är ett mycket väsentligt led i näringskedjan "från markens gröda lill människans föda". Detta bör motivera ett betydligt mer omfattande samhällsengagemang i dessa frägor än vad utredningen föreslår.

Svenska kennelklubben; SKK anser, all det är fel all man gör en distinktion

mellan statens ansvar för animalieproduklionen och dess ansvar för vad

som benämnes sällskapsdjur. Även om den viktigaste funktionen för flerta­

let hundar är som sällskap, uppfyller många också mera direkt allmännyt­

tiga funktioner, t. ex. som ledarhundar åt synskadade, narkotikahundar åt

tullverket, polisens och militärens tjänstehundar, renvallarhundar, jakt­

hundar. -- 

Sveriges djurskyddsföreningars riksförbund; Förebyggande insatser på be-

sältningsnivå kombinerad med rådgivning, och en organiserad hälsokon­

troll framstår som för framtiden myckel viktiga.     

Svenska djursjukhusföreningen: En förutsättning för att kvalificerade un­dersökningar, utredningar eller behandlingar ska kunna utföras är fillgång till personal-, lokal- och utrustningsmässigt väl fungerande djursjukhus. Ofta krävs därvid stationär vård på grund av fallets svårighetsgrad, då patienten kräver kontinuerlig övervakning eller då de åtgärder som skall vidtas tar lång tid i anspråk. Det är alltså medicinska bedömningar som ligger bakom beslutet om vilken vårdform som skall användas.

2   Huvudmannaskap

Utredningens förslag i fråga om huvudmannaskap tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Statskontoret och RRV anser dock att del varit naturligt alt jordbruksnäringen helt tagit över ansvaret för velerinärorganisationen. RRV framhåller också all en samlad lösning i näringens egen eller med staten delad regi bör prövas ytterligare, l.ex. i form av ett statligt bolag.

Statskontoret; Enligt statskontorets bedömning skulle det dock varit natur­ligt att jordbruksnäringen övertagit huvudmannaskapet för veterinäror­ganisationen. Som utredningen redovisar skulle SHS-organisalionen (Svensk Husdjursskötsel), som redan idag har veterinärer i tjänst för

Prop. 1981/82:122

52

uppdrag rörande djurens hälsovård, vara en lämplig organisation alt bygga på. Ett sådant överförande av verksamhet lill näringen har genomförts inom många områden, l.ex. produktionskontroll för nötkreatur och svin, husdjurs- och växtförädling samt i viss mån även djurhälsovård.

Riksrevisionsverket; Såvitt RRV kan finna talar de av utredningen redovi­sade sakskälen för att en långsiktig rationell djurhälso- och sjukvård måste sökas i en hopsmältning i det vardagliga arbetet av de två momenten hälsovård/produklionskonlroll och sjukvård. Utredningen tycks ha dragit samma slutsats, när man inlett överläggningar med jordbruksnäringen kring huvudmannaskapsalternativ som innefattar en hopslagning av di-slriktsveterinärorganisationen med den av näringen bedrivna, omfattande djurhälsovården/produktionskonlrollen.

Sedan dessa överläggningar blivit resultatlösa, har utredningen övergått tUl att såsom sill förslag redovisa åtgärder som kan genomföras för all förbättra effektiviteten inom ramen för nuvarande kluvna huvudmanna­skap.

RRV anser inte att utredningens svårigheter alt uppnå samförstånd med näringsrepresenlanlerna bör få innebära all tanken på en organisatorisk integrafion nu ges upp. Delta skulle innebära att den förestående - och enligl RRVs mening angelägna - omgestaltningen av distriktsvelerinäror-ganisationen i riktning mol flerveterinärstationer och djurhälsocentraler skulle behöva ske med enbart en lös samordning med näringens egna regionala aktiviteter. Riskerna för suboptimeringar och halvmesyrer måste vid en sådan lösning vara påtagliga.

RRV känner inte till på vilka förutsättningar utredningens överläggning­ar med näringen baserats. Förslagen i finansieringsfrågan antyder dock att en oklarhet vid överläggningarna kan ha varit i vilken grad statsmakterna är beredda all även i fortsättningen ta elt finansiellt huvudansvar för distriktsvelerinärväsendet. Vid ett läge där statsmakterna - säsom förut­skickats i utredningsdirektiven - entydigt tar ställning mot en fortsatt budgetfinansiering av veterinärväsendet, skulle måhända näringens intres­se att medverka till en för animalieproduklionen optimal organisations­lösning förstärkas.

RRV föreslår att förutsättningarna att nå en samlad lösning i näringens egen eller med staten delad regi prövas ytterligare. I sammanhanget anser RRV att alternativet med ett helstafiigt bolag som omfattar både djurhälso­vård och distriktsveterinärerna (samt eventuella andra funktioner) inle kan avföras från diskussionen på det sätl utredningen gör enbart på den grun­den att näringens företrädare inte är intresserade att vidta ändringar i sin verksamhet.

Lantbruksstyrelsen; Huvudmannaskapet för djurens hälso- och sjukvård förutsätts även i fortsättningen vara delat mellan staten och näringen. Lantbruksstyrelsen ansluter sig till djurhälsoulredningens uppfattning i detta avseende. Delta innebär också att lantbruksslyrelsen fortsatt får det centrala ansvaret för djurens hälso- och sjukvård.

Länsstyrelsen i Norrbottens län;      En samhällsförankring av veterinär-

väsendet i Sverige får ses som ett klart villkor. Hela nyttodjurhållningen är

fill för all producera en väsentlig del av våra livsmedel. Smittsamma

djursjukdomar, till människan överförbara sjukdomar, direkt eller via livs­

medel samt djurskydd, miljöpåverkan av djurhållning, eliska aspekter

Prop. 1981/82:122

53

m.m. måste bevakas av en samhällsförankrad veterinärkår. Samhällsan­svaret måste omfatta alla de olika länkarna i produktionen som kan ha betydelse ända fram fiU slutprodukten i kedjan från gröda lUl föda. Skulle djursjukvården i sin helhet komma alt utövas av veterinärer utan samhälle­lig förankring och utan tjänstemannaansvar skulle flera legala funktioner såsom tillsyn och medverkan i djurskyddsfrågor, viss medicinförskrivning, rätlen att utfärda offentliga intyg eller att inneha offentliga uppdrag kanske behöva läggas på en särskild organisation av statliga veterinärer. Likaså skulle behovet av tillsynsverksamhet från statens sida ökas. För län och andra glesbygder skulle en privatpraktikerverksamhet och även en verk­samhet med näringen och staten i någon form av bolag med säkerhet innebära kraftigt försämrad veterinärservice. Det är ett rätlvisekrav alt enskilda djurägare får så likartad tillgång som möjligt på veterinärmedi­cinsk sakkunskap i ett land med så stora skillnader i klimat, landskaps­typer, populationsförhållanden m. m. som Sverige. Den nuvarande organi­sationsformen torde vara den som, med viss modifiering, smidigast kan uppfylla detta och andra krav som ställs på en väl fungerande organisation för djurens hälso- och sjukvård.

Sveriges veterinärförbund: Velerinärförbundet ansluter sig till utredning­ens uppfattning alt staten även i fortsättningen skaU vara huvudman för distriktsveterinärerna och all ansvaret för djurens hälso- och sjukvård bör delas mellan staten och näringen. Det centrala ansvaret skall vara föriagl till lantbruksstyrelsen.

3   Planering samverkan

Utredningens förslag om planering och samverkan fillstyrks eller lämnas ulan erinran av samtliga remissinstanser.

Lantbruksstyrelsen: Lantbruksslyrelsen har på olika sätt sökt att inom ramen för nuvarande organisation stimulera till ökat samarbete mellan olika veterinärkalegorier ute i fältet. Härför ordnas återkommande sam­ordningskonferenser. Under nuvarande budgetår kommer också en kurs i samverkansfrågor att anordnas med deltagare av olika veterinärkalegorier och husdjursrådgivare.

Enligt djurhälsoulredningen bör den centralt samordnade verksamheten lämpligen ske genom de centrala djurhälsonämnder som inrättats som en följd av bestämmelserna om organiserad djurhälsokontroll. Lantbrukssly­relsen delar denna uppfattning.

Lantbruksstyrelsen anser i likhet med djurhälsoutredningen att en regio­nal samverkan är viktig särskilt för att åstadkomma förebyggande åtgärder mot djursjukdomar. Sådan samverkan bör ske i en djurhälsonämnd som lantbruksnämnden tillsätter och som leds av länsveterinären. I nämnden bör diskussioner föras om bl.a. strategier för besältningsulredningar och andra systemafiska åtgärder i sjukdomsförebyggande syfte. Vidare bör behandlas frågor om rådgivning och om underlag för denna.

Samverkan kring aktuella besättningsproblem bör ske mellan djurägare, distriktsveterinärer, andra veterinärer och produktionsrådgivare. Det bör i första hand vara förste distriktsveterinären som lar initiativ till sådan samverkan.

Det bör ankomma på lantbruksslyrelsen all utarbeta närmare riktlinjer för den regionala samverkan.

Prop. 1981/82:122

54

Statens livsmedelsverk: Livsmedelsverket vill framhåUa vikten av en effek­tiv köttbesiktning i första hand för att tillförsäkra konsumenterna livsme­del av god beskaffenhet. Det är emellertid också värdefullt alt iakttagelser vid köttbesiktningen återförs till djuruppfödarna. Verket tillstyrker därför att besiktningsveterinärerna åläggs att i ökad utsträckning samverka med såväl djurhälsovården som djursjukvården. Därigenom kan viktig informa­tion från sjukdomsdiagnosfik vid köttbesiklningen ge upphov fill förebyg­gande åtgärder i animalieproducerande besättningar.

Sveriges lantbruksuniversitet; Ett framgångsrikt profylakliskt arbete röran­de djurens hälsa kräver för alt klara problem inom utfodring, reproduktion, miljö, infektionssjukdomar etc. ell nära samarbete med ett flertal institu­tioner inom Sveriges lantbruksuniversitet och med statens veterinärmedi­cinska anstalt.

Av samma skäl behövs en nära kontakt mellan den regionall utförda laboratoriediagnosliken och statens veterinärmedicinska anstalt samt mot­svarande centrala institulioner på Sveriges lantbruksuniversitet.

Länsstyrelsen i Kristianstads län; Utredningen lar upp behovel av ett när­mare samarbete mellan distriktsveterinärerna, lantbruksnämndens perso­nal och jordbrukets hälsokontrollverksamhet. Även länsstyrelsen anser att ett sådant samarbete är betydelsefullt. På vissa håll fungerar redan ett gott samarbete medan del på andra håll finns anledning att söka förbättra kontakterna. Del bör framhållas att ett samarbete på detta område kan utvecklas utan att några organisatoriska förändringar behöver genomföras.

Lantbrukarnas riksförbund; I utredningen framförs att stor vikt bör läggas vid att den framlida organisationen skall kunna underlätta insatser som förebygger hälsostörningar på besällningsnivå. Delta ligger helt i linje med näringens uppfattning. Näringen har i många år arbetat med förebyggande hälsovård inom den organiserade hälsokontrollen för nötkreatur och svin. Mol bakgrund av erfarenheter från detta arbele vill LRF betona viklen av samordning mellan distriktsveterinärorganisationen och den organiserade djurhälsovården. Endasi på detta sätt kan tillgängliga resurser utnyttjas på ett effektivt sätl och skapa bättre möjligheter för besätlningsdiagnoslik och därav följande rådgivning. Den information som man idag har från besätt­ningar anslutna lill olika kontrollformer utgör ett värdefullt underlag för besältningsutredningar och rådgivning om orsaker till produktions- och hälsostörningar i besättningarna. Produktionsdata är också nödvändigt för att utreda problem med s.k. dold sjuklighel. För att uppnå eftersträvad samordning vill LRF betona viklen av att del skrivs in i distriktsveterinä­rernas instruktion alt delta i samordnad djurhälsovård. Även privatprakti­serande veterinärer bör åläggas att ingå i denna samordning.

Sveriges veterinärförbund;   Förbundet anser också att åtgärder bör

vidtas för att åstadkomma en utökad samverkan mellan distriktsveterinä­rerna, den organiserade hälsokontrollen och andra veterinärkategorier i syfte alt förebygga hälsostörningar på besättningsnivå. Veterinär sakkun­skap är nödvändig vid planering och genomförande av rådgivningsverk­samhet inom husdjursområdet. Distriktsveterinärernas profylakfiska arbe­te är en naturlig del i deras dagliga arbete. Detta har undervärderats av djurhälsoutredningen.

Prop. 1981/82:122

55

Veterinärförbundet tillstyrker utredningens förslag att lantbruksstyrel­sens verksamhetsplanering även skall omfatta djurens hälso- och sjukvård.

Samverkan på fäUel bör enligt förbundets mening enklast kunna utveck­las genom direkta kontakter i form av överläggningar mellan i första hand distriktsveterinärer och husdjurs- resp. slakteriföreningarnas djurhälso­vård.[REDACTED_EFTERNAMN] distriktsveterinären bör ansvara för att dessa kontakter mel­lan olika veterinärkategorier kommer fill stånd.

Överläggningarnas främsta syfte bör vara att utreda hälsostörningar på besättningsnivå. Föreskrifter om samverkan mellan berörda befattningsha­vare bör utfärdas centralt av lantbruksstyrelsen.

Sveriges djurskyddsföreningars riksförbund:          En ökad samverkan

meUan distriktsveterinärerna och den organiserade hälsokontrollen hälsas med tillfredsställelse.

4   Distriktsveterinärorganisationen

Utredningens förslag till dimensionering av distriktsveterinärorganisa­tionen, inrättande av flervelerinärstafioner och införande av ett riksomfat­tande datasystem tillstyrks eller lämnas utan erinran av praktiskt taget alla remissinstanser. Utredningens åsikt alt särskild uppmärksamhet bör ägnas ål möjligheterna att överföra vissa arbetsuppgifter som utförs av veterinä­rer tiU djurägarna själva eller annan personal kommenteras av bl. a. stats­kontoret, lantbruksstyrelsen, LRF och Sveriges veterinärförbund.

Socialstyrelsen: Att införa datasystem i hela landet för registrering och uppföljning av hälsotillståndet inom animalieproduklionen anser styrelsen kunna bli av stort värde från smiltskyddssynpunkt. Del är angelägel all delta beaktas vid systemets uppbyggnad.

Statskontoret: Bland utredningens rafionaliseringsförslag finns tanken på ett riksomfattande datasystem för olika slags informationsbehandling av veterinärmedicinsk och administrativ art. Statskontoret utreder f.n. på uppdrag av regeringen, om och i vilken utsträckning databehandling kan vara motiverad inom lantbruksverkel. Stalskontoret finner del inle styrkt att ADB-systemet ger den lönsamhet som anges. Ej heller är del klarlagt vilken organisation som skall ansvara för driften av systemet, om det införs i hela landet. F.n. sker elt samarbete mellan lantbruksverkel och SHS under den pågående försöksverksamheten. En utredning bör göras angående omfattning och ansvarsfördelning, då det gäller detla datasy­stem.

Riksrevisionsverket:- Vid en jämförelse med humansjukvården ter

sig nuvarande ordning inom sjukvården anmärkningsvärd, såtillvida som så gott som samfiiga åtgärder inom i varje faU den ambulerande öppenvår­den företas av legitimerade veterinärer. En mer rationell ordning, där mindre kvalificerade ingrepp och åtgärder överlåts till andra personalkate­gorier eller till djurägama själva, bör rimligtvis leda till en relativ minsk­ning i behovel av distriktsveterinärer.

Lantbruksstyrelsen: I kapitel Glesbygdsfrågor behandlas bl. a. distriktsve­terinärernas skyldighet alt ta sig an sällskapsdjur och sporthästar. Pro-

Prop. 1981/82:122

56

blemställningen har även behandlats i ansvarsnämnden och djurhälso­utredningen tolkar ansvarsnämndens ställningstagande så all distriktsvete­rinär bör hänvisa ägare av sällskapsdjur och sporthästar till annan veteri­när eller djursjukhus i de faU denne inte själv har möjlighet all behandla djuret. Utredningen framhåller vidare angelägenheten av att i glesbygden vården av sällskapsdjur och sporthästar ges samma dignitet som för anima­lieproduktionens djur bl.a. för att en viss veterinärlälhel skall kunna upprätthållas och påtalar den ekonomiska fördelen av öppenvård för samt­liga djurslag.

Lantbruksslyrelsen ansluter sig tUl utredningens ställningstagande i des­sa frågor. Styrelsen vill emellertid framhålla att vissa oklarheter alltjämt föreligger i fråga om omfattningen av distriktsveterinärorganisationens skyldighet alt ge vård åt sällskapsdjur och sporthästar. Enligl styrelsens mening bör dock problemen delvis kunna lösas genom anvisningar från styrelsen. Det bör vidare nämnas att vården av nyssnämnda djur i vissa fall är resurskrävande och måste beaktas vid dimensioneringen av organisatio­nen om utredningens intentioner skall kunna uppfyllas.

Vid dimensioneringen av distriktsvelerinärväsendet har utredningen haft som bakgrundsmaterial den inventering som lantbruksslyrelsen gjorde 1980. Del är väsentligt att framhålla alt inventeringen inle hade som målsättning alt presentera arbetskraflbehovel för en kommande organisa­tion, utan hade liU syfte alt försöka belysa den nuvarande aktuella situa­tionen och de problem som finns. Djurhälsoutredningen förutsätter att de ökade arbetsuppgifterna inom rådgivningsverksamheten och förste di­striktsveterinärens större engagemang i administrativa frågor m. m. tolalt inle innebär någon ökad arbetsbelastning för distriktsveterinärerna. Lant­bruksslyrelsen är tveksam om någon effektiv arbetstid av betydelse kom­mer att frigöras för rådgivningsarbete genom att icke velerinärutbildad personal tas i anspråk för vissa uppgifter inom djursjukvården. Styrelsen anser för övrigt att ytterligare överväganden behövs ifråga om vUka upp­gifter som skulle kunna tas om hand av annan personal.

Den förstärkning med 30 nya tjänster som nu föreslås innebär att organi­sationen i stort kommer i nivå med dagens reella behov. Den innebär inga ökade resurser för de nya arbetsuppgtfter som utredningen föreslår skall tillföras dislriklsveterinärorganisalionen.

Den föreslagna utökningen av anlalel regionvikarier ger bättre arbetsför­hållanden för distriktsveterinärerna även om en viss ökad styrning av deras ledigheter krävs. Den utökning med 50 tjänster som föreslås torde tillgodose övervägande delen av vikariebehovet om detla beräknas efter del förslag lill allmäntjänstgöring som utredningen lägger fram. Om så stor del av distriktsveterinärernas ledigheter täcks av fasla regionvikarier och AT-veterinärer torde en besvärande konkurrenssituation om övriga vikari­at kunna uppstå mellan veterinärer utan fast anställning och AT-veterinä­rer.

Djurhälsoulredningens förslag att staten bör stå som ägare lill distrikts­veterinärernas ijänsletelefoner tillstyrks av lantbruksstyrelsen.

Lantbruksslyrelsen delar i stort utredningens positiva principiella in­ställning fiU flerveterinärstationer. Styrelsen vUl dock liksom utredningen framhålla att det vid planering av veterinärstationer krävs alt området är geografiskt lämpligt. Lantbruksstyrelsen bör bemyndigas att besluta om inrättande av veterinärstalioner i den omfattning som befinns lämplig. Enligt styrelsens erfarenhet uppkommer i samband med inrättande av

Prop. 1981/82:122

57

veterinärstalioner vissa praktiska problem med lokalanskaffning, biträ­deshjälp o. dyl. Del är viktigt att styrelsen får befogenhet att lösa dessa frågor även om de skulle innebära vissa ekonomiska åtaganden.

Lantbruksstyrelsen anser all utredningens förslag om att införa data­behandling av distriktsveterinärernas praktikjournaler i hela landet väl överensstämmer med utredningens ralionaliseringssträvanden. Lantbruks­slyrelsen fillstyrker förslaget.

Statens livsmedelsverk; När det gäller de speciella problem som köttbesikt­ningen i glesbygd ställs inför, vill verket betona vikten av att skyldigheten för distriktsveterinärerna all medverka vid köttbesiktning kommer all finnas kvar även i fortsättningen. Från resurssynpunkt är en sådan ordning den enda rimliga lösningen för alt tillgodose behovel av veterinärer för detla ändamål.

Sveriges lantbruksuniversitet; Lantbruksuniversitetet vill betona alt förde­larna vida överstiger de ev. nackdelar som kan finnas och förordar därför ännu aktivare insatser för alt införa flervelerinärstafioner än vad utred­ningen föreslagU.

Länsstyrelsen i Västmanlands län: Utredningen föreslår att dataregislrering införes sedan tillräcklig erfarenhet vunnits i försöksområdena. Förslaget tiUstyrkes och bör prioriteras. Därmed avlastas också distriktsveterinärer­na från en del administrativa uppgifter.

Lantbrukarnas  riksförbund:- Distriktsveterinärens  arbete  är  i

många fall alltför ensidigt inriktat på ren akutsjukvård av rutinkaraktär utan samråd med l.ex. den organiserade djurhälsovården för att söka utreda bakomliggande orsaker. I detta sammanhang vill LRF betona vik­len av alt i större omfattning än i dag överlåta till djurägare eller assistent­personal att ulföra rulinbehandlingar. Givetvis måste en överföring av hanteringen av veterinärföreskrivna läkemedel från veterinär till djurägare ske under veterinärens övervakning och kringgärdas av vissa bestämmel­ser för all förebygga missbruk.

Erfarenheterna av de hittills inrättade flerveterinärslationerna är över­vägande positiva. Fördelarna uppväger mer än väl de eventuella farhågor som tidigare uttalades från djurägarnas sida. LRF stöder därmed tanken att fältverksamheten i ökad utsträckning kan bedrivas i form av flerveteri­närstationer. Som LRF ser det är detta också enda möjligheten att på sikt skapa rimliga arbetsförhåUanden för en kommande generation av veterinä­rer. Uppbyggnaden bör, som utredningen påpekar, ske successivt och anpassas till djurtäthet och regionala förhållanden. Inrältandet av djur-hälsocentraler är en rationell väg att få till stånd den eftersträvade samord­ningen av olika aktiviteter inom husdjursområdet. Man bör därför ta fill­vara på denna möjlighet vid lokalisering av distriktsveterinärer och vete­rinärstalioner för alt eventuellt samordna lokaler med t. ex. filial stationer i husdjursföreningar där praktiska förutsättningar finns.

Ett väsenfiigt underlag för förebyggande hälsovård är en systematisering av veterinärernas praklikjournaler. LRF instämmer med utredningen att starka skäl talar för att den i Skaraborg framtagna modellen för systemati-

Prop. 1981/82:122

58

sering av veterinärernas praklikjournaler bör införas i hela landet och att ett riksomfattande datasystem byggs upp. De privatpraktiserande veteri­närerna måste åläggas att ingå i ett sådant djursjukdatasystem.

Hushållningssällskapens förbund; Liksom utredningen vill förbundet starkt understryka vikten av att förebyggande åtgärder främjas och att de olika åtgärderna samordnas. I detta sammanhang vill förbundet också peka på alt djurägaren bör ges möjlighet att ingripa tidigt, för att hindra sjukdomar att få spridning i en besättning. Djurägaren bör l.ex. under veterinärs kontroll ges möjlighet att själv sätta in antibiotika för alt hindra sjukdoms-spridning.

Sveriges veterinärförbund: Distriktsveterinärorganisalionen fungerar i all­mänhet till djurägarnas belåtenhet. Kritik som riktas mot den härrör i regel från skäl som ytterst beror på underdimensionering. Lantbruksstyrelsens översyn av distriktsveterinärorganisationen visar också att arbetsbelast­ningen i vissa distrikt är oacceptabelt hög. Beredskapstjänslgöringen upp­levs allmänt som krävande och alltför ofta återkommande. Samtidigt är del svårt alt tillämpa senare års reformer på arbetslivets område i fråga om bl.a. arbetstidsförkortning, deltidstjänstgöring, föräldraledighet, deltids­pensionering m. m. Veterinärförbundet anser att dessa förhållanden fram­för allt beror på bristande resurser inom dislriktsvelerinärorganisationen. I första hand behövs det därför fler distriklsvelerinärtjänsler.

Veterinärförbundet tiUstyrker utredningens förslag om ell ökat anlal tjänster, men vill framhålla att de 30 nya tjänsterna enbart löser det akuta behovet av arbetskraft samt att de 50 fasta vikariatstjänsterna i själva verket innebär ett besparingsförslag. Förbundet hävdar all distriktsveteri­närens arbetstid genomsnittligt väsentligt överstiger vad som i övrigt i samhället är normalt. Enligl förbundels mening är såväl arbetstidslagen som arbetsmiljölagen tillämpliga inom distriktsveterinäroganisationen. Den föreslagna distriklsveterinärorganisationen kan möjligen skapa något bättre förutsättningar för såväl rimligare beredskapsbelastning som bättre möjligheter att fillgodose ledigheier i samband med sjukdom, tillsyn av barn etc. Förbundet kommer att noga tillse att gällande arbelstidslagstifl-ning i allt väsentligt tiUämpas inom distriktsvelerinärorganisalionen.

Velerinärförbundet ansluter sig fill utredningens utgångspunkt att den veterinära fältverksamhelen i framtiden i ökad utsträckning bör bedrivas genom flerveterinärstationer. Inrättandet av sådana blir framför allt aktu­eUt i djurtäta områden och där de geografiska förutsättningarna finns. Förbundet instämmer i utredningens mofiv för inrättande av velerinärsla-tioner. Förbundet vill samtidigt erinra om att lantbruksstyrelsen.gjort den bedömningen att flerveterinärstationer inte utgör en reeU förstärkning som kan tillgodose det ökade behovet av veterinära insatser. Däremot kan enligt förbundels mening förslaget möjliggöra en bättre planering av arbe­tet.

Inrättandet av veterinärstalioner motiveras av bättre förutsättningar för ett effektivt utnyttjande av tillgängliga veterinärer, samtidigt som det un­derlättar möjligheterna att skapa socialt acceptabla arbetsförhållanden. Härigenom reduceras statens personalomkostnader samt säkras en bättre veterinär service även ur beredskapssynpunkt. Det är därför enligt förbun­dets uppfattning rimligt alt staten åtar sig det direkta ekonomiska ansvaret

Prop. 1981/82:122

59

för inrättande och drift av veterinärstationer, eftersom denna organisa­tionsform samtidigt utgör en möjlighet lill rationaliseringar.

Velerinärförbundet tillstyrker utredningens förslag om all införa syste-mafisering av veterinärernas praklikjoumal i hela landet och att ett riksom­fattande datasystem byggs upp. Kostnaden för ett sådant system har av lantbruksstyrelsen beräknats liU ca 2 milj. kr. per år. Förbundet fillstyrker att finansiering sker via kollektiva medel. Förbundet förutsätter att försla­get inle medför ökade administrativa arbetsinsatser för distriktsvelerinä-rerna.

Veterinärförbundet vill understryka att rådgivning mycket ofta medde­las i samband med sjukbesök. Nuvarande kungörelse som reglerar behand­lingar utförda av djurägarna tillgodoser väl samhällets behov av bestäm­melser på området. En utökad djurägarinsals fordrar och förutsätter ökad utbildning av djurägare. Förbundet anser att detla icke endast är en fråga om djurägarutbildning och ekonomiska intressen ulan i första hand en fråga om personligt omdöme, ansvar, djurskydd och konsumentintresse.

I utredningen saknas förslag om utbildningens utformning och kostnad. Förslaget om att använda annan personal i djursjukvården, vilket skisseras av utredningen, är ur flera synpunkter orealistiskt.

Tjänstemännens centralorganisation; TCO vill understryka all del är ange­lägel att åtgärder vidtas för all förbättra distriktsveterinärernas arbetsför­hållanden. Bl.a. bör nya tjänster inrättas i syfte alt minska behovel av fillfäUiga vikarier. Den veterinära fältverksamhelen bör i ökad utsträck­ning bedrivas genom flerveterinärstationer.

Svenska travsportens centralförbund: För sjukvården av travhästar tas distrikts- och privatpraktiserande veterinärer, mindre kliniker och djur­sjukhus i anspråk. STC finner det angelägel att distriklsveterinärtjänster inrättas i sådan omfattning att travhästar kan beredas skälig vård. Med hänsyn fill antalet sjukdomsfall och tävlings- och avelsdjurens geografiska spridning kan vården ej ske enbart genom privatpraktiserande veterinärer. STC tillstyrker den föreslagna förstärkningen av distriklsveterinärorgani-sationen.

AB Trav och galopp; Bristen på ambulerande veterinärer är emellertid stor i många delar av landet. Att räkna med att privatpraktiserande veterinärer skall finnas alt tillgå i tillräckUgt antal är inle realistiskt. För behandlingar av hästar såväl i avels- som tävlingsverksamhet - måste därför distrikts­veterinärerna anlitas i betydande omfattning. Den av utredningen föreslag­na förstärkningen av distriktsveterinärorganisationen tillstyrks.

Veterinärmedicinska föreningen; VMF vill starkt förorda utbyggnad av flerveterinärstationer. Dessa är fill stor nytta för såväl djurägarna som veterinärerna. De förra får genom denna lösning bättre service och de senare har stor glädje och nytta av samarbetet med kollegor såväl ur medicinsk som arbetsmiljöfrämjande synvinkel. Dessutom bör påpekas all dessa stationer också bör komma till stor nytta i samband med AT-programmet.

Prop. 1981/82:122

60

5   Regional administration

Utredningens förslag att del regionala ansvaret för djurens hälso- och sjukvård bör åvUa lantbmksnämnderna och all länsvelerinärorganisatio­nens nuvarande arbetsuppgifter förs över till lantbruksnämnderna till­styrks av socialstyrelsen, statskontoret, lantbruksstyrelsen, länsstyrelsen i Skaraborgs län, övervägande antalet lantbruksnämnder, LRF och Hushåll­ningssällskapens förbund. Förslaget avstyrks av livsmedelsverket, LON, flertalet länsstyrelser, länsveterinärorganisationerna och Sveriges veteri­närförbund. Vissa remissinstanser som yttrat sig framhåller all frågan yllerligare bör övervägas i samband med en eventuell översyn av livsme­delskontrollen.

Socialstyrelsen: Styrelsen anser att det är viktigt att djurens hälso- och sjukvård omorganiseras och har ingenting att erinra mot utredningens

förslag---- att länsveterinärorganisationens arbetsuppgifter förs över

till respektive lantbmksnämnd och alt distriktsveterinärerna organisato­riskt inordnas i lantbmksnämnderna.

Statskontoret: Statskontoret tiUstyrker utredningens förslag alt ge lant­bmksnämnderna det samlade ansvaret för de statliga regionala insatserna inom animalieproduklionen, inkl. djurens hälso- och sjukvård. Eftersom någon klar gränsdragning inte finns mellan djurhälsovård och djursjuk­vård, är samordningen av den verksamhet som bedrivs av näringens orga­nisationer och de stafiiga insatserna av väsentlig betydelse. Ett särskilt ansvar bör läggas på lanlbmksstyrelsen att, efter den föreslagna omorgani­sationen, noga följa utvecklingen och ansvarsfördelningen mellan nämnda organ, så att onödigt dubbelarbete undviks.

Riksrevisionsverket: Som nyss framhållits anser RRV att den organisatoris­ka samordningen i första hand bör gå i riktning mot jordbruksnäringens organ för hälsovård/produklionskonlroll inom ramen för elt samlat huvud­mannaskap för djurhälsovård och djursjukvård. Endast om det slutgiltigt står klart att ett sådant samlat huvudmannaskap inte går alt uppnå, anser RRV all den föreslagna överföringen lill lantbruksnämnderna bör övervä­gas.

Lantbruksstyrelsen; Djurhälsoulredningens förslag innebär alt lantbruks­nämnden övertar det regionala ansvaret för djurens hälso- och sjukvård.

Lanlbmksstyrelsen tillstyrker detta förslag. Härigenom kan nås erfor­derlig samordning av statens samlade insatser för animalieprodukfionen.

Som en följd av detta principiella ställningslagande föreslår utredningen att de i det föregående angivna arbetsuppgifterna för länsveterinärorgani­salionen inordnas i lantbruksnämnden, som sålunda bl. a. får del regionala ansvaret för distriktsveterinärorganisationen. Lanlbmksstyrelsen ansluter sig tiU detta förslag, som bl. a. möjliggör en ytterligare decentralisering av uppgifter från lanlbmksstyrelsen till regional nivå.

Självfallet måste lantbmksnämnden för att kunna fullgöra angivna upp­gifter ha tUlgång till kvalificerad veterinär expertis av det slag som länsve­terinärerna representerar. I lanlbmksnämndens lekmannastyrelse kan lämpligen endast vissa övergripande frågor rörande djurens hälso- och sjukvård och distriktsveterinärorganisalionen behandlas. Det alll övervä­gande antalet ärenden får fömlsältas komma all handläggas och avgöras av

Prop. 1981/82:122

61

tjänsteman med veterinär utbildning som därvid biträds av tjänsteman på lanlbmksnämndens administrativa enhet.

Givetvis skulle lanlbmksnämndens behov av högt kvaUficerad expertis lösas om länsveterinären flyttades från länsstyrelsen fill lantbmksnämn­den. Länsstyrelsens kvarstående behov av veterinär expertis i övriga ärenden fick då lämpligen lösas genom all länsveterinären fortfarande var skyldig att handlägga sådana ärenden i länsstyrelsen. Djurhälsoutredning­en har dock stannat för en annan lösning genom att föreslå att 10-12 länsveterinärtjänster flyttas tiU lantbmksnämndsorganisationen och an­vänds för ledning av nämndens veterinära uppgifter. Varje tjänsteman skulle då svara för dessa uppgifter inom flera län. Lantbruksstyrelsen kan se fördelar i detla förslag men del är givetvis förenat med nackdelar i förhållande till nuvarande på länsindelningen byggda organisation. Lant­bmksnämnderna har i stort sett fillslyrkl förslaget medan länsveterinä­rerna avstyrkt.

Lanlbmksstyrelsen vill mot bakgrunden av de skilda uppfattningar som

framkommit i förhållande till utredningens förslag förorda en något modi­

fierad lösning av detta organisatoriska problem. Länsveterinären bör enligt

styrelsens mening utan hinder av att han är anställd hos länsstyrelsen

kunna åläggas att leda lantbruksnämndens uppgifter rörande djurens hälso-

och sjukvård och dislriklsvelerinärorganisationen. Skillnaden mol nuva­

rande förhållande med länsveterinären som chef för länsveterinärorganisa­

lionen blir endast att länsveterinären utövar denna funktion såsom chef för

en veterinär enhel inom lantbmksnämnden. 

Statens livsmedelsverk; Efterson ändringen sannolikt innebär alt länsstyrel­sens resurser för livsmedelskontrollen kommer att minska, avstyrker livs­medelsverket bestämt att länsveterinärorganisalionen avskaffas och att organisationens arbetsuppgifter förs över till lantbruksnämnden.

När det gäller länsstyrelsens personella resurser vill Uvsmedelsverkel starkt understryka nödvändigheten av att det finns länsveterinär i varje länsstyrelse. Utredningen diskuterar möjligheten av all två eller flera läns­styrelser skulle kunna dela på en länsveterinärtjänst. Enligt livsmedelsver­kets uppfattning skulle en sådan organisation innebära en avsevärd för­svagning av berörda läns resurser för livsmedelskontroll och kan därför inte accepteras.

Länsstyrelsernas organisationsnämnd; Enligt LONs mening kan vissa skäl tala för att länsveterinärorganisationens uppgifter förs över till lantbmks­nämnden om man med en sådan åtgärd får bästa möjliga rationalitet inom lanlbruksverkets område. LON vill emellertid påpeka att om den föreslag­na omorganisationen kommer alt medföra en överföring av myndighets­uppgifter från länsstyrelsen lill lantbruksnämnden får förslaget så negativa konsekvenser att det inte nu bör genomföras.

Som exempel på de negativa följderna av utredningens förslag om omor­ganisationen kan följande nämnas.

När det gäller djurskyddsfrågor är det ofta fråga om myndighetsutövning på så sätl alt denna typ av ärenden kan innebära förbud eller ålägganden för djurägare. I sådana sammanhang är det väsentligt att rådgöra med den övriga expertis, bl.a. med den juridiska, som finns på länsstyrelsen. Del torde för övrigt vara principiellt lämpligt att myndighetsutövande och därmed sammanhängande verksamhet bedrivs av länsstyrelsen och inle av

Prop. 1981/82:122

62

ett ensidigt sammansatt organ. LON kan inte heller se någon förbättring i ett förslag som innebär afi den lokala tillsynsmyndigheten, hälsovårds­nämnden, skall vända sig till ett ensidigt sammansatt organ i dessa frågor i stället för till den regionala liUsynsmyndigheten, med vilken för övrigt samarbetet i regel är mycket gott.

Överhuvudtaget kan förslaget i nämnda avseenden genom den föreslag­na splUlringen innbära förvirting hos såväl allmänhet som myndigheter om vem man skall vända sig till i olika frågor, särskill eftersom gränsdragning­en mellan djurhälso- och sjukvård, smittbekämpning och rena djurskydds­frågor kan vara flytande.

Förslaget kan även medföra en splittring vad gäller epizoolibekämpning och bekämpning av andra smUtsamma husdjurssjukdomar. Ur bl. a. effek­tivitetssynpunkt är detla förhållande olyckligt.

Påpekas bör även all länsstyrelsen har det övergripande ansvaret för veterinärmedverkan i totalförsvarsfrågor. Länsveterinären ingår därför i länsstyrelsens krigsorganisation. En överflyttning medför även negativa konsekvenser när det gäller möjligheten för länsstyrelsen all beakta aUa de frågor som berör krigsorganisationen i dessa avseenden.

Mol utredningens förslag all nu genomföra en omorganisation talar även att utredningen fömtsätter en översyn av livsmedelskontrollen som skulle ge underlag för en framtida delning av de veterinära resurserna på läns­planet. Enligt LONs mening har utredningen underskattat möjligheterna att genomföra en mera väsentlig ändring av livsmedelskontroUens ansvars­fördelning mellan central, regional och kommunal nivå. Det lorde enligl LONs mening ej vara möjligt att för närvarande föra över ytteriigare uppgifter lill den kommunala nivån. En översyn av livsmedelslagstiftning­en lorde snarare medföra att den regionala nivåns uppgifter ökar. Även dessa skäl talar således mot att man nu genomför en omorganisafion.

Sveriges lantbruksuniversitet: Utredningen har föreslagit afi vissa arbets­uppgifter som i dag fullgörs av länsveterinärerna skall överföras fill lant­bmksnämnderna.

Länsveterinärens arbetsuppgifter hänför sig, kortfattat uttryckt, liU tre huvudområden, Uvsmedelskontrollen, vissa övriga tillsyns- och kontroll­funktioner såsom djurskydd, epizoolibekämpande m. m. samt tillsyn över den allmänna hälso- och sjukvården.

Det förstnämnda av dessa områden berörs inte i denna utredning men fömtsätts föriagl fill länsstyrelsen. De övriga tillsyns- och kontrollfunk­tionerna, vilka fullgörs av länsveterinären i hans egenskap av tjänsteman vid länsstyrelsen, bör ligga kvar på länsstyrelsen. Del sistnämnda området har anknytning tUl lantbruksnämndernas verksamhet.

Sammantaget finner lantbmksuniversitelel att mycket talar för att läns­veterinären även fortsättningsvis skall vara organisatoriskt placerad vid länsstyrelsen. Han bör dock inom ramen för denna tjänst kunna överta ansvaret för alt leda lantbruksnämndens uppgifter inom djurens hälso- och sjukvård saml för distrikts velerinärorganisationen.

Länsstyrelsen i Kristianstads län; Först kan konstaleras alt det från organi­satorisk synpunkt är förkastligt att dela länsveterinären mellan två läns­myndigheter med hänsyn lUI den slitning mellan arbelsuppgtfterna inom de båda myndigheterna som måste bli följden. Anmärkningsvärt är att utred­ningen trots direktiv härom inte ansett sig hinna med all belysa konsekven­serna av sina förslag i fråga om de uppgifter som länsveterinären fullgör

Prop. 1981/82:122

63

som tjänsteman i länsstyrelsen. Utredningsförslaget innebär ingen ändring i fråga om länsstyrelsens ansvar för djurskyddet och livsmedelshygienen, där del alltså fömtsätts alt länsstyrelsen har veterinär fackkunskap. Det kan framhållas alt den föreslagna delningen av länsveterinären mellan länsstyrelsen och lantbruksnämnden inte erfordras med hänsyn till de övriga förslag som utredningen lagt fram och vilka myckel väl kan genom­föras inom ramen för nuvarande regionala organisafion. Därvid kan själv­fallet inle heller sådana administrativa servicefunkfioner som frågor om reseräkningar och vikarieanskaffningar tillålas all påverka bedömningen av frågan om var del regionala ansvaret för djurhälsovården skall ligga.

Genom utredningens förslag påverkas också sådana verksamhetsgrenar som djurskyddet och livsmedelshygienen. Här vill länsstyrelsen framhålla att myndighetsfunktionen inom länsveterinärens nuvarande ansvarsområ­den måste vara frislående från olika partsintressen. För länsveterinären skulle det bli en omöjlig uppgift att både fullgöra denna opartiska myndig­hetsfunktion inom områden där också andra faktorer såsom exempelvis konsumentintressen måste vägas in och samtidigt fylla en funktion med stark anknytning tUl produktionsintressena. Den övergripande funktionen, däribland alt samordna och sammanjämka skilda intressen, måste vara en uppgift för länsstyrelsen.

Vid kommande ställningstaganden måste man utgå från insikten att djurhälsovården och djursjukvården har myckel starka beröringspunkter inte bara med djurskyddet utan också med miljöskyddet, smittskyddet och den allmänna hälsovården. Den helhetssyn som här är nödvändig kommer lätt bort om frågorna hanteras i en rent seklorsanknuten förvaltning.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Ett annat område, som berör både djur­hälso- och livsmedelssektor är salmonella och andra livsmedelsburna zoonoser. KompUkalioner liU följd av en flyttning kan även uppkomma vid handläggning av djurskyddsärenden. Ett nära samarbete med länsstyrel­sens juridiska enhet är där oundgängligen nödvändigt. Epizootibevakning-en och åtgärder vid inträffade epizootier är ett annat område som är knutet lill myndigheten, länsstyrelsen. Länsveterinären har även en viss funktion som rådgivare i miljöfrågor med anknytning till djurhållning och livsme­delsindustri. Länsveterinären handlägger i länsstyrelsen frågor rörande köttbesiktningslagens efterlevnad och besvär över besiktningsveterinärs beslut i köttbedömningsfrågor.

Det får därför anses angeläget, att länsstyrelsen får behålla en väl meri­terad person med sakkunskap inom dessa områden som administrativt fungerar i länsstyrelsen.

Länsstyrelsen fillstyrker utredningens förslag om överflyttning av utredda uppgtfter till lantbruksnämnden men anser, att överflyttningen bör ske först då fortsatt utredning klarlagt, hur länsveterinärfunktionen i övrigi skall fiUgodoses inom länsstyrelsen.

Länsstyrelsen i Västmanlands län: Förslaget innebär all distriktsveterinä­rerna organisatoriskt inordnas i lantbruksnämnden. Strävan att göra regio­nerna mer självständiga och personellt bättre rustade bedömer länsstyrel­sen som riklig. Avpassningen av regionernas storlek lorde kräva nog­granna överväganden. De mindre länen med få anställda veterinärer kan t. ex. knappast ge det planeringsunderlag och den flexibilitet som är avsik­ten. Utredningen föreslår också att länsveterinärorganisationen upphör och

Prop. 1981/82:122

64

att dess nuvarande arbetsuppgtfter överföres till lantbruksnämnden. För­slaget får ses som en logisk uppföljning av förändringen i distriktsveteri­närorganisationen. Om utredningens intentioner (sid. 119) skall uppfyllas kommer den veterinära verksamheten inom lantbruksnämnden bl.a. att behöva en ledning med kvalificerad veterinärmedicinsk utbildning och erfarenhet. Förslaget kan därför knappast genomföras utan att lantbmks­nämnden får väsentligt utökade resurser.

Enligt förslaget skail länsveterinären åtminstone lill en början ha arbets­uppgifter både i länsstyrelsen och i lantbruksnämnden. Det är ingen ratio­nell lösning och den kan knappast främja en avsedd utveckUng. Däremot kan det vara motiverat all den prövas för alt man skall samla erfarenheter och därmed bättre kan bedöma vilka resurser organisationsförändringarna kräver. Detta bör kunna ske inom ramen för nuvarande organisation. En översyn och uppdelning av länsstyrelsens resp. lantbruksnämndens eko­nomiska åtaganden torde dock bli nödvändig. Enligl länsstyrelsens bedöm­ning har utredningen inte anfört sådana motiv att det f. n. finns skäl alt avveckla en väl fungerande organisation. I avvaktan på bl.a. de resultat som en översyn av livsmedelslagstiftningen kan komma fram till bör man därför bibehålla länsveterinärorganisafionen och nuvarande ansvarsfördel­ning.

Länsstyrelsen anser dock alt man bör pröva olika möjligheter till föränd­ringar inom ramen för nuvarande organisafion. Som nämnts kan l.ex. planeringsunderlaget i de mindre länen därvid visa sig otillräckligt. En utvidgning av verksamhetsområdet till två angränsande län kan då vara en tänkbar möjlighet.

Länsstyrelsen i Norrbottens län: Utredningen har av olika skäl bl.a. tids­brist, inte genomfört någon mer omfattande analys av länsveterinärens insatser på olika områden. Detta är olyckligt eftersom utredningen sålunda inle heller kunnat göra någon samlad bedömning av samspelet i länsveteri­närens olika arbetsuppgtfter och av konsekvenser vid en splittring av dessa i enlighet med utredningens förslag. Framför alll är nackdelarna för läns­styrelsen vid en överflyttning av personal från länsstyrelsen till lantbruks­nämnden ofuUständigl belysta. Utredningen synes huvudsakligen ha uppe­hållit sig vid de fördelar av elt mer samlat regionalt ansvar för de statliga insatserna inom animalieproduklionen, som man ansett skulle bli följden genom en överföring från länsstyrelserna av resurser motsvarande de som i dag åtgår för uppgifterna i länsveterinärorganisationen.

Enligl utredningens förslag om överförande av det regionala ansvaret för djurens hälso- och sjukvård lill lantbruksnämnderna skulle också djur­skyddsfrågor handläggas där. Lantbruksnämndernas involvering i verk­samheten med djurskyddstillsyn måste ifrågasättas. Dessa ärenden hand­has nu av länsveterinären som tjänsteman i länsstyrelsen. Djurskyddsfrå­gorna är oftast av synnerligen grannlaga natur. Det är väsenfiigt att oväld och objektivitet där inte kan ifrågasättas. Vid en anknytning till lantbruks­nämnden skulle yttranden i djurskydds- och djurslallskungörelseärenden av andra myndigheter och av allmänheten kunna uppfattas som partsinla­gor och därför ifrågasättas. Länsveterinärens ställning som tjänsteman i länsstyrelsen utan bindningar till organ där olika intressegrupper är före­trädda är en förutsättning för allmänhetens och andra myndigheters förtro­ende lill ingripanden inom detta ämnesområde.

Prop. 1981/82:122

65

Försvarsfrågorna har slor dignitet i Norrbollens län. Länet har hela tre försvarsområden (Fo). Länsveterinären förutsattes oftast deltaga i Fo-stabsövningar, liksom i de lokala ledningsövningar för totalförsvaret som länsstyrelsen genomför med länets kommuner. Länet har långa land­gränser mot två främmande länder. I beredskapsplaneringen sker därför mycket arbete med planläggning och övning inför mottagande av flykting­djur. Mot bakgrund av ovanstående får det anses underlättande om länsve­terinären organisatoriskt sitter i länsstyrelsen.

---- Så länge länsstyrelsen är regional tillsynsmyndighet enligt hälso-

vårdssladga samt miljöskydds-, livsmedels- och djurskyddslagarna behövs tiUgång lill veterinärmedicinsk sakkunskap. Detta sker mest effekfivt om sakkunskapen finns inom länsstyrelsens egen organisation. Länsveterinä­ren behöver regelbundet lämna uppgtfter lill och hålla frekventa kontakter med handläggande personal vid flera av länsstyrelsens enheter såsom juridiska, naturvårds-, plan-, regionalekonomiska och försvarsenheten.

Svenska kommunförbundet;  Länsveterinärens och länsveterinäror­

ganisationens ställning är emellertid inte tillfredsställande belyst i utred­

ningen. Styrelsen vUl därför föreslå att en ytterligare översyn av länsvete­

rinärens arbetsuppgifter sker. Därvid bör även formerna för livsmedels­

kontrollen ses över.

Lantbrukarnas riksförbund: LRF ställer sig positiv till alt veterinärmedi­cinsk kompetens tillförs lantbruksnämnderna och tillstyrker att distrikts­veterinärerna inordnas under dessa. LRF avvisar förslaget om en uppdel­ning av länsveterinänjänsten på del sätl utredningen föreslår, då det be­döms svårt att nå önskvärd samordning mellan två län. LRF föreslår därför alt länsveterinären inordnas i lantbmksnämnden, varifrån denne fullgör sUl uppdrag som chef för dislriklsvelerinärorganisalionen och därmed sammanhängande samordningsfrågor. Länsveterinärens myndighetsutöv­ning i övrigt såsom livmedelskontroll, epizooltfrågor m.m. utövas i läns­styrelsen, där länsveterinären är föredragande i dessa frågor. Handlägg­ningen av djurskyddsfrågor och frågor enligt djurstallkungörelsen sker med samma bedömningsunderlag och bör därför utföras av samma huvud­man regionalt och centralt.

Hushållningssällskapens förbund; Liksom utredningen vill förbundet beto­

na nödvändigheten av samordning och samarbete mellan personalen på

husdjursområdel på lantbruksnämnd, distriktsveterinärerna och hälsokon-

troUveterinärerna. Genom att länsveterinären organisatoriskt knyts till

lantbmksnämnden, får den ett samlat ansvar för de statliga regionala

insatserna inom djurens hälso- och sjukvård och svarar för samordningen.

En överflyttning av länsveterinären fill lantbruksnämnden förordas såle­

des. --- 

Sveriges veterinärförbund; Velerinärförbundet avstyrker bestämt utred­ningens förslag all inordna distriktsveterinärerna organisatoriskt i lant­bmksnämnderna, och alt överföra länsveterinärorganisationens nuvaran­de arbetsuppgifter tUl respektive lantbmksnämnd.

Velerinärförbundet finner det ytterst angeläget alt framhålla att de vete­rinära arbetsinsatserna måste la hänsyn fill såväl övergripande samhällsin-

5   Riksdagen 1981182. 1 saml. Nr 122

Prop. 1981/82:122

66

tressen för produktion av sunda livsmedel i en god miljö som fiU produklionsekonomiska intressen. Förslaget innebär en splittring av den enda sammanhållande veterinärfunktionen i den för samhället så viktiga kedjan "miljö - djurskydd - djurhälsa - livsmedel - folkhälsa".

Utredningen har överbelonal lanlbmksnämndens ansvar i samband med djurstallskungörelsen. I själva verket kan en överföring tUl lantbmksnämn­den av rådgivning i djurskyddsfrågor rörande animalieproduktionens djur leda tUl att en intressekonflikt uppstår meUan djurskydd och jordbmkels ekonomi. Det medför också en splittring av ansvaret för djurskyddsfrå-goma. Det är genom länsveterinärens ställning i länsstyrelsen som djur­skyddsfrågor rörande samtliga djurslag opartiskt och sakkunnigt kan bedö­mas.

LItredningens förslag om överförande av distriktsveterinärerna och läns­veterinärorganisationen till lantbmksnämnderna innebär en splittring av de regionala veterinära funktionerna med ökad administration, mer byråkrafi, ökade kostnader och ytterligare behov av samordning som följd. Veleri­närförbundet anser alt länsveterinärens funktion som regional samordnare av olika insatser inom djurens hälso- och sjukvård måste bibehållas och till och med förstärkas med bibehållande av placeringen på länsstyrelsen.

Den regionala samordningen mellan olika djursjukvårdande organ för att åstadkomma ökade förebyggande insatser, lorde enklare och billigare kun­na organiseras genom central planering, som författningsmässigt anger hur samarbetet på fältet bör bedrivas mellan veterinärer och institutioner o.d.

AB Svensk laboratorietjänst; Svelab biträder utredningens förslag om oför­ändrat huvudmannaskap. Däremot finner bolaget att länsveterinärens och länsveterinärorganisationens ställning ej är tillfredsslällande belyst i utred­ningen. Svelab förordar därför att en ytterligare översyn av länsveterinä­rens arbetsuppgifter sker. Likaså bör en samlad översyn av formerna för livmedelskonlrollen ske. Kanske skuUe de regionala laboratorierna och deras personal kunna spela en mera aktiv roll för alt bevara och förslärka det så värdefulla sambandet "från gröda till föda".

Sveriges djurskyddsföreningars riksförbund; Utan alt närmare gå in på de organisatoriska problem beträffande distriktsveterinärernas huvudmanna­skap eUer länsveterinärernas plats inom organisationen finner Riksförbun­det angeläget framhålla att jämväl i fortsättningen del regionala huvudan­svaret för alll djurskydd bör vara knutet lill en instans nämligen länsstyrel­sen. Länsveterinärens samarbete med lantbmksnämnden är av ulomor­denfiig betydelse, men det regionala djurskyddsansvarel får ej delas på två instanser. Det i djurskyddsarbetel viktiga förebyggande momentet skall, som utredningen anför, ske genom upplysning och rådgivning om hur djur skall skyddas mot lidande. Det är riktigt att lantbmksnämnderna här har resurser som skall fiUvaratagas men regionalt ansvar för allt djurskyddsar­betel bör som sagts enligl Riksförbundels mening vara knutet till länsvete­rinären i länsstyrelsen.

Prop. 1981/82:122

67

6   Finansiering

Utredningens förslag att fördelningen av kostnaderna meUan staten och djurägarna skall bygga på alt statens andel skall vara reaU sett oförändrad och att de ökade kostnaderna bör läggas på djurägarna kommenteras av flera remissinstanser. Statskontoret, RRV och Svenska kommunförbundet anser att utredningen borde utgått från all djurägarna i princip skall svara för kostnaderna för djurskyddsvården och alt undantagen från denna prin­cip borde ha preciserats. Utredningen har enligt dessa remissinstanser inte kunnat påvisa alt distriktsveterinärerna i någon nämnvärd utsträckning tas i anspråk för myndighetsuppgifter. LRF och Hushållningssällskapens för­bund framhåller att ökade kostnader måste fördelas mellan staten och djurägarna med hänsyn lill resp. ansvars- och intresseområden och all ökade krav på personella resurser kostnadsmässigt inte bör belasta djur­ägarna, eftersom dessa förstärkningar är nödvändiga för att staten skall kunna uppfylla sitt ansvar för djurens hälso- och sjukvård. Sveriges veteri­närförbund anser att staten skall betala kostnaderna för den nödvändiga anpassningen av dislriklsveterinärorganisationen fill de mest akuta beho­ven. Hushållningssällskapens förbund, Ridfrämjandet, AB Trav- och ga­lopp. Svenska travsportens centralförbund och Svenska djursjukhusför­eningen anser att staten också har ett ansvar för och bör bidraga tiU djursjukhusens finansiering.

Remissinstansernas syn på de fyra alternativ som utredningen angell som möjliga för alt åstadkomma en omfördelning av kostnaderna för djursjukvården mellan staten och djurägarna ger inle någon entydig bild.

RRV anser all vart och ett av alternativen 1-3 i och för sig är förenliga med verkets syn på fördelning av kostnaderna för djursjukvården. Sveri­ges veterinärförbund anser att alternativen 1-3 inte är lillräckligl belysta. Avgiftsuttaget enligt alternativen 1 och 2 kan enligt förbundet efter hand komma att utgöra en allt störte andel av djurägarnas kostnader för djur­sjukvården.

Alternativ 1, med centraliserad uppbörd, förordas endasi av TCO. And­ra remissinstanser som kommenterat detla aUernativ anser att det f. n. inte är genomförbart.

Alternafiv 2, (djursjukvårdsavgifl) anses av bl.a. lantbruksstyrelsen möjligt att genomföra. Flertalet remissinstanser som kommenterat detla alternativ har påpekat att en statlig djursjukvårdsavgift kan uppmuntra fill privatpraktik varvid distriktsveterinärorganisalionen kan slås sönder. Lanlbmksstyrelsen framhåller dock att den av utredningen angivna stor­leksordningen på erforderlig avgift inte torde få sådana effekter.

Alternativ 3 kräver enligt statens arbetsgivarverk genomgripande änd­ringar i nu gällande kollektivavtal. Komplicerade speciallösningar mäsle tillgripas som kan bli svåra att tillämpa och administrera. Lantbruksslyrel­sen anser delta alternafiv ej vara genomförbart. LRF framhåller att alter­nativet innebär en tämligen enkel lösning som medger ell behållande av nuvarande avlöningsprincip och ger även möjlighet all efter förhandlingar omfördela statens och djurägarnas andel av djursjukvårdskostnaderna till den fördelning som på sikt är lämplig.

Alternativ 4, (kollekfiv djurägarfinansiering) förordas av några länssty­relser och Sveriges veterinärförbund. Lantbruksslyrelsen har ingen erin­ran mot en lösning enligt detta alternativ men är medveten om att övriga anspråk på prisregleringsmedel är stora. RRV anser alternativet mindre lämpligt och framhåller att kollektiv finansiering bör begränsas lill att täcka

Prop. 1981/82:122

68

kostnader för övergripande sjukdomsbekämpning. LRF kan inte acceptera att ökade kostnader finansieras med kollekliva medel och framhåller att kostnaderna för akutsjukvården huvudsakligen bör belasta den enskilde djurägaren för alt motivera denne alt förelaga åtgärder för alt förebygga störningar. Förbundet anser också att alternativet innebär en icke oväsent­lig subventionering av vården av säUskapsdjur.

Socialstyrelsen; Del kan enligl styrelsens uppfattning ifrågasättas om staten aktivt bör subventionera hälso- och sjukvård för sällskapsdjur och sport­hästar genom att låta deras ägare få anlita distriktsveterinärerna utan full kostnadsläckning.

Statskontoret; Vad beträffar frågan om vem som skall bära kostnaderna för jordbruksnäringens djursjukvård, göres i utredningsdirektiven följande ut­talande:

"Kommittén skall lämna förslag om finansieringen av den framtida djursjuk- och djurhälsovården. En utgångspunkt bör härvid vara att djur­ägarna i princip skall svara för kostnaderna för djursjukvården i varje fall där allmänna samhällsintressen inte motiverar en annan fördelning av kostnadsansvaret, l.ex. i fråga om bekämpandet av smittsamma sjukdo­mar eller behovet av en tillfredsställande service i glesbygd."

Stalskontoret finner inte alt utredningen har tagit ställning lill denna viktiga fråga och därmed har man ej heller närmare utrett vilka organisato­riska eller kostnadsmässiga för- eller nackdelar som en sådan kostnads­överföring från staten lill jordbruksnäringen skulle innebära.

Riksrevisionsverket; Utredningens förslag innebär - tvärt emot vad som uttalas i direktiven - att huvuddelen av kostnaderna för distriktsvelerinär­väsendet aUtjämt skulle bekostas av samhället via anslag över statsbudge­ten. Utredningen har inle kunnat påvisa att detla skulle motiveras av att distriktsveterinärerna ens i någon nämnvärd utsträckning skulle las i an­språk för arbetsuppgifter av myndighetskaraktär eller av övergripande arbetsuppgtfter för bekämpandet av smittsamma djursjukdomar. I stället konstaterar utredningen själv (s. 165) att djursjukvård i betydelsen av service lill de enskilda djurägarna är den helt dominerande arbetsuppgiften inom distriktsveterinärorganisationen. Utredningen har inte gjort någon analys av vilka avsteg från kravet på kostnadstäckning som kan mofiveras från glesbygdssynpunkt.

Enligt RRVs mening borde alltså utredningen i enlighet med sina direk­tiv ha formulerat sina alternativ i finansieringsfrågan från en helt annan utgångspunkt än den nu valda, nämligen att djurägarna själva i en eller annan form skall till fullo betala för den veterinära servicen, och alt avsteg från denna princip skall vara undantag i stället för regel.

Med en sådan utgångspunkt hade diskussionen av anställningsförhållan­den, utformning av avgifterna i veterinärtaxeförordningen och uppbörds­frågor behövt föras på ett annat sätl än utredningen gjort. Det är troligt alt det därvid hade blivit aktuellt ale diskutera även andra alternativ än de fyra som utredningen fört fram.

---- Vart och ett av alternativen I - 3 syns i och för sig vara förenligt

med principen att den övervägande delen av kostnaderna för dislriktsve-terinärväsendel skall täckas med ersättningar från djurägama. Alternativet 3 skulle vid en sådan princip kunna innebära att veterinärer i glesbygdsdi­strikt tUlerkändes någon form av begränsad boltenlön från statsverket, medan övriga veterinärer uppbar ersättning enbart genom taxeinkomster.

Prop. 1981/82:122

69

Vad gäller alternativ 4 med kollektiv finansiering genom avräkning mot prisregleringsmedel eller genom produktavgifler anser RRV att delta alter­nativ är mindre lämpligt som ett sätt att åstadkomma lolalfinansiering av veterinärvårdskostnaderna. Den enskilde djurägaren ges i detta alternafiv inte ekonomisk sfimulans all genom preventiva åtgärder förebygga sjukdo­mar. Den kollekliva finansieringen bör, om den över huvud taget skall användas, begränsas till att läcka kostnader för övergripande bekämpning av smUtsamma sjukdomar resp. för glesbygdsåtgärder.

Statens arbetsgivarverk; SAV begränsar sitt yttrande till de frågor i utred­ningens förslag som berör distriktsveterinärernas löne- och anställnings­förhållanden. Då de förslag som utredningen lägger fram i dessa frågor direkt kommer att inverka på nu gällande kollektivavtal och därför måste bli föremål för förhandlingar mellan berörda parter vill SAV nu inte la ställning då detta skulle föregripa kommande förhandlingar. Beträffande de förslag, som innebär att taxorna som ligger till grund för arvodesin­komsterna skulle höjas mol att den fasta lönedelen i motsvarande mån skulle minskas, vill SAV dock påpeka svårighelerna all genomföra dessa förslag utan all avtalsparterna kommer överens om genomgripande änd­ringar i nu gällande kollektivavtal. Möjligheterna all kunna genomföra sådana ändringar undandrar sig SAV:s bedömande men riskerna får anses stora att olika - troligen komplicerade - speciallösningar måste tillgripas för alt nå överenskommelse mellan avtalsparterna. Det bör tilläggas att sådana lösningar bmkar bli allt annat än enkla att tillämpa och administre­ra.

Lantbruksstyrelsen: Den tekniskt sett enklaste lösningen är alternativ fyra som innebär att de ökade kostnaderna bestrids kollektivt av jordbruket. Detta får förutsättas ske genom all lill jordbrukets förfogande stående medel inom ramen för prisregleringen på jordbruksprodukter tas i anspråk. Styrelsen har ingen erinran mot en sådan lösning men är medveten om alt övriga anspråk på angivna medel är stora.

Alternativ två som innebär att nuvarande avgtft enligt veterinärtaxan kompletteras med en djursjukvårdsavgift, som inlevereras lill staten, är enligl styrelsens mening möjlig att genomföra så länge avgiften är förhål­landevis låg. Om avgiften blir hög uppkommer risk för all attraktiva delar av djurhälsovården inom framförallt djurtäta områden skulle övertas av privatpraktiserande veterinärer. Svårigheter uppstår då att vidmakthålla dislriktsveterinärorganisalionen och däri inbegripet beredskapssystem. Ell system med etableringskontroll för privatpraktiserande veterinärer skulle då behövas. Styrelsen vill -zck framhålla alt en avgift av storleks­ordningen 10 kr., som skulle erfordras enligt utredningens kostnadsberäk­ning, ej torde få angivna verkningar.

Enligt alternativ tre skall kostnadsökningen uppvägas genom minskning av distriktsveterinärens fasla lön och motsvarande ökning av intäkterna enligt velerinärtaxan. Som utredningen konstaterar krävs då en differenfie­ring av den fasta lönen på grund av varierande djurunderlag inom olika områden. En sådan differentiering skulle leda till mycket besvärliga och ofta återkommande lönerevisioner. Styrelsen anser detta alternativ ej vara genomförbart.

Prop. 1981/82:122

70

Statens jordbruksnämnd; Utredningen föreslår två huvudalternativ till fi­nansiering. Djurägarna föreslås antingen individueUl, genom ökade av­gifter, eller kollektivt, genom t. ex. anslag av prisregleringsmedel, få stå för de ökade kostnaderna.

Allernalivet med en individuell finansiering medför alt den post i produ-cenlmedelprisindex (PM-index) som mäter jordbrukels kostnader för djursjukvård kommer att öka. Delta leder, med nuvarande kompensations­system, tUl alt ökade medel liltförs jordbruket vid kommande prisöver­läggningar. Detta medför i sin lur höjda konsumentpriser på livsmedel.

I det andra huvudallernativel, vilket innebär afi jordbruksnäringen kol­lekfivt skall finansiera kostnadsökningarna, föreslås att prisregleringsme­del ställs lill förfogande. Dessa medel kan, som utredningen angett, las antingen av inflytande införselavgifter eller av interna prisregleringsav-gifler, l.ex. slakldjursavgifter.

Inflytande införselavgiftsmedel tillförs i första hand den s.k. fördel­ningsplanen. Dessa medel tillförs jordbruket i utbyte mot prishöjningar som jordbmket annars skulle ha rätt att la ut. En kollektiv finansiering av djurens hälso- och sjukvård med medel ur fördelningsplanen innebär att tilldelningen av medel från fördelningsplanen lill andra områden kommer att minska i motsvarande omfattning. En kollekliv finansiering med medel från fördelningsplanen skulle dessutom medföra all jordbruket inte ovä­sentligt skulle subventionera hälso- och sjukvården för sällskapsdjur och sporthästar.

Införselavgiftsmedel i övrigi förs utanför fördelningsplanen. Däri ingår bl. a. inflytande införselavgifter för fodermedel lill sällskapsdjur. JN får emellertid påpeka att de medel utanför fördelningsplanen som f. n. står fill förfogande i sin helhet används i enlighet med statsmaklernas beslut till andra angelägna ändamål. I den mån ökade kostnader för djurens hälso-och sjukvård skall finansieras av införselavgtflsmedel utanför fördelnings­planen kommer således andra ändamål, vilkas kostnader f. n. täcks av sådana medel, alt få slå tillbaka.

Beträffande en kollektiv finansiering av djurens hälso- och sjukvård genom interna prisregleringsavgifter får JN framhålla all sådana avgifter tas ut inom det egentliga jordbruket och att även denna finansieringsform därför skulle innebära en subventionering av hälso- och sjukvården för sällskapsdjur och sporthäslar. Om de ökade kostnaderna för djurens hälso-och sjukvård finansieras med interna prisregleringsmedel, kan detta också komma att leda till ökade konsumentpriser.

JN får slutligen erinra om att användningen av prisregleringsmedel till stora delar ingår i överenskommelserna om prisregleringen på jordbrukels område och därför inle lorde kunna förändras utan överläggningar med berörda parter.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län;---- Utredningens alternafiv 1 och 2

innebär båda risk för alt djursjukvården privaliseras. Alternativ 3 har fördelar jämfört med de två första, men en rättvis lönesällning är säkert svår alt åstadkomma. Det 4:e alternativet är sannolikt del bästa för djur­sjukvårdens framlida utveckling. Kostnaderna för produktionen får allfid i sista ändan bäras av konsumenterna. Lantbrukarna förhandlar ju om sin inkomstnivå. Om en överenskommelse kan träffas med lantbrukarnas or­ganisationer, som möjliggör all medel tillförs från produktionen, kan i stort sett nuvarande fördelning mellan löne- och arvodesdel behållas. Man har då handlingsfriheten kvar. Lönedelen kan anpassas så att det fortfarande

Prop. 1981/82:122

71

är attraktivt att vara statligt anställd distriktsveterinär och servicen till djurägarna kan bibehållas på nuvarande nivå. En särskild högre taxa för sällskapsdjur och sporthästar bör då också införas.

Om jordbmkels organisationer vidhåller sin negativa inställning till fi­nansiering via prisregleringsmedel eller produktavgifter och staten dras­fiskl minskar sitt bidrag, vilket ju sägs i direktiven, går utredningens förslag om utökningen av antalet distriklsveterinärtjänster sannolikt ej att genomföra.

Länsstyrelsen i Västmanlands län:   Enligt länsstyrelsens bedömning

bör alternafiv 4, vilket innebär en i huvudsak koUektiv finansiering via

prisregleringsmedel, förordas.------ 

Svenska kommunförbundet: Utredningen har övervägt några alternativ för fördelningen av distriktsvelerinärkoslnaderna mellan djurägarna och sta­ten. Den har dock ej funnit tUlräckliga skäl att förorda något särskilt alternafiv.

Enligt styrelsen är denna del av utredningen ofullständig. Landets eko­nomiska situation talar för all djurägarna bör bära en större del av de kostnader som nu faller på det allmänna. Bland annat behöver belysas effekterna av ett alternativ som innebär att djurägaren ensam bär de veterinärmedicinska kostnaderna.

Riktmärket bör vara alt dimensionera och avgiftsbelägga djursjukvården på elt sådant säll att den ej premierar slarv eller olämpliga produktionsme­toder.

Lantbrukarnas riksförbund: LRF kan inte acceptera att djurägarna enskilt eller kollektivt åläggs ökade kostnader för verksamheter som hör fill sta­tens ansvarsområde, vilket tidigare preciserats. Finansiering av ökade kostnader måste fördelas mellan staten och djurägarna med hänsyn till respektive ansvars- och intresseområden. Detta innebär l.ex. att ökade krav på personella resurser för alt täcka akuta behov inte rimligtvis kost­nadsmässigt bör belasta djurägarna, eftersom dessa förstärkningar är nöd­vändiga för all samhäUet skall kunna uppfylla sitt ansvar inom djurens hälso- och sjukvård.

LRF vill framföra följande synpunkter på de i utredningen föreslagna finansieringsaUernaliven.

1.

Djurhälsoutredningen har vid sin bedömning av alt. 1 funnU att elt heU centraliserat uppbördssystem och fast lön till distriktsveterinärerna blir administrafivt betungande och innebär dessutom en genomgripande änd­ring av nuvarande anställningsförhållanden som kan befaras ge en lägre servicenivå. LRF instämmer i denna bedömning. Eftersom avlöningssy­stemet dessutom i sista hand är en förhandlingsfråga mellan arbetstagare och arbetsgivare vill LRF för närvarande inte förorda detta syslem.

2.

Alternafiv 2 innebär införandet av en statlig sjukvårdsavgift. Enligt utredningen skulle detta i dagsläget innebära en ökad kostnad för ell sjukbesök med 5 10 procent. Som påpekas finns dock en uppenbar risk att djurägaren på sikt i ökad utsträckning får svara för en större del av sjukvårdskostnaden. Detta innebär att andelen fast lön till distriktsveteri­nären minskar med risk för ett ökat antal privatpraktiserande veterinärer som följd.

3.

LRF anser att alternativet med en relafivt lägre fasllöneandel för distriktsveterinärerna innebär en tämligen enkel lösning för att inkassera

Prop. 1981/82:122

72

högre sjukvårdsavgifter från djurägarna och därmed behålla nuvarande avlöningsprincip. Det har tidigare framförts att betydande svårigheter finns att på objektiva gmnder åstadkomma en rättvis differentiering med hänsyn tUl djurtäthet och därmed följande arvodesinkomster. Med införan­det av ett rikstäckande djursjukdatasystem ges emellertid säkrare underlag för indelning av landet i avlöningsdistrikl. Alternativet ger även möjlighet att efter förhandlingar omfördela statens och djurägarnas andel av djur-sjukvårdskostnaderna till den fördelning som på sikt anses lämplig. Om fasllöneandelen minskar, finns liksom i alternativ 2 risk för en ökad etable­ring av privatpraktiker.

LRF finner det angelägel alt lanlbmksstyrelsen, om något av alternativ 2 eller 3 väljes, noga följer utvecklingen beträffande etablering av privat-prakfiker så att åtgärder i tid kan vidtagas för att undvika att den fungeran­de distriklsvelerinärorganisationen slås sönder.

4. LRF har tidigare framfört alt man inte kan acceptera att ökade kostnader finansieras med kollektiva medel. Detla medför som utredning­en har påpekat en betydande subventionering av sjukvården av sällskaps­djur. 1979 behandlade distriklsvelerinärerna ca 865000 nötkreatur och 1,6 miljoner svin, vilket skall jämföras med ca 89000 hästar och 168000 hundar och andra sällskapsdjur. Detta innebär alt en icke oväsentlig del av distriklsveterinärernas arbetstid går åt för vård av sällskapsdjur eftersom dessa i allmänhet behandlas enskUt, medan animalieproduktionens djur ofta behandlas i grupp.

Vidare anser LRF all kostnaderna för akutsjukvården huvudsakligen bör belasta den enskilde djurägaren för alt mofivera denne all företa åtgärder för all förebygga störningar.

Näringen har sedan många år satsat kollekliva medel på vissa centrala delar av den förebyggande hälsovården. Som ett led i avelsarbetel för ökad sjukdomsresistens och effektiviseringen av den förebyggande djurhälso­vården och djursjukvården genom säkrare dataunderlag är näringen be­redd att medverka till en kollektiv finansiering av djursjukdatasyslemet. En uppbyggnad av djursjukdatasystemt bör dock ske successivt. Organisa­tion och administration av datasystemet bör i enlighet med djurhälsoutred­ningens förslag utredas i samråd mellan lantbruksslyrelsen, statskontoret och näringen.

Sammanfattningsvis anser LRF att staten inle kan undandra sig sitt ansvar, utan måste ta sin berättigade del av ökade kostnader. Statens anslag kan därmed inte hållas realt oförändrat. Av de fyra föreslagna finansieringsalternativen kan LRF inle acceptera att kollektiva medel an­vänds för att finansiera kostnader för akutsjukvård enligt alternativ 4 och anser att alternativ 1 för närvarande inte är tänkbart.

LRF är inle berett att ta ställning lill hur ett ökat uttag från djurägarna bör ske, utan anser alt alternativen 2 och 3 närmare måste utredas i avseende på konsekvenser för samhäUet och djurägarna. Kostnaderna för en central uppbörd av sjukvårdsavgifter bör i detta sammanhang granskas och utvärderas. Finansieringsformen får inte medföra att den fungerande dislriktsvelerinärorganisationen slås sönder genom en omfattande etable­ring av privatpraktiserande veterinärer.

Hushållningssällskapens förbund; När det gäller den slutna djursjukvården vid djursjukhusen, anser förbundet, liksom utredningen, att denna inte i första hand är en stafiig angelägenhet. Den är dock ett mycket värdefullt

Prop. 1981/82:122

73

komplement till den öppna djursjukvården. Djursjukhus, som anlitas i

veterinärernas ut- och fortbildning, bör härför åtnjuta statligt stöd.      

Effekten av de föreslagna fyra finansieringsalternativen borde enligt förbundet närmare ha utretts. Förbundet kan inte acceptera, alt djurägarna enskilt eller kollektivt åläggs ökade kostnader för verksamheter som hör lill statens ansvarsområde. Av de fyra föreslagna finansieringsalternativen kan förbundet inte acceptera, att kollekfiva medel används för alt finansi­era kostnaden för akutsjukvård enligt alternativ 4 och anser, att alternafiv 1 med fast lön till distriktsveterinärerna för närvarande inte är tänkbart. Förbundet är för tillfället inte berett all ta ställning lill formen för ökat uttag från djurägarna, utan alternativ 2 och 3 måste närmare utredas. Kostnaden för central uppbörd av sjukvårdsavgift bör i detta sammanhang granskas och värderas.

Sveriges veterinärförbund: Veterinärförbundet släUer sig positivt till utred­ningens förslag all 5 milj. kr. åriigen ställs till förfogande för främjande av förebyggandet åtgärder. Förbundet förutsätter dock all en närmare analys genomförs av hur dessa medel effektivast skall användas.

Velerinärförbundet tillstyrker utredningens förslag all medel avsätts för inrättandet av flerveterinärstationer. Med hänsyn till att utredningen före­slår ett antal nya ijänster kan ett relativt stort antal veterinärstalioner komma alt inrättas under en begränsad lidsperiod. För alt uppbyggnadsfi-den inte skall bli onödigt utdragen bör det av utredningen föreslagna stödet höjas och inte begränsas tUl 0,5 milj. kr. per år.

Velerinärförbundet tillstyrker del förslag lill finansiering av systemati­seringen av veterinärernas praklikjournaler som lämnas av utredningen.

Velerinärförbundet delar inle utredningens åsikt alt statens nuvarande bidrag lill djurens hälso- och sjukvård skall bibehållas realt sett oförändrat utan anser att staten skall betala kostnaderna för den anpassning av di-striktsvelerinärorganisalionen lill de mest akuta behoven som utredning­ens förslag innebär. Organisationen har till sin dimensionering i princip varit låst sedan 1974. Då utredningen inle presenterar kostnadsberäkningar för inrättandet av flervelerinärstafioner och för överförandel av distrikts-respeklive länsveterinärorganisationen lill lantbruksnämnden vill förbun­det starkt ifrågasätta utredningens beräkning av djurägarnas ökade kostna­der. Med realt oförändrat statligt bidrag måste djurägarnas ökade kostna­der komma att avsevärt överstiga de av utredningen uppgivna 10 miljoner­na.

Veterinärförbundet anser således att i första hand staten via budgetme­del skall stå för de tillkommande kostnadema. I andra hand föreslår förbundet att dessa kostnader betalas kollektivt av jordbruksnäringen en­ligt utredningens alternativ 4. I betänkandet antyds att alternativ 4 skulle innebära en subventionering av sjukvården för sporthästar och sällskaps­djur. Denna åsikt kan inte delas av förbundet eftersom de aktueUa kostna­derna endast hänför sig lill en anpassning av basorganisationen till den lägsta nivå som krävs för dagens animalieproduktion.

Förbundet anser vidare att finansieringsalternativen 1, 2 och 3 inle är tillräckligt allsidigt belysta. Dessa alternativ kommer enligl vår mening att fördyra djursjukvården. Alternafiv 1 innebär, förutom de av utredningen nämnda nackdelarna, att distriktsveterinärorganisafionen måste tillföras väsentligt större resurser än för närvarande. Avgiftsuttaget enligt alternati­ven 1 och 2 kan efter hand komma att utgöra en aUl större andel av

Prop. 1981/82:122

74

djurägarnas tolala kostnader för djursjukvården. I längden kan delta leda till att distriktsveterinärorganisationen riskerar alt brytas sönder på grund av en ökad etablering av privatpraktiker. Förbundet anser inte att djursjuk­vården vinner på all konkurtensen mellan veterinärkalegorier skall vila på i första hand ekonomisk grund.

Tjänstemännens centralorganisation: När det gäller finansieringsfrågan för­ordar TCO i första hand att avgifterna eriäggs till staten (centraliserad uppbörd).

AB Svensk laboratorietjänst: Svelab vill i detta sammanhang understryka den stora betydelse som tillgång till välutrustade laboratorier med kvalifi­cerad personal har såväl ur diagnostisk synpunkt som ur bevakningssyn­punkt mot smittsamma sjukdomar. Betydelsen av sådana laboratorier kommer sannolikt alt bli än större i framliden. Väsentligt är också att laboratorierna är belägna inom rimligt avstånd från sina uppdragsgivare. En fömtsättning är dock alt laboratorieundersökningar, såsom obduk­tioner av djur, skall kunna ulföras fill rimUga kostnader för uppdragsgiva­ren, dvs. vanligen den enskilde lantbrukaren.

Utredningen behandlar över huvud taget ej finansieringsfrågor inom denna så viktiga del av den utredande profylaktiska besättningsdiagnosli-ken. Den anger endast i svävande ordalag alt en summa på 5 Mkr. per år bör användas bl. a. till att subventionera djurägarnas kostnader för besätt­ningsutredningar. Svelab anser det ofiltfredsslällande att utredningen inte gjort ett försök till en ordentlig analys beträffande dessa åtgärder och därmed förenliga kostnader. Sannolikt bör ännu mera medel användas för att ulföra sådana åtgärder som ovan beskrivits.

En väsentlig del i den profylaktiska verksamheten bör, som utredningen framhåller, utgöras av samordnande insatser mellan olika verksamheter inom området djurens hälso- och sjukvård. Här har laboratorierna en slor roll alt fylla genom att aktivt delta i dessa samordningssträvanden.

Som ovan framhålles är ej kostnadsaspekterna för vad som ingår i begreppet besätlningsutredning på något sätl belysta. Det är väsentligt att finansieringsformerna i samband med den i dessa sammanhang betydelse­fulla och nödvändiga veterinärmedicinska laboratoriediagnostiken klar­läggs. Stor risk finns alt den enskilde djurägaren snart ej kan bära de kostnader, som en kvalificerad laboratorieundersökning medför.

Svelab vill i finansieringsfrågan erinra om Svelabs skrivelse (1977-05-12) till jordbruksdepartementet, i vilken en uppräkning av statsbidragen för obduktioner begärs. Denna skrivelse har överlämnats till utredningen, men synes icke ha beaktats i betänkandet.

Svenska kennelklubben; SKK kan ej se, att framförda förslag lill förändrad finansiering tar hänsyn fiU distriktsveterinärens vård av sällskapsdjur, vilket bör beaktas vid ställningstagandet till olika finansieringsalternativ.

Ridfrämjandet: RidF beklagar att inte frågan om djursjukhusens finansi­ering las upp i detla sammanhang och såge heUre att de 5 miljoner kronor som utredningen föreslagit för preventiv veterinärmedicin lill större delen i stället gick lill djursjukhusen.

RidF finner del rimligt att avnämarna av veterinärtjänsterna står för en viss merkostnad och att denna tas ut i form av en djursjukvårdsavgtft enligt utredningens förslag 2).

Prop. 1981/82:122

75

Svenska travsportens centralförbund: Travhästarna tränas i stor utsträck­ning av sina ägare och får ses som ett betydelsefullt inslag i fritidssyssel­sättningen. Mot bl. a. denna bakgrund anser STC att staten har ansvar för att behandling med avancerad utrustning av travhästar kan komma fill stånd vid djursjukhus. Detta ansvar inbegriper även frågor rörande djur­sjukhusens finansiering.

AB Trav och galopp; vill ATG i delta sammanhang endasi framhålla

all staten bör påta sig ett ansvar också för finansiering av djursjukhusen.

Svenska djursjukhusföreningen; Föreningen finner det rikfigt att såsom utredningen föreslår staten genom distriktsvelerinärväsendet stöder även sjukvården av sällskapsdjur och sporthästar i glesbygdsområdena. Det ligger emellertid en orättvisa i att den ambulerande och öppna sjukvården för dessa djurslag subventioneras i landet som helhet men all så inte är fallet med djursjukhusens verksamhet.

7   Allmäntjänstgöring (AT)

Samfiiga remissinstanser som yttrat sig om AT anser att den bör anord­nas med utgångspunkt i VU 77 :s förslag och avstyrker minskning av den handledda delen.

Lantbruksstyrelsen; Djurhälsoutredningen har också haft all la ställning fill allmäntjänstgöring (AT) som komplement till veterinärexamen för erhål­lande av legitimationen. Förslaget följer det som framlades av utredningen VU-77 men innebär en minskning av den del som utgörs av handledd AT.

Lantbruksslyrelsen ansåg i sitt remissyttrande över VU-77 att de tider som där föreslagits för AT var minimifider. Den ytterligare minskning som nu föreslås inger därför styrelsen allvarUga betänkligheter. Mot denna bakgrund anser styrelsen att lämpligare väg all nå besparingar är all minska den handledda tjänstgöringen för K-grenens veterinärer. Dessa bör nämligen genom den utökade kliniska utbildning de får i den nya veterinär-utbildningen vara väl så skickade att självständigt utöva veterinäryrkel som de veterinärer som nu erhåller legitimalion ulan AT.

Enligt styrelsens mening är det dock under alla förhållanden nödvändigt att AT-systemel administreras centralt av lantbruksstyrelsen för att del skall kunna fungera på avsett sätt. Härför erfordras en förstärkning med en handläggartjänst. I detla sammanhang vill lantbruksslyrelsen framhålla all AT-frågan nu måste lösas eftersom alternativet är att återgå lill en samlad grundutbildning.

Statens livsmedelsverk: Djurhälsoutredningen har i besparingssyfte utarbe­tat ell alternativ som jämfört med VU 77:s förslag innebär all den hand­ledda delen av tjänstgöringen reduceras och att vikariatstjänstgöringen ökas i motsvarande utsträckning. Detta medför försämringar i utbildningen av framförallt L-velerinärerna. En halvering av den handledda distrikts-tjänstgöringen skall ses mol bakgrund av den redan hårt nedbantade klinis­ka undervisningen på denna ulbildningsgren. Fem månaders vikariats-tjänstgöring som i regel utförs på ensamdislrikl kan inte kompensera denna försämring av den handledda tjänstgöringen.

Prop. 1981/82:122

76

Del är sannoUkl all många av L-veterinärerna kommer att tjänstgöra som besiklningsveterinärer. Därför är det angeläget att L-veterinärerna förutom en gedigen laboratorie- och livsmedelshygienisk utbildning även får nödvändig klinisk träning. Detta är särskill viktigt med hänsyn fill att i besiktningsveterinärens arbetsuppgifter ingår levandedjursbesiklning jäm­te bedömning av eventuella sjukdomssymptom, sjukdomsregistrering vid besiktning av slaktkroppar, kvalificerade obduktioner saml återföring av information om gjorda fynd till djurägare och praktiserande veterinärer.

Livsmedelsverket viU vidare peka på de svårigheter som är att vänta när 25 L-velerinärer varje år skall tillförsäkra sig två månaders vikarialsljänsl-göring på djursjukhus samt en månad på laboratorium. Med kännedom om den myckel begränsade tillgången på vikariat vid Svelab, hälsovårds-nämndslaboratorier och djursjukhus torde allmänljänstgöringen framför alll för L-veterinärerna avsevärt dra ut på tiden och även leda till en ackumulering av examinerade men ej legitimerade veterinärer. Härtill skall läggas all lantbruksslyrelsen har framfört viss tveksamhet när det gäller all meddela legitimation på basis av utbildning på L-linjen påbyggd med AT enligt djurhälsoutredningens förslag. En utveckling som skulle kunna leda tiU all två kategorier veterinärer - med eller utan legitimation - utbildas, är helt oacceptabel och strider dessutom mol riksdagens principbeslut i denna fråga.

Sveriges lantbruksuniversitet; Den av djurhälsoutredningen föreslagna AT:n är enligt lantbruksuniversitetets mening oacceptabel.

Erfarenheten har visat att all praktik för att vara meningsfull måste vara handledd och följa ett uppgjort program.

Förslaget om endast 3 mån handledd AT innebär en avsevärd kvalitets­sänkning i förhållande fill VU 77:s förslag. För att AT:n skall vara me­ningsfull krävs handledning av minst den omfattning som VU 77 föreslog. Handledningen intar en nyckelposition i AT:n, inte minst för L-veterinä-ren.

De nyutexaminerade veterinärerna förutsätts vidare skaffa vikariat på ett sådant sätt och inom sädana områden alt del bedöms som omöjligt för dem att klara det i praktiken. Bl a torde det vara orimligt all kräva vikarialstjänslgöring inom privat verksamhet. Djursjukhusen anställer t ex sällan vikarier över huvud laget. Benägenheten att inom sådan verksamhet anställa L-velerinärer med endast 3 mån handledd AT, varav en mån vid djursjukhus, en vid djurhälsokonlroll och en hos distriktsveterinär kom­mer sannolikt alt vara obefintlig.

Utredningen föreslår att de nyutexaminerade veterinärerna skall skaffa sina vikariat själva. För att de skall få ut sin legitimalion inom planerade 6 resp 12 mån efter avlagd examen krävs då alt de genom att söka och få vikariat på öppna marknaden lyckats lill 100% fylla perioden med effektiv vikariatstid, inom vissa bestämda områden och exakta lidsperioder. Detta torde vara helt orealisfiskt. Särskilt som man samtidigt föreslår att behovet av vikarier kraftigt skall minskas inom dislriklsvelerinärorganisationen. 1 realiteten kommer del alt la betydligt längre tid än 6 resp 12 mån all samla erforderlig vikariatstid om det över huvud laget går inom vissa områden. Med tanke på att del varje år kommer ul en ny årskull torde situationen efter några år bli helt ohållbar.

Den AT som VU 77 föreslog var väl avvägd fill sin omfattning och sitt innehåll och erbjöd såväl nödvändig flexibilitet som en organiserad vika­riatsanskaffning. Det förslaget var ett minimiförslag.

Prop. 1981/82:122

77

Om AT ej kan genomföras i den omfattning som anges i VU 77 blir konsekvenserna för velerinärutbildningen betydande.

Ett av de alternafiv som framförts är att återgå till 1966 ärs studieord­ning. Detla alternativ är av flera skäl oacceptabelt. Förödet första kan ej de mål och krav som djurhälsoutredningen stälU upp för den veterinära verk­samheten uppfyllas.

Den linjedelade utbildningen är en direkt anpassning till de kraven. Den utveckling som skett av utbildningen går ej att realisera inom ramen för 1966 års studieordning.

För det andra saknas resurser för att utbilda 75 studerande i en samman­hållen kliniskt inriktad utbildning. Vare sig personal, lokaler eller kliniskt material är i den kliniska undervisningen dimensionerade för 75 studeran­de. Kostnaderna för all bygga upp nya kliniska insfitutioner vilket pga den begränsade tiUgången på djur i så fall måste göras utanför Uppsala -skulle vida överstiga kostnaderna för AT.

Ett alternativ med legitimafion endast för dem som gått K-grenen är även det oacceptabelt. En sådan lösning saknar helt förankring i arbets­marknaden. L-grenens veterinärer skulle då efter 5,5 års veterinärstudier ej kunna fungera som veterinärer fullt ut. Även på många av de L-tjänsler som utbildningen skapats för skulle de vara oanvändbara. Ett flertal av dessa tjänster har koppling lill klinisk verksamhet och kräver klinisk bak­grund och förståelse. En tredjedel av veterinärkåren skulle därmed bli begränsad lill elt fåtal L-ljänster och vara helt oanvändbara såväl i klinisk verksamhet som stora delar av laboratorie- och livsmedelshygienverksam-helen.

Utan AT och möjlighet fill legitimafion för dem som examinerats på L-grenen saknar grenen sitl berättigande som velerinärutbildning. Sett ur en vidare ekonomisk synvinkel vore denna lösning den mest oekonomiska och ineffekfiva.

AT för enbart L-grenens veterinärer skulle medföra en mycket olycklig obalans mellan grenarna. L-grenen skulle ge bredd och valmöjligheter som K-grenen skulle sakna motsvarighet lill. De skäl för att införa AT som tidigare anförts gäller i mycket hög grad även för K-grenens veterinärer.

Slutsatsen blir, om AT ej genomförs, all hela utbildningsgången måste ses över, att antalet utbildningsplatser måste väsentligt reduceras och att slutprodukten inte blir den veterinär djurhälsoulredningen efterlyser.

Lantbrukarnas riksförbund; LRF anser del angelägel att den blivande veterinären erhåller tillräcklig klinisk färdighet och erfarenhet från jord­brukels djurhållning för att kunna tillgodose animalieproduktionens krav på tillfredsställande service och kompetens. Många blivande veterinärer kan tänkas ha ringa erfarenhet av djurhållning inom jordbruket och det är därför viktigt att allmänljänstgöringen får ell innehåll som motsvarar av­nämarnas krav på den legifimerade veterinären. En minskning av den handledda delen av AT anser LRF därför olycklig. Del har vidare fram­kommit att utredningens förslag kommer att innebära betydande svårighe­ter att genomföra, då tillgången på vikariat är begränsad. LRF föreslår därför att AT genomförs enligt del ursprungliga förslaget i VU-77.

Sveriges veterinärförbund: Konsekvenserna av djurhälsoutredningens för­slag till AT blir enligl veterinärförbundet oacceptabla. Den ökade och oorganiserade vikariatstjänstgöringen medför köbildning till lediga AT-plalser, dvs vikariat. Eftersom utredningen har föreslagit 50 fasta vika-

Prop. 1981/82:122

78

riatstjänster minskar antalet lediga vikariat kraftigt. Del synes inte troligt att tillräckligt antal AT-månader per år kan göras tillgängliga. Laboratorier och djursjukhus kan inte väntas ha intresse av att till sin verksamhet knyta ej legitimerade veterinärer som vikarier, då dessa endast i mycket ringa grad kan utföra självständigt arbete.

AB Svensk laboratorietjänst; Svelab kan ej biträda utredningens reviderade plan om allmäntjänstgöring utan anser att VU-77:s väl genomtänkta förslag i sin helhet bör ligga fill gmnd för en framlida allmäntjänstgöring.

Bolaget har inget intresse av att lill sin verksamhet knyta ej legitimerade veterinärer såsom vikarier, då dessa sannolikt endast i myckel ringa ut­sträckning under sin tjänslgöringsmånad vid laboratorierna kommer att kunna utföra självständigt laboratoriearbete.

Svelab vill även framhåUa det mycket väsentliga i alt de veterinärer som i framtiden skall knytas till de veterinärmedicinska laboratorierna fömtom sin laboratorieinriktade utbildning har gedigna kliniska kunskaper och erfarenheter, varvid legitimation föregången av en allmänljänstgöring en­ligt VU-77:s förslag synes vara ett minimikrav.

Svenska kennelklubben: SKK ser positivt på utredningens förslag om infö­randet av allmänljänstgöring för veterinärer, som efter grendelning får en differentierad grundutbildning. En väl planerad och genomförd aUmän­tjänstgöring (AT) synes närmast vara en förutsättning för att bl.a. den kliniska färdighetsträningen som erhålles under grundutbildningen kom­pletteras så att den legitimerade veterinären uppnår minst samma kompe­tensnivå som i dagsläget.

Svenska djursjukhusföreningen; Föreningen anser att den AT som före­slogs av utredningen VU77 är ett absolut minimum för all minska de negativa effekterna av linjedelningen inom veterinärutbildningen och i någon mån tillförsäkra en bibehållen kunskapsnivå bland nyexaminerade veterinärer. Föreningen anser därför alt de prutningar på AT som utred­ningen föreslagit är oacceptabla.

Veterinärmedicinska föreningen; Den kliniska träningen inom AT-program-met kommer alt vara mycket betydelsefull och därför anser vi att den lill största delen måste vara handledd och inte som utredningen föreslår lill hälften eller mer utgöras av vikariat. Det är också mycket vikfigt att handledningen blir likartad för samtliga examinerade veterinärer. En förut­sättning härför är en samordnad handledamlbildning.

Fömtom att vikariatstanken är otillfredsställande som utbildningsalter­nativ bedömer vi det som praktiskt ogenomförbart att AT- veterinärerna själva, inom avsedd lid, skall kunna ordna sina vikariat. Del vore orimligt att tro att nyutexaminerade veterinärer med ringa klinisk erfarenhet skulle kunna erbjudas arbetstillfällen på den öppna marknaden, som l.ex. djur­sjukhus och laboratorier.

Djurhälsoulredningen påpekar att "den föreslagna AT:n är obligatorisk enbart för de veterinärer som önskar bli legitimerade", ett påstående som vi finner helt absurt ty att utbilda veterinärer, som efter 5 1/2 års studier ej blir legitimerade och följaktligen får ett mycket begränsat arbetsområde, vore efter så lång och kostnadskrävande utbildning samhällsekonomiskt oacceptabelt.

Prop. 1981/82:122

79

Bilaga 3

Sammanfattning av SVA-SLL utredningens betänkande (Ds Jo 1981:9) Översyn av statens veterinärmedicinska anstalt

SVA:s uppgtft är alt inom veterinärmedicinens område bedriva diagno­stisk verksamhet, rådgivnings- och utredningsarbete, produktion av vac­ciner, sera m. m. samt därmed förenat forsknings- och utvecklingsarbete.

Vid anstalten finns på statliga budgetmedel 1981 ca 180 tjänster. Utgif­terna var under budgetåret 1980/81 ca 54 milj. kr. och inkomsterna av verksamheten var ca 13 milj. kr.

SVA-SLL utredningen konstaterar att SVA utgör en betydelsefull del av statens insatser för att förbättra djurhälsan. SVA kommer att även i framti­den vara av slor betydelse som expert- och serviceorgan tiU lantbrukssly­relsen och andra statliga myndigheter. Vidare bedömer utredningen alt näringen även i fortsättningen kommer alt efterfråga kvalificerade ijänster inom området.

SVA-SLL utredningen bedömer att de områden som SVA hUtills arbetat inom även framdeles kommer all vara väsentliga för främjande av djurens hälso- och sjukvård. Utredningen föreslår en del ändringar av organisato­risk och annan art. Myndigheten benämns lämpligen statens veterinärme­dicinska insfitut (SVI).

S 

VI 

har till uppgift att vara ett expert- och serviceorgan åt lanlbmkssty­relsen, näringen och allmänheten, med bl.a. uppgift att vara ett organ för smittskydd samt i övrigt utreda smittsamma sjukdomars uppkomst, sprid­ningssält m. m.

SVI skall såsom veterinärmedicinskt centrallaboratorium utföra viss mtinmässig diagnostisk verksamhet. Vidare skaU SVI aktivt medverka i sjukdomars förebyggande och bekämpande saml fill slöd för ovan nämnda funkfioner ulföra forsknings- och utvecklingsarbete.

Det långsikliga melodologiska forskningsarbetet inom berörda områden bör i ökad utsträckning ankomma på den veterinärmedicinska fakulteten vid Sveriges lantbruksuniversitet. SVA-SLL utredningen föreslår överfö­ring av två högre tjänster jämte basresurser (1,0 milj. kr.) från SVI till lantbmksuniversitetet för programbunden forskning inom angelägna områ­den.

SVA-SLL utredningen anser del nödvändigt att man i ökad utsträckning tar tUl vara de fördelar som den samlade lokaliseringen i Uppsala medför. Utredningen föreslår bl. a. att vissa särskilt utsedda professorer vid den veterinärmedicinska fakulteten enligt instruktion skall medverka i forsk­ningsverksamheten vid SVI. Professorerna i virologi och parasilologi vid lantbmksuniversitetet föreslås tills vidare vara laboratoriechefer för mot­svarande discipliner vid SVI. Samverkan bör i övrigt ske i huvudsak informellt och i gemensamma projektgrupper.

SVI föreslås få en egen styrelse som i vissa övergripande frågor är understäUd styrelsen för Sveriges lantbmksuniversilet. Härav följer vissa ändringar i ansvarsfördelningen meUan SVI och styrelsen för Sveriges lantbruksuniversitet.

I SVI föreslås finnas en epizootologisk enhet, ett centrallaboratorium, en vaccinenhet saml ett antal djurslagsinriktade enheter.

Den epizootologiska enheten har att löpande följa det epizootologiska

Prop. 1981/82:122

80

sjukdomsläget utom och inom landet. Enheten medverkar genom bl. a. fältutredningar i bekämpandet av smittsamma djursjukdomar. Enheten utgör en viktig funktion i landets beredskap mot epizootier.

SVI:s uppgifter som centrallaboratorium bör enligt utredningen vara att utföra diagnostiska undersökningar på särskilt uppdrag av myndigheter samt diagnostiska undersökningar som kräver specieU kompetens eller särskilda resurser som saknas på andra laboratorier. Institutet skall utarbe­ta, utveckla, standardisera och introducera nya diagnostiska metoder saml svara för skötsel och förtåd av bakterie- och virusslammar samt för refe­rensundersökningar av slammar. Vidare skall SVI bereda och tiUhandahål­la vissa diagnostiska preparat, substrat o.d. samt svara för diagnostisk beredskap. Härtill skall SVI aktivt medverka i vidareutbildning och rådgiv­ning på laboraloriediagnoslikens områden och även i övrigi stödja den regionala laboratorieverksamheten.

En arbetsgrupp inom regeringskansliet har föreslagit en samordnad hu­manmedicinsk och veterinärmedicinsk vaccinproduktion. Vaccinproduk­tionen föreslås ske vid elt nyinrättat statens vaccininstitut.

SVA-SLL utredningen föreslår med anledning härav att vaccinproduk­fionen vid SVA i Stockholm avvecklas snarast möjligt. En särskild vaccin­enhet för forsknings- och utvecklingsarbete inrättas vid SVI i Uppsala.

Enligl utredningen bör rutinmässig kommersiell produktion ske vid vac­cininslitutet. FoU och tillverkning av besätlningsegna vacciner m.m. bör dock ske vid en vaccinenhet vid SVI. Importen av veterinärmedicinska preparat bör i princip vara fri, men imporllillslånd för beredskapsändamål bör ges av lantbruksstyrelsen. Ansvaret för den statliga kontrollen av bakteriologiska preparat bör åläggas socialstyrelsens läkemedelsavdel­ning.

Utredningen föreslår alt sjukdomsövervakning, utredningsverksamhet, rådgivning m. m. bör ske i djurslagsvisa enheter inom SVI. Dessa bör inom resp. djurslags intresseområden bevaka djursjukdomslägel, medverka i den organiserade djurhälsokontrollverksamheten, göra fäUutredningar och bedriva utredningsverksamhet. Enheterna får också lill uppgift att bedriva rådgivnings- och informationsverksamhet samt medverka i fortbildnings­kurser.

Enheterna skall vidare lämna råd och anvisningar i anslutning till den diagnostiska verksamheten samt bedriva, medverka i och initiera djur­slagsinriktad diagnoslik och forskning inom verksamhetsområdet. Slufii­gen föreslås de medverka i vaccinförsörjningen.

SVA-SLL utredningen föreslår utöver överföringar av vissa forsknings­resurser till lantbruksuniversitetet vissa andra ändringar i resursfördel­ningen. Sålunda föreslås att del livsmedelshygieniska laboratoriet samt konsulenlverksamhelen inom området husdjurshygien förs över till lantbruksuniversitetet. Vidare föreslås alt en samordnad organisafion för försöksdjursfrågor inrättas vid SVI. Delta förslag innebär alt tjänster före­slås övertlyttade från universitets- och högskoleämbetet till SVI.

Sammanfattningsvis bedömer utredningen att SVI kan bedriva den fram­tida verksamheten inom djurhälsoomrädel på en hög ambitionsnivå. Ut­redningen föreslår dock besparingar på vaccinförsörjningens område (5,8 milj. kr.) och i uppdragsverksamheten (1,0 milj. kr.).

Prop. 1981/82:122

81

Bilaga 4

Sammanställning av remissyttranden över SVA-SLL ut­redningens betänkande

SVA-SLL utredningens belänkande har remissbehandlats. Yttranden över betänkandet har avgetts av försvarets sjukvårdsstyrelse, socialstyrel­sen, statens bakteriologiska laboratorium (SBL), statskontoret, riksrevi­sionsverkel (RRV), universitets- och högskoleämbetet (UHÄ), lanlbmks­styrelsen, statens Uvsmedelsverk, statens naturvårdsverk, Sveriges lant­bmksuniversitet (SLU), som fill sitl yttrande fogat ell av statens veterinär­medicinska anstalt (SVA), Centrala försöksdjursnämnden (CFN), AB Svensk laboratorietjänsl (Svelab), Lantbrukarnas riksförbund (LRF), Cen­tralorganisationen SACO/SR efter hörande av Sveriges veterinärförbund. Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Representantföreningen för utländska Farmacevtiska Industrier (RUFI), Läkemedelsindustrtförening-en (LIF), Sveriges fiskodlareförening. Föreningen Svensk fjäderfäskötsel, Slyrgmppen för valtenbmk, Sveriges pälsdjursuppfödares riksförbund (SPR) och Nordiska samfundet mot plågsamma djurförsök.

1 Inledning

1.1

Socialstyrelsen; Socialstyrelsen vill påpeka det olämpliga i all namnet på det omorganiserade SVA väljs så alt en sammanblandning kan ske mellan del föreslagna statens vaccininstitut (SVI) och SVA-SLL utred­ningens namnförslag statens veterinärmedicinska insfitut (SVI).

1.2

Statens bakteriologiska laboratorium: I det aktuella betänkandet och i SVP-rapporten har samma förkortning "SVI", kommit all väljas för två föreslagna nya organisationer med olika namn och arbetsfält. SBL har i och för sig ingen anledning all ta ställning i namnfrågor men vill ändå poängtera att likalydande förkortningar bör undvikas för att förebygga missförstånd.

1.3

Statens livsmedelsverk:  De senaste årens anslagsreduktioner för

statliga myndigheter kan komma att innebära att Uvsmedelsverkel i detta hänseende blir hänvisat tiU alt i ökad utsträckning utnyttja externa tjänster och bedömningar. Från livsmedelsverkels sida utnyttjas SVA som expert­organ främst inom områdena patologisk anatomi, parasitologi och zoon­oser där verket saknar egen undersökningsverksamhet. Därför vill livsme­delsverket starkt understryka behovet av att den vetenskapliga kompeten­sen på dessa områden vid SVA:s oUka enheter bevaras på en hög nivå.

1.4                                                                         Sveriges lantbruksuniversitet; Styrelsen för Sveriges lantbruksuniver­

sitet ställer sig posifiv till huvuddelen av utredningens förslag.    

Styrelsen vUl i likhet med utredningen slå vakt om en fortsatt hög veten­

skaplig standard och fortsatta kvalificerade uppgifter för SVA.   

Namnet statens veterinärmedicinska anstalt, liksom förkortningen SVA, är sedan länge väl etablerade begrepp. De förändringar av SVA:s målsätt­ning, arbetsuppgifter och organisation som utredningen föreslår är inte av sådan art att de kan utgöra elt vägande skäl för del föreslagna, av utred-

6   Riksdagen 1981182. 1 samt. Nr 122

Prop. 1981/82:122

82

ningen inte närmare motiverade, namnbytet. Ett namnbyte medför också betydande kostnader, av SVA skattade till mellan 50 och 100000 kr. Styrelsen kan inle biträda delta förslag, utan anser att namnet bör vara oförändrat.

1.5     Statens veterinärmedicinska anstalt; Som framgår av utredningsdirekti­

ven har SVA under lång följd av år berörts av utredningar för vilka man nu

med en samlad översyn velat sätta punkt. SVA hälsar med tillfredsställelse

att så nu skett och fömtsätter att SVA därmed får möjlighet all i elt längre

perspektiv utforma sin verksamhet inom de utstakade ramarna.

Även om SVA i sig inle har något alt erinra mot det föreslagna nya namnet Statens veterinärmedicinska institut (SVI) vill SVA dock ifrågasät­ta om ändringen är motiverad med hänsyn fill de kostnader namnbytet medför (uppskattningsvis 50000-100000 kronor) och till de nackdelar som övergångsvis uppstår genom övergång från elt inarbetat namn till ett nyll.

1.6                                          Lantbrukarnas riksförbund; LRF konstaterar att i statens övergri­

pande ansvar för djurens hälso- och sjukvård spelar SVA en viktig roll som

veterinärmedicinskt centrallaboratorium och serviceorgan. För att uppfyl­

la målsättningen krävs hög vetenskaplig kompetens och statens finansiella

ansvar bör inte begränsas lill smittsamma husdjurssjukdomar. LRF vill i

detta sammanhang framhåUa all del finansiella läget innebär alt tillgången

fill medel för näringen är begränsad. Kravet på full kostnadstäckning på

vissa tjänster inom cenlrallaboratoriefunktionen förutsätter att SVAs

Ijänster har rätt kvalitet och rätt pris.       

LRF fmner ingen anledning all ändra namn på statens veterinärmedi­cinska anstalt. Benämningen SVA är väl etablerad och ett namnbyte är inle motiverat utan innebär endasi onödiga ökade kostnader.

1.7                                     Sveriges veterinärförbund: Mot bakgrund av direktivens utformning

och den korta fid som stått lill förfogande har utredningens arbete enligt

veterinärförbundets mening resulterat i elt betänkande som innehåller en i

stort sett riklig beskrivning av SVA:s verksamhet och i huvudsak realis­

tiska överväganden och förslag.      

Veterinärförbundet finner del mycket tillfredsställande att utredningen konstaterar alt verksamheten vid SVA kräver kvalificerad personal med hög vetenskaplig kompetens. Delta är en förutsättning inte minst för det FoU-arbete som skaU bedrivas vid SVA. Förbundet ansluter sig även helt till den av näringen framförda allmänna synpunkten alt den diagnostiska verksamheten i SVA måste vara forskningsrelaterad. Förbundet finner mol denna bakgrund alt utredningen i konsekvens härmed borde ha skapat möjUgheter för personalen att meritera sig inom SVA för att uppnå den erforderliga vetenskapliga kompetensen. Den för SVA i vissa avseenden mest relevanta kompetensen borde vara lättast att förvärva inom SVA. Om inte möjligheter ges lill merilering i alla avseenden inom SVA lorde följden bU att det uppstår avsevärda bekymmer med rekrytering av kompe­tent personal inom veterinärkåren med dess begränsade numerär. Detta medför även alt kontinuiteten i verksamheten kan komma att störas.

Veterinärförbundet anser att utredningen anför elt alldeles för svagt mofiv för en namnändring pä myndigheten från Statens Veterinärmedi­cinska Anstalt lill Statens Veterinärmedicinska Institut. Det bör finnas starka skäl för alt överge ett väl inarbetat namn. Utredningen har heller

Prop. 1981/82:122

83

inle berört vUka kostnader elt namnbyte för med sig. Det föreligger dessut­om sedan tidigare ett förslag på inrättande av ett statens vaccininstitut som skulle få samma förkortning (SVI). Förbundet anser mot denna bakgrund att SVA bör få behålla sitl namn.

1.8

Tjänstemännens centralorganisation; TCO vUl understryka att SVA-SLL utredningens förslag bör behandlas tUlsammans med de förslag som tidigare lämnats rörande bl. a. inrättande av ett vaccininsfilut (Ds S 1981:10). Båda utredningarna för organisations- och personalkonse­kvenser som enligl TCOs mening bör ses i ell sammanhang.

1.9

Föreningen Svensk fjäderfäskötsel: Föreningen Svensk Fjäderfäskötsel har tagit del av mbr. betänkande och vill med anledning därav framföra följande.

Föreningen hälsar med tillfredsställelse utredningens förslag som avser att främja ell utökat medinflytande från animalieprodukfionens företrädare över SVAs insatser till förebyggande och bekämpande av de för de olika djurslagen betydelsefulla sjukdomarna. Dessa förslag ligger väl i linje med de strävanden som redan förverkligats genom insatser från den föreningen närstående Sltflelsen Veterinär Fjäderfäforskning.

1.10------------------------------------ Sveriges pälsdjursuppfödares riksförbund;   detla yttrande över

betänkandet endasi beaktar de för pälsdjursuppfödningen mest relevanta avsnitten. Emellertid är många arbetsområden så intimt integrerade, att utvärdering blir besvärlig inte minst för djurgruppen pälsdjur represen­terad av mink, blåräv, shadowräv, silvertäv, plafina, iller och chinchilla. Dessa är visserligen inte animalieproducerande, men väl djur som faller in under sammanfattningen på sid. 7-11. Härvidlag måtte Jordbruksdeparte­mentet beakta att SVA är det enda organ vid sidan om lanlbmksstyrelsen självt, som bevakar de veterinära frågorna för dessa djurslag. Delta gäller inte enbart djursjukvård utan också många djurskydds- och miljövårdsfrå­gor. Även små prutningar i budget får för detla från statens sida så svagt företrädda område stora konsekvenser. De av utredningen uppsatta mål­sättningarna kan inle infrias.

2   Målsättning och arbetsuppgifter

2.1 Lantbrukarnas riksförbund; För att uppfylla målsättningen som vete­rinärmedicinskt centrallaboratorium och serviceorgan krävs att SVA inne­har hög vetenskaplig kompetens för all bedriva tillämpad forskning och metodutveckling av den kvalitet som samhället och näringen efterfrågar.

För att fullgöra sina uppgifter behöver vid SVA finnas funktioner som

centrallaboratorium, resurser för sjukdomsövervakning, utredningsverk­

samhet, FoU-verksamhet, vaccinförsörjning m. m. 

LRF instämmer i förslaget till allmän målsättning för SVA och vill som tidigare framföra kravet på vetenskaplig kompetens för att uppfylla mål­sättningen som serviceorgan och centrallaboratorium.

Prop. 1981/82:122

84

3   Smittskyddsbevakning

3.1 Lantbruksstyrelsen: Epizootologiska enheten har en i förhållande till lanlbmksslyrelsens verksamhet betydelsefuU funktion. Den bör behålla en självständig ställning så att den liksom nu fångar upp och bearbetar lanl­bmksslyrelsens problem med hjälp av de i varje enskilt fall behövliga enheterna inom SVA.

4   Centrallaboratorium med rutinanalysverksamhet

4.1 Lantbruksstyrelsen: Centrallaboratoriefunklionen blir    formellt

mera renodlad vUkel bör vara en fördel inle minst i förhållande till den regionala laboratorieverksamheten. Laboratoriefunklionen i förhållande tiU utredningsrådgivningsenhelerna kan troligen på vissa punkter bU mera effekfiv även om de diagnosfiska enheterna svåriigen kan specialisera sig i förhållande till alla utrednings- och rådgivningsenhelerna.

4.2

Statens livsmedelsverk; Livsmedelsverket delar utredningens uppfatt­ning, att det är synnerligen värdefuUt från utbildningssynpunkt, att delta anvisningslaboratorium finns på nära håll för de studerande vid veterinär­medicinska fakulteten. Del är därför naturligt att som utredningen också föreslår även organisatoriskt överföra livsmedelslaboratoriet fill inslilulio­nen för livsmedelshygien.

4.3

Sveriges lantbruksuniversitet; Vad gäller cenlrallaboratoriefunktionen har utredningen föreslagit att institutionen för klinisk kemi vid Sveriges lantbmksuniversitet, liksom hittills, skall upprätthålla denna funktion inom den kliniska kemin. Styrelsen har inle några invändningar häremot. Det bör här påpekas att ordet centrallaborcitorium av hävd omfattar klinisk kemisk verksamhet. En mer adekvat benämning för den laboratorieverk­samhet vid SVA som avses i utredningen synes vara referenslaboratorium.

4.4

Statens veterinärmedicinska anstalt; SVA kan inte biträda förslaget om organisatorisk överflyttning av del livsmedelshygieniska laboratoriet lill SLUs institution för livsmedelshygien. SVA ansluter sig till de skäl som finns angivna i Hansens särskilda yttrande. SVA vill särskilt trycka på det vertikala sambandet meUan djurhälsovården och livsmedelshygienen och de behov av tillgång till Uvsmedelshygienisk expertis som anstalten av den anledningen har. Funktionen som undervisningsresurs kvarstår ograverad även om laboratoriet fortsättningsvis är knutet till SVA.

4.5

AB Svensk laboratorietjänst: Svelab instämmer i utredningens förslag

till SVAs cenlrallaboratoriefunktion. Svelab hoppas att SVA i sin

nya organisation ska kunna bibehålla och vidareutveckla sin vetenskapliga standard.

De regionala laboratorierna har nämligen inte själva möjligheter alt hålla den kompetens eUer de särskUda resurser som behövs för vissa undersök­ningar. Därför är det av största betydelse att ett centrallaboratorium finns, till vilket de regionala laboratorierna kan sända prov, som kräver speciell kompetens eller särskilda resurser för sin undersökning.

En viktig fömtsättning för alt ett centrallaboratorium skall kunna använ-

Prop. 1981/82:122

85

das som referenslaboralorium är alt insända prov analyseras och besvaras

snabbt.--- Svelab vill därför understryka betydelsen av att SVA ges

möjligheter att snabbi avlämna svar på sådana diagnosfiska undersökning­ar.

Enligt Svelabs mening är det vidare angelägel ätt SVA påtager sig ansvaret att lill Svelabs laboratorier överföra de diagnostiska metoder som utarbetats, utvecklats och standardiserats på SVA.

Den aktiva medverkan från SVAs sida i vidareutbildning av personal vid de regionala laboratorierna, som föreslås av utredningen, ser Svelab som synnerligen betydelsefull. Fortbildning bör emellertid inle endast ske av veterinärer utan även av annan laboraloriepersonal. Förslaget alt placera SV A-veterinärer vid Svelabs laboratorier anser Svelab både lämpligt och önskvärt.

Det är angeläget att ett myckel nära samarbete finns mellan den centralt och regionalt bedrivna laboratorieverksamheten i landet. Därför bör, för all ytterligare befästa och fördjupa samarbetet mellan SVA och Svelab, en samrådsgmpp inrättas. Samrådsgmppens uppgifter är bl. a. alt befrämja personalulbylen på olika nivåer under kortare perioder, närmare planera utbildningen samt regelbundet diskutera andra gemensamma frågor.

Svelabs regionala laboratorier bör också i ökad omfattning kunna med­

verka i de olika forsknings- och utvecklingsprojekt som SVA leder.        

Utredningen föreslår alt SVA skall vara ett regionlaboralorium med ett upptagningsområde, som närmare skaU preciseras i samråd med Svelab. Utredningen föreslår också att denna typ av uppdragsverksamhet skall bedrivas med full kostnadstäckning.

Svelab biträder i denna fråga utredningens förslag. Mängden mtinana-lyser måste dock, enligt Svelabs mening, begränsas fill vad som är ound­gängligen nödvändigt för cenlrallaboratoriefunktionen vid SVA. Det kan därför vara lämpligt att maximera mlinanalyserna l.ex. lill dagens nivå. Eftersom det är angeläget att SVA och Svelab arbetar på samma villkor i mtinverksamheten måste den föreslagna uppdragsverksamheten bedrivas med full kostnadstäckning. Prissättningen av analyserna bör därför ske i samråd med Svelab.

Utredningens förslag om att organisatoriskt överflytta SVAs livsmedels­hygieniska laboratorium fill insfitutionen för livsmedelshygien vid lant­bmksuniversitetet innebär den nackdelen för SVA att man beträffande cenlrallaboratoriefrågor och utbildningsfrågor samt beträffande SVAs roll som regionall laboratorium, regionindelning, prissätlningsfrågor etc. får förhandla med två parter.

4.6 Lantbrukarnas riksförbund; LRF instämmer i utredningens förslag till SVAs uppgifter som centrallaboratorium inom ämnesområdena patologi, bakteriologi, epizoolologi, virologi, kemi och parasilologi.

Utredningen har bedömt att 15 personer f.n. är verksamma inom den regionala laboratorieverksamheten eller annan rufinverksamhet som för­lagts tiU SVA. Denna uppdragsverksamhet bör enligl utredningen bedrivas med fuU kostnadstäckning med undanlag för lokalkostnader. Möjligheten att bedriva verksamheten med full kostnadstäckning måste enligt LRF bli beroende av pris och kvalitet på erbjudna tjänster. Motsvarar inte priset och kvaliteten avnämarnas krav kommer underlaget för verksamheten att minska. Med anledning av den interndebilering som nämns vill LRF också peka på nödvändigheten av att man klargör vad som omfattas av en obduktion och vad som avgör undersökningens omfattning. 7   Riksdagen 1981182. 1 saml. Nr 122

Prop. 1981/82:122

86

LRF ifrågasätter motivet lill en överföring av livsmedelshygieniska labo­ratoriet från SVA lill SLU. Denna verksamhet ingår i centrallaboratorie­funktionen och behovet av ulbUdningsresurs bör kunna uppfyllas även om laboratoriet är placerat vid SVA.

För cenlrallaboratoriefunktionen innebär utredningens förslag en minsk­ning av resurserna vilket LRF anser oroande. LRF vUl vidare betona vikten av SVAs ansvar för utbildning och fortbUdning av Svelabs personal.

4.7 Sveriges veterinärförbund: Veterinärförbundet hälsar med tillfredsstäl­lelse att utredningen poängterar statens ansvar för att en central- och referenslaboratoriefunklion med god kompetens för veterinärmedicinsk

diagnoslik skall finnas vid SVA.- Förbundet förutsätter- att

SVA får en så flexibel organisation att vissa tjänster kan samutnyttjas mellan centrallaboratoriet och djurslagsenhelerna. Det är också viktigt all personalorganisationerna får möjlighet att påverka det kommande arbetet med detaljutformningen av den nya organisationen, fördelningen av till­gängliga personella resurser m.m.

Lanlbmksstyrelsen fastställer för närvarande efter samråd med riksrevi­sionsverkel taxan för bakteriologiska, virologiska, patologiska, m.fl. un­dersökningar vid SVA. Taxan skall ge SVA full kostnadstäckning. Mot bakgmnd av alt SVA föreslås få en självständigare ställning, med bl. a. en egen styrelse, och en ny anslagskonslruktion, anser förbundet att SVA i fortsättningen måste få fastställa sin egen taxa efter samråd med lanlbmks­styrelsen och riksrevisionsverket. Förbundet anser att SVA därvid bör ges möjlighet att införa en differentierad taxesätlning för den diagnostiska mtinanalysverksamhelen. En differentierad taxa bör dels kunna förbättra möjligheterna alt finansiera verksamheten dels ge möjligheter för SVA att subventionera vissa angelägna undersökningar, som annars inle skulle bli utförda på gmnd av kravet på full kostnadstäckning.

Förbundet anser vidare alt SVA bör ges möjlighet all från organisationer m.m. få fondera medel att användas för speciella ändamål. Exempelvis skuUe hundorganisalionerna om de så önskade kunna anslå vissa medel hos SVA att utnyttjas för angelägna undersökningar, som annars kanske inte skulle ulföras på grund av alt enskild finansiär saknas.

Enligt förbundets mening skulle en del av de av djurhälsoulredningen föreslagna statliga medlen på 5 miljoner kronor, som bl. a. skall användas till alt främja förebyggande åtgärder, med fördel kunna utnyttjas på ovan beskrivet sätt för undersökningar avseende animalieproduktionens djur. I dagens läge går mycket intressant material förlorat på grund av att del saknas personer/organisationer som svarar för undersökningskostnaderna.

Förbundet delar inte utredningens förslag om alt det livsmedelshygie­niska laboratoriet bör överföras till institutionen för livsmedelshygien vid Sveriges lantbruksuniversitet. Laboratoriet är elt anvisningslaboratorium och fungerar dessutom som ell regionall laboratorium, vilket enligt förbun­det innebär en verksamhet som helt överensstämmer med den som inom andra discipliner skall bedrivas inom centrallaboratoriet vid SVA. För all kunna fullgöra sina arbetsuppgifter enligl utredningens förslag behöver SVA enligt förbundets mening även kompelens inom ämnesområdet livs­medelshygien. Förbundet anser därför att livsmedelslaboraloriet organisa­toriskt bör fortsätta att tillhöra SVA, vilket för övrigt bör innebära en garanterad omfattning av verksamheten till gagn även för undervisningen av veterinärsluderande vid veterinärmedicinska fakulteten.

Prop. 1981/82:122

87

5   Sjukdomsövervakning, utredningsverksamhet, rådgivning m. m.

5.1 Statens bakteriologiska laboratorium: SBL vill   understryka att

försöksdjursverksamhet inle bara är en veterinärmedicinsk fråga utan in­begriper såväl humanmedicinen som intressesfärerna inom universitels-och högskolesektorerna. Förslaget all SVA skall vara huvudman för försöksdjursverksamheten är därmed, enligt SBL:s uppfattning, inte nå­gon självklarhet. Del syns vara nödvändigt alt ta fram mera underiag innan beslut kan fattas i denna fråga. SBL vill i delta sammanhang nämna att SBL:s nya försöksdjurhus utnyttjas inte bara av SBL utan också av olika högskole- och universitetsinstitutioner. Då djurhuset har reservkapacilet

---- har möjligheten diskuterats att utnyttja denna resurs fill ell för-

söksdjurscentmm för de olika disciplinerna i slorstockholmsregionen. UHÄ skulle här kunna utnyttja SBL:s djurhus som en basresurs utan större extrakostnader. Den geografiska närbelägenhelen tiU SBL utgör dessutom en fördel för UHÄ om ämbetel får behålla sitt nuvarande ansvar för vissa försöksdjursfrågor.

5.2 Universitets- och högskoleämbetet; UHÄ vill allmänt sett framhålla det

uppseendeväckande i att utredningens förslag rörande försöksdjurs-

området utarbetats helt utan kontakt med vare sig UHÄ eller MFR. Delta

torde vara en förklaring till att förslagen lill viss del bygger på inaktuellt

material och även i övrigt kännetecknas av bristande insikt i förhåUandena

på försöksdjursområdel. Utredningen har bl.a. inte uppmärksammat det

fundamentala förhållandet alt huvuddelen av UHÄ:s resurser för försöks­

djursverksamheten kommit till genom interna prioriteringar inom UHÄ.

Endast tjänsten som försöksdjurskonsulent är förankrad i beslut av stats­

makterna. UHÄ är självfallet inle berett all på dessa premisser tillstyrka

en överföring av rörliga UHÄ-resurser lill en annan myndighet, ulan

förbehåUer sig rätten alt även i fortsättningen pröva användningen av de

medel som av statsmakterna ställts till UHÄ:s förfogande.

All utredningen över huvud laget tar upp frågan om organisationen på central nivå av försöksdjursverksamheten i landet är märkligt, eftersom ett förslag till organisatorisk samordning av UHÄ:s och SVA:s resurser på försöksdjursområdel sedan fyra månader ligger på regeringens bord. För­slaget, som ingavs av centrala försöksdjursnämnden (CFN) fill utbildnings­departementet 1981-08-25 och utarbetats i samråd med UHÄ och SVA, innebär i korthet en praktisk-administrativ samordning av UHÄ:s och SVA:s försöksdjursverksamhet så alt en central försöksdjursenhet bildas, knuten lill UHÄ.

Under de diskussioner mellan CFN, UHÄ och SVA som föregick del nyssnämnda förslaget avvisade UHÄ - som företrädare för huvuddelen av högskolans nyttjare av försöksdjur - med kraft en lösning av det slag som utredningen nu föreslår. Denna uppfattning vann gehör hos de två andra berörda myndigheterna. UHÄ kan inte finna all det material utredningen nu presenterat tUlfört den aktuella organisationsfrågan något nytt utan hänvisar fill sill ställningstagande lill CFN:s förslag, vilket enligt vad UHÄ erfarit från utbildningsdepartementet avses inom kort leda till ell beslut av regeringen.

Del är enligl UHÄ:s mening angelägel alt beslut om den framtida organi­sationen fattas så att den nödvändiga samordningen kan komma till stånd 1982-07-01. Elt beslut med utgångspunkt i CFN:s förslag skulle göra detta möjligt. Under alla förhållanden kan SVA-SLL-ulredningens förslag i den-

Prop. 1981/82:122

88

na del inte ligga tiU gmnd för något statsmakternas beslut, bl. a. på grund av att den föreslagna försöksdjursorganisationens förhållande lill och sam­verkan med högskoleorganisationen är helt otillräckligt utredda.

Sammanfattningsvis är UHÄ starkt kritiskt till formerna för utredning­ens behandling av försöksdjursfrågorna och för remissbehandlingen av dess förslag. Med hänvisning lill de uppfattningar UHÄ fört fram i mång­åriga diskussioner med berörda intressenter och departement, senast ma­nifesterade i CFN:s förslag 1980-08-25, avstyrker UHÄ också bestämt att utredningens förslag i denna del läggs lill grund för beslut av statsmak­terna.

5.3     Lantbruksstyrelsen: Lanlbmksstyrelsen tillstyrker all konsulenterna i

husdjurshygien överförs fill SLU. Styrelsen förutsätter därvid att de även i

fortsättningen får vara verksamma vid institutionen för husdjurshygien

med hovslagarskolan i Skara.

Sedan nu nya bestämmelser tillämpas vid försöksdjursanvändning finner styrelsen mycket angeläget all de särskilda resurser som finns för forsk­ning, rådgivning m. m. i försöksdjursfrågor samlas i en enhel vid SVA så som utredningen föreslår. Tjänsten som informatör på veterinärområdet som för närvarande finns vid lantbruksstyrelsen men är lokalmässigt och på del hela taget funktionellt bäst placerad vid SVA bör som utredningen föreslår också organisatoriskt tillhöra SVA.

Ifråga om djurslagsfunktionerna påpekas av vissa länsveterinärorganisa­tioner att del vore olyckligt om SVA:s insatser främst ifråga om vilt- och fiskpatologi minskas. Detta har betydelse både ur smUtskydds- och miljö­vårdssynpunkt.

5.4     Statens livsmedelsverk: Som en mindre fråga och utan en detaljerad

analys berör utredningen en central ledningsfunktion för försöksdjursverk­

samheten i landet och föreslår en enhel förlagd till SVA och utgörande en

sammanslagning av UHÄ:s och SVA:s resurser på området.

Även om en central ledningsfunkfion är önskvärd bör dock frågan bättre penetreras innan ställningstagande sker. SVA:s resurser inom denna sek­tor måste givetvis utnyttjas på bästa sätt.

5.5                                             Statens naturvårdsverk; Verket har         funnit alt utredningen en­

dast berört viltundersökningars betydelse i begränsad omfattning. Den har

observerat att ett program för miljökvalitetsövervakning (PMK) tUlkommit

inom naturvårdsverkets ram. Mot denna bakgrund har den ansett att en till

antalet tjänster reducerad enhel för viltundersökningar bör beslå och att

kostnadsansvaret för framtida sådana undersökningar bör delas av verket

(PMK) och jägarna (jaktvårdsfonden).

Programmet för övervakning av miljökvalitet har emellertid en utpräglad övervaknings- (monitoring) karaktär och bedrivs i stor utsträckning via kontrakt med olika myndigheter och institutioner. Dessa kontrakt avser detaljerade delprogram vad gäller olika variabler som ingår i större integre­rade program i medierna luft, land och vallen. Variablerna är speciellt utvalda p. g. a. dess möjligheter att indikera förändringar i den yttre miljön. Undersökningarna av dessa variabler sker enligt strikt standardiserad me­todik och dala insamlas och rapporteras enligl standardiserat mönster.

Inom PMK finns ell utbyggt miljögiflsprogram avseende organiska och oorganiska miljögtfter i biologiskt material. I delta delprogram insamlas för analyser bl. a. fåglar och däggdjur enligt visst system. Till en del ingår även

Prop. 1981/82:122

89

faUvilt i detta program. Kontakter har därför tagits med SVA för att utreda om förekommande obduktioner vid SVA av faUvilt eventuellt kan ge kompletterande upplysningar fill PMK:s miljögiflsprogram. Ett framtida samarbete kommer emellertid att ha liten omfattning i förhållande till SVA:s vUtundersökningar i övrigi. Fallviltundersökningar som inle kan kopplas till andra mätningar inom PMK är av ringa intresse ur miljööver­vakningssynpunkt. Utredningens förslag om all PMK skulle slå som del­finansiär för den allmänna faUviltundersökningen är därför inte realisfiskt.

Del bör också nämnas att de myndigheter som medverkar i PMK, har uttfrån sina sakområden elt stort eget intresse i verksamheten, varför PMK-anslaget i aUmänhet endast belastas med marginalkostnaderna för projekt inom programmet.

Jaklvårdsfonden byggs som bekant upp av avgifter som jägare erlägger för att utöva sin verksamhet. Fonden är tämligen unik i sUt slag och äger exempelvis inle sin motsvarighet inom fritidsfiske, friluftsliv m.m. Den har getts ett betydande kostnadsansvar och det måste enligt verkels me­ning betecknas som obilligt att en kår på ca 300000 jägare, utöver sina friviUiginsalser och nuvarande åtaganden, skulle ges ett väsenfiigt utökat allmänansvar i enlighet med utredningsförslaget. Del hade för övrigt varit av värde om även jägarorganisationernas synpunkter hade inhämtats i delta sammanhang.

Förhoppningsvis kommer, utöver naturvårdsverket, även lanlbmkssty­relsen, socialstyrelsen, livsmedelsverket m.fl., att uppmärksamma och vidkännas sitl ansvar när del gäller faunaundersökningar enligl ovan. Eljest kommer sannoUkl dess fortbestånd alt äventyras. Frivilliginsalserna kan nämligen befaras komma alt begränsas om de genom sin omfattning påtagligt bidrar fill ökade jaktvårdsavgifler, som en följd av förslaget att SVA:s viltundersökningar skulle bekostas av jaktvårdsmedel fiU väsenfiig del.

Verket anser att en instans för veterinärmedicinsk undersökning av fauna bör finnas och att det allmänna bör svara för dess basresurser. SVA har utgjort en väl fungerande serviceenhet härvidlag, även om dess arbets­börda många gånger varit för stor med beaktande av knappa personella och ekonomiska resurser. Även om undersökningarna varit beroende av frivil­liginsatserna när det gäUer att sända in faUviU har de gett tillfredsställande information om smitlhärdar (tularemi, rävskabb m.m.) och kemiska för­ändringar i miljön (exempelvis kvicksilver, försurningseffekter m. m.). Del är även av stor betydelse alt verksamheten därvid har en stark viUekolo-gisk anknytning eller förses med egen expertis inom delta område. För all överföra vissa effekter av observationer på enskilda individer fiU popula-tionsnivå, vUket är väsentligt i naturvårdssammanhang, erfordras nämli­gen specieU kompetens. Hur en sådan veterinärmedicinsk och viltekolo-gisk serviceenhet organisatoriskt skall inordnas avstår verket emellertid från att uttala sig om i detla sammanhang då denna del ändock måste spela en begränsad roll vid översynen av SVA:s organisation. Inte heller lar verket ställning tUl den grad av kostnadstäckning verksamheten bör ges inom olika ansvarsområden. Täckningsgraden måste ju ytterst endasi vara elt styrmedel då ansvarsområdet i sin helhet huvudsakligen återfaller på detallmänna.

Sammanfattningsvis anser verket all en central serviceenhet för fauna­undersökningar med nuvarande eller helst utökade resurser bör bestå och att det allmänna tar det huvudsakliga ekonomiska ansvaret för denna.

Prop. 1981/82:122

90

5.6 Sveriges lantbruksuniversitet;    tillstyrks förslaget alt överföra

konsulenttjänsterna i husdjurshygien och i livsmedelshygien tUl lantbmks­

universitetet. Samfidigt vill styrelsen påpeka alt den senare tjänsten bör

tiltföras vissa basresurser för att vid laboratoriet kunna upprätthåUa den

cenlrallaboratoriefunktion som utredningen föreslår.         

Aktiviteterna inom försöksdjursområdet har tidigare varit splittrade.

Den koncentration som utredningen nu föreslår är angelägen och skapar

fömtsältningar för kvalificerade insatser både vad avser forskning, under­

visning, rådgivning och informafion. Givelvis är den nära kontakten med

denna samlade expertis inom försöksdjursområdel en viktig lUlgång för

lantbmksuniversitetel både för grundutbildning och för forskning. 

Den villforskning som utförs inom SVA finansieras delvis med externa medel, främst från jaklvårdsfonden. Verksamheten har klart dokumenterat sin allmänt samhäUsnytliga karaktär, inle bara inom viltvården utan också för folkhälsan genom zoonosbevakning samt genom sin miljö- och livsme­delshygieniska betydelse. Styrelsen föreslår därför att tjänsten som stats­veterinär inom viltområdet överförs på SVA:s stat.

5.7

Statens veterinärmedicinska anstalt; SVA vill föreslå att tjänsten som statsveterinär inom viltområdet överförs på SVAs stat. Verksamheten har klart dokumenterat sin allmänt samhällsnytfiga karaktär, inle bara inom viltvården ulan också för folkhälsan genom zoonosbevakning saml genom sin miljö- och livsmedelshygieniska betydelse. Därutöver fungerar tjänsten som lantbruksstyrelsens expertinslans i djurskyddsfrågor i samband med jakt och hållandel av vilda djur i fångenskap.

5.8

Centrala försöksdjursnämnden;   föreslår CFN en praktisk-admi­nistrativ samordning av UHÄ:s och SVA:s försöksdjursverksamhet så att en central försöksdjursenhel bUdas och får i uppgift att handlägga de frågor som ovan nämnts. Den principiella ansvars och kompetensfördelningen mellan de berörda myndigheterna förutsätts däremot inle ändras i sam­manhanget.        

5.9

Lantbrukarnas riksförbund: Sjukdomsövervakning, utredningsverk­samhet, rådgivning m. m. föreslås bedrivas djurslags- eller funktionsinrik-tat samt vid epizootologiska avdelningen och statens ansvar bör främst omfatta bevakning och bekämpning av smittsamma husdjurssjukdomar. Enligt LRF får statens ansvar inle begränsas fill endasi smittsamma sjuk­domar utan SVA bör ha ett totalt ansvar för sjukdomsbekämpandet, om­fattande även produktionssjukdomar.

Utredningen föreslår alt två konsulenttjänster i husdjurshygien överförs tUl SLU med placering i Skara. Enligl LRF bör konsulenlverksamhelen inom husdjurshygien vara nära kopplad till diagnostik och det djurslagsin­riktade sjukdomsbekämpandet. En fasl placering av dessa tjänster i Skara är därför olycklig, utan man bör eftersträva en flexibel placering med förslagsvis en tjänst vid SVA.

LRF tillstyrker utredningens förslag om inrättandet av en försöksdjurs­enhet vid SVA.

Enligt LRF är den veterinärmedicinska informationen elt myckel viktigt led i sjukdomsbekämpandet och placeringen av en sådan tjänst vid SVA är nödvändig. InnehåUet i tjänsten bör dock vidgas lill att omfatta veterinär­medicinsk informafion även fill rådgivare inom animaUeområdel, djurägare och allmänhet. Ett intimt samarbete med SLUs konsulentavdelning bör

Prop. 1981/82:122

91

eftersträvas. Eftersom de nuvarande konsulenterna vid SVA ersätts av djurslagsinriktade stalsveterinärer bör även dessa ha ell informations­ansvar inom sitt verksamhetsområde.

Utredningens förslag innebär en viss markering av verksamheten för animalieproduktionens djur, vilket LRF ser som positivt. LRF vill betona viklen av samverkan över djurslagsgränserna. Den djurslagsinriktade verksamheten föreslås ledas av statsveterinärer. Kompetenskravet på des­sa tjänster har inte specificerats och inte heller hur dessa skall samverka med näringens verksamheter. Näringen ställer krav på hög vetenskaplig kompelens för att näringen skall vara beredd att finansiera verksamheter vid SVA. I detta sammanhang vill LRF klart framhålla alt det finansiella läget innebär alt tillgången till medel är begränsad för näringen. Möjlighe­ten lill kollektiv finansiering har beskurits, eftersom alla ansträngningar måste inriktas på att hålla betalningsförmågan uppe.

LRF tillstyrker den förstärkning av resurserna inom nötkrealursenhe-ten, som sedan länge varit befogad. Beträffande ulplacering av Ijänster vid Svelab i Skara och Kristianstad anser LRF alt en ulplacering ej bör vara en fasl lösning. Vid behov kan tillfälligt vissa tjänster utplaceras vid Svelab. Delta borde också gälla centrallaboratoriets personal.

5.10----------------------------------------- Centralorganisationen SACO/SR; SACO/SR vill         påpeka aU

utredningen inte gjort någon analys eller redovisat något övrigt utrednings­underlag, när det gäller sammanslagningen av UHÄ:s och SVA:s resurser på försöksdjursområdel fill en enhel placerad på SVA. Utredningen be­handlar följaktligen t. ex. inte de vetenskapliga problem som är knutna till denna viktiga del av medicinsk och biologisk forskning. En central led­ningsfunktion är önskvärd, men bör komma till stånd först efter en nog­grannare penetrering av problemen under medverkan av de mest berörda expertorganen inom verksamheten. SACO/SR måste dessutom med förvå­ning konstatera alt vare sig berörd personal eller fackliga organisationer på UHÄ kontaktats av utredningen.

5.11    Sveriges veterinärförbund: Veterinärförbundet delar utredningens

uppfattning all arbetet vid SVA med sjukdomsövervakning, utrednings­

verksamhet, rådgivning m. m. med fördel kan ske inom djurslagsvisa enhe­

ter eller funktioner. Utredningens förslag är pä denna punkt emellertid

ofullständigt, och förbundet förutsätter därför, som tidigare påpekats, att

den nya organisationen utarbetas i nära samarbete med berörda parter,

inklusive personalorganisationerna.

Beträffande de två tjänsterna som konsulenter i husdjurshygien tillstyr­ker förbundet fills vidare att dessa överförs till Sveriges lantbruksuniversi­tet under fömtsättning att de placeras vid institutionen för husdjurshygien i Skara. I enlighet med vad tidigare anförts beträffande det livsmedels­hygieniska laboratoriet ulgör dock enligt förbundets mening även området husdjurshygien ett komplement till verksamheten vid SVA. Ett ytterligare argument är att delar av det som behandlas inom husdjurshygienen har klara beröringspunkter med veterinärmedicinsk epidemiologi. På sikt bör man därför enligt förbundets uppfattning undersöka hur en samverkan mellan dessa aktiviteter bäsl kan lösas för att underiätta för utomslående myndigheter/organisationer all utnyttja kompetensen.

Förbundet vill särskill framhålla del positiva i utredningens förslag alt UHÄ:s och SVA:s försöksdjursverksamhel sammanförs till en enhel med placering vid SVA.

Prop. 1981/82:122

92

Förbundet noterar med uppskattning all utredningen anser veterinärme­

dicinsk information angelägen och hälsar därför med tUlfredsställelse all en

tjänst för sådan information inrättas vid SVA. Enligt förbundets bestämda

uppfattning bör tjänsten innehas av en veterinär som helst är vetenskapligt

meriterad.--- 

---- SVA måste marknadsföra sig och sina tjänster bättre. Påfallande

ofta är fäUarbelande veterinärer och andra avnämare dåligt informerade om vad SVA kan ulföra och hjälpa lill med inom diagnoslik, rådgivning m.m.

Velerinärförbundet utger den enda periodiska veterinärmedicinska tid­skriften i landet. För agronomer och jägmästare har lanlbruksvelenskap­liga fakulteten respektive skogsvetenskapliga fakuUeten inom Sveriges lantbmksuniversitet tagit på sig ansvaret och kostnaderna för motsvarande forskningsinformation. Detta återspeglas också av del faktum att dessa båda yrkesgmppers fackliga organisationer inom SACO/SR, Agrifack och Sveriges jägmästares och forslmästares riksförbund, inle ger ul någon tidskrift som motsvarar Svensk Velerinärtidning. Förbundet reagerar med skärpa mot denna orättvisa fördelning av statens insatser för forskningsin­formafion. Veterinärförbundet anser del skäligt kräva all staten lar på sig ett motsvarande ansvar för forskningsinformation till veterinärkåren. De samlade resurserna bör emellertid utnyttjas så rationellt som möjligt. För­bundet anser del därför naturligt att en organiserad samordning på infor­mationsområdet kom lill slånd mellan SV A/veterinärmedicinska fakulte­ten och förbundet. SVA och fakulteten bör exempelvis svara för framtag­ning och bearbetning av material medan förbundet åtar sig redigering och spridning av informationen genom Svensk Velerinärtidning.

Dessutom torde det vara önskvärt om resurser fanns fillgängliga för veterinärmedicinsk information till lanlbmkets organisationer och till all­mänhet via press och radio/TV.

Förbundet anser mol bakgrund av del ovan framförda att om del ange­lägna behovet av veterinärmedicinsk information skall bli tillgodosett, det torde vara nödvändigt med ytterligare minst en tjänst utöver den föreslag­na knuten tUl SV A/veterinärmedicinska fakulteten.

5.12 Läkemedelsindustriföreningen: Det är beklagligt att utredningen ej presenterar någon beskrivning av försöksdjursverksamheten på samma sätt som skett för andra verksamhetsgrenar. Det hade således varit önsk­värt med en belysning av de akuta och långsiktiga problemen inom hela försöksdjursområdet. En samling av befintliga resurser inom försöksdjur­sområdet, såsom utredningen föreslår, borde medföra en effektivisering av verksamheten vUken kommer att vara till gagn både för avnämare av

försöksdjur och för producenter av sådana djur.    Del är uppenbart

att SVA/SVI:s kommande styrelse vare sig kommer att ha avnämarintres­sen eller kompetens inom försöksdjursområdet. LIF vill därför framhålla nödvändigheten av att försöksdjursverksamheten i landet får ett centraU ledningsorgan i vilket de största avnämarna, dvs. UHÄ, medicinska och naturvetenskapliga forskningsråden samt LIF, skall ha ett reellt inflytan­de. Delta ledningsorgan bör också styra verksamheten vid försöksdjursen­heten. Vid sidan av ovanstående arbetsuppgifter för försöksdjursenheten anser LiF del angelägel att det centrala ledningsorganet genom enheten svarar för iniliering av kursverksamhet inom försöksdjursområdet.

LIF anser alt kostnaderna för försöksdjursverksamheten vid SVA/SVI bör täckas av statsmedel samt intäkter från försålda tjänster och uppdrag.

Prop. 1981/82:122

93

Under fömtsättning alt nämnda centrala ledningsorgan inrättas tillstyr­ker LIF inrättandet av en försöksdjursenhet vid SVA/SVI.

5.13    Sveriges fiskodlareförening: Enligt senaste beslut om taxa för fiskhäl­

sokontrollen får fiskodlarna betala 100% av de direkta kostnaderna för

fiskhälsokontrollen. Enligt utredningen är en förutsättning för fortsatt ar­

bete med fiskhälsokontrollen full kostnadstäckning.

Taxan för fiskhälsokontrollen är nu såpass dyr, att särskilt de mindre fiskodlingarna av ekonomiska skäl kommer all tvingas ur kontrollen. Detta kan leda tUl ohämmad hantering av såväl fisk som behandlingspreparat. En sådan utveckling skulle skada såväl näringen och miljön som hela landet.

När del gäller övrig djursjukvård och djurforskning inkl. rena nöjes- och sällskapsdjur, betalar uppdragsgivarna endasi ca 50% av verkliga kostna­dema. Det är då myckel förvånansvärt att förslag framläggs all en annan mindre och för sin livsexistens yrkesverksam grupp skall betala inle bara sin egen del av kostnaden utan även vara med och ta kostnader som tveklöst är av nationeUt intresse. Jämfört med andra kategorier djurägare i landet drabbas således fiskodlaren synnerligen hårt.

Fiskodlingen är idag en näring under utveckling. Fiskodlingsverksamhe­ten har mer än fördubblats under de tre sista åren i Sverige. Det är nu viktigt att fiskodlings verksamheten kan etablera sig ordenfiigt som en egen näringsgren i Sverige. Skall näringen fortsätta att utvecklas positivt måste resurser fram. Sveriges Fiskodlareförening kräver därför betr. verksamhe­ten med fisksjukdomar, att personalen ökas från nuvarande tre personer till fyra personer, förslagsvis 1 staisveterinär, I laboratorievelerinär, 1 fiskerikonsulent och 1 laboratorieingenjör, särskilda medel erhålles för forsknings- och utvecklingsarbete, fiskhälsokontrollen och annan fisksjuk­vård bekostas av fiskodlarna i lika slor utsträckning som andra djurägare bekostar sin djursjukvård, dvs. till ca 50%.

5.14    Styrgruppen för vattenbruk: Utredningen har inle beaktat det myckel

viktiga området fiskpalologi och sjukdomsbekämpning på ell tillfredsstäl­

lande sätt med hänsyn tiU områdets betydelse. Föreslagna nedskärningar

innebär katastrof för fiskpatologin, som redan nu är ett mycket eftersatt

område i Sverige. Slyrgmppen vill framhålla följande:

1. Fiskpatologi har betydelse för såväl yrkesfisket som fiskodlingen i Sverige. 2. Fiskpatologi i Sverige är starkt eftersatt i jämförelse med i många andra länder. 3. Den föreslagna nedskärningen kommer att innebä­ra stora nackdelar för den nu expanderande fiskodlingen i Sverige. 4. Den nya näringen - vattenbruk i Sverige - kan ännu inte bära höjda kostnader för fiskhälsokontrollen. 5. Redan nu anser många odlare att fiskhälsokon­trollen är för liten med hänsyn till betalade avgifter. Det finns därför stor risk all många odlare går ur densamma, då den nu aviserade avgiftshöjnin­gen träder i kraft samtidigt som servicen, som en följd av minskad perso­nal, måste bli mindre. 6. Den av Styrgruppen för Valtenbmk tiUsalta arbelsgmppen för sjukdomsfrågor kommer alt framlägga sina resultat un­der februarimars 1982 i en tryckt publikation. På basis av denna kommer Slyrgmppen all komma med ett förslag lill framlida organisation för sjuk­domsbekämpning inom området fiskodling.

5.15    Sveriges pälsdjursuppfödares riksförbund: SPR anser att, SVA:s

funktion vid bevakning av smittsamma sjukdomar är utomordentligt vikfig.

Denna kräver dessutom en kontinuitet med expertis så att denna viktiga

8   Riksdagen 1981182. 1 samt. Nr 122

Prop. 1981/82:122

94

funktion kan upprätlhåUas under hela året, även under semeslerperioder, sjukdomsperioder och i samband med personalförändringar. Den satsning staten således gör med en heltidsanställd veterinär, anser SPR mot bak­grund av den uppsatta målsättningen ofillfredssläUande. SPR vill också påpeka att ännu en halv velerinärtjänst, vilken tidigare funnits delat med "Qäderfä" vid konsulentavdelningen under budgetåret 1980/81 och tidi­gare, nu har förts över helt lill detta djurslag. Halvtidstjänsten finns såle­des inle med vare sig i "Nuläge" eller "Förslag" på sid. 126 i "Pälsdjur", vUkel SPR finner egendomligt, inle minst därför att SPR redan beslutat svara för ännu en halv velerinärtjänst som förstärkning vid SVA, vilket beslut nu inte kan effektueras.

---- att plasmacyloslaboratoriet, vilket 1980/81 analyserade 86000

blodprover enligt AGAR-metoden, får fortsätta utvecklas som hiltills, att

Projekt Pälsdjur får bibehålla den för de besättnings-, regions- och central-

köksulredningar så nödvändiga organisafionen för att kunna verkställa de

epidemiologiska utredningar, som varit rutin vid sjukdomsutbrott sedan

minst tio tUl tjugo år tillbaka i fiden. 

5.16 Nordiska Samfundet Mot Plågsamma Djurförsök:       anser beträf­

fande utredningens förslag att tillskapa en samlad organisation för hand­

läggning av försöksdjursfrågor att denna enhet måste understäUas centrala

försöksdjursnämndens huvudmannaskap. Enligt förordning om använd­

ning av djur för vetenskapligt ändamål (SFS 1979:286) åligger det centrala

försöksdjursnämnden alt svara för den långsiktiga planeringen av för­

söksdjursverksamheten i landet.

6   Forsknings- och utvecklingsarbete

6.1                                                                         Statens bakteriologiska laboratorium: Den definition som utredningen

här indirekt har gjort av innehållet i den kliniska mikrobiologin har emeller­

tid bara i ringa grad anknytning till kUnisk bakteriologi, virologi och immu­

nologi. Desto starkare är bindningarna fill epizootologin. De medel som

kan komma att frigöras bör därför, enligt SBL:s uppfattning, satsas på en

enhet som redan arbetar inom området. SBL instämmer i så motto i

experten Hansens särskilda yttrande all medlen bör användas för all

förslärka den epizootologiska verksamheten vid SVA. SBL lar däremot

inle ställning liU Hansens förslag tiU ändrad organisation av denna.        

SBL utgår från att medverkan från SLU:s sida enligt utredningens förslag inle innebär all SLU ges någon direktivrätt beträffande SVA:s FoU-arbete. SVA måste själv kunna få utforma sin FoU-policy, eftersom denna är en viktig del av dess sjukdomsbekämpande arbele.

SBL förutsätter att man i de fortsatta organisationsövervägandena ägnar särskild uppmärksamhet ål FoU-samarbetet.

6.2                                      Lantbruksstyrelsen: Metodologisk forskning i förhållande fill SVA bör

vara sådan forskning som utvecklar cenlrallaboratoriefunktionen och övri­

ga expertkapacUeter i förhållande liU avnämarna. Starka skäl talar därför

för att den bedrivs av SVA själv.     

Det kan vara svårt att avgöra om de båda ämnesområden som fokuseras: klinisk mikrobiologi och immunologi bör inrikta sin verksamhet på gmnd­forskning, metodologi eller aktuella sjukdomar. Att de båda verksamhe-

Prop. 1981/82:122

95

terna är angelägna och bör prioriteras högt lorde vara ställl utom alll tvivel. Men det är därmed också svårt avgöra om verksamheten bör bedrivas vid SVA eller vid fakulteten. Det finns därför skäl som talar för att den aktuella tjänsten - som experten Nordblom förordat - får verka vid epizootologiska enheten. Begreppet klinisk lorde innebära att den är i störst utsträckning prakfiskt inriktad.

Utredningen föreslår alt gäUande behörighetsbestämmelser och beford­ringsgmnder bör kvarstå för högre Ijänster vilket styrelsen tillstyrker.

6.3

Sveriges lantbruksuniversitet: Överflyttningen från SVA fill lantbruks­universitetet av medel motsvarande två högre tjänster jämte basresurser kommer att fylla vikfiga behov och innebär enligt styrelsens mening en vetenskaplig kraftsamling för forskning inom angelägna veterinärmedi­cinska områden. Beskrivning av dessa tjänsters ämnesinnehåll saml en översyn av inslituiionsindelningen, i enlighet med utredningens inten­tioner, lorde till stora delar kunna undanröja i särskilda yttranden fram­förda invändningar mot utredningens förslag i delta avseende. Det ankom­mer på styrelsen att fortlöpande pröva frågor av detta slag.

6.4

Statens veterinärmedicinska anstalt: Målsättningen med utredningens samverkansförslag är all detla skall leda till ökade forskningsinsatser inom SVAs verksamhetsområde och ökad effektivitet. Det är då väsentligt all den närmare utformningen av samverkansförslaget sker på ett sådant sätt att målsättningen uppfylls. Mol den bakgrunden kan SVA tillstyrka utred­ningens förslag endast på de villkor som experterna[REDACTED_EFTERNAMN] och Pääjärvi framför och som experten Nordblom beträffande tjänsten i klinisk mikro­biologi ansluter sig till.

6.5

Lantbrukarnas riksförbund; LRF anser att ökad grundforskning inom området mikrobiologi är nödvändig. Däremot hör den kliniska delen av verksamheten logiskt liU SVA och beteckningen klinisk mikrobiologi är därför missvisande. LRF anser det angeläget att ökade resurser tilldelas ämnesområdena virologi och immunologi och tillstyrker därmed inrättan­det av en professur i immunologi. En närmare precisering av professuren i "klinisk mikrobiologi" är nödvändig.

6.6

Sveriges veterinärförbund; Enligt veterinärförbundets uppfattning är det angeläget att satsa på de av utredningen angivna ämnesområdena, varvid resurserna mycket väl, med nedan angivna förutsättningarna, kan användas till inrättande av en professur i immunologi och en professur i s. k. klinisk mikrobiologi. Det bästa för svensk veterinärmedicin måste enligt förbundets mening vara om de båda tjänsterna placeras så att de kan samutnyltjas på optimalt sätt, eftersom resurserna är begränsade.        

Med tanke på de kommande arbetsuppgifter som följer av utredningens egen motivering för införandet av tjänsten "tillämpning av immunologiskt gmndkunnande som en absolut nödvändighet för diagnostik, utveckling av vaccinations- och immuniseringsprogram" torde det falla sig naturligt att placera tjänsten vid institutionen för virologi där redan idag diagnostik och kvalificerat FoU-arbele inom veterinärmedicinsk immunologi bedrives, dock med otillräckliga resurser.

Beträffande tjänsten som professor i s. k. klinisk mikrobiologi ansluter sig förbundet helt lill den uppfattning som framförs i de båda särskilda yttrandena av[REDACTED_EFTERNAMN], Pääjärvi och Nordblom, där tjänsten föreslås till-

Prop. 1981/82:122

96

föras en för veterinärmedicinska fakulelen ny inslilufion för epidemiologi

knuten lill statsepizootologen.         

Var de nyinrättade tjänsterna skall placeras bör enligt förbundels be­stämda uppfattning klargöras redan nu och inte uppskjutas lill den översyn av inslilutionsindelningen m.m. som styrelsen för Sveriges lantbruksuni­versitet skall göra. Vidare bör direktiven för denna översyn utarbetas snarast så att inte SVA återigen blir föremål för utredning. SVA behöver efter decennier av utredande nu arbetsro.

7   Vaccinenhet

7.1     Socialstyrelsen; Socialstyrelsen instämmer i utredningens förslag all

ansvaret för den stafiiga kontrollen av veterinärmedicinska bakteriologiska

preparat helt bör överflyttas till socialstyrelsens läkemedelsavdelning.

---- Styrelsen vill---- inte utesluta att den satsvisa kontrollen kan

komma att organiseras på ett annat sätt än hitfills, bl.a. för alt mer överensstämma med motsvarande verksamhet på humansidan. Detla kan i sin tur leda tUl marginella kostnadsökningar.

En annorlunda organisation av kontrollen antyds för övrigi av utredning­en i det man konstaterar "att SVA genom sin sakkunskap på olika områ­den är väl lämpad att medverka i kontrollarbetet". Socialstyrelsen anser att detta bör prövas.

Socialstyrelsen instämmer i utredningens huvudförslag att avskaffa im­portmonopolet men ansluter sig till det särskilda yttrandet av Håkan Bo­berg m.fl., som anser alt det av principiella skäl är viktigt all staten som vaccinimportör uppträder i endast en skepnad. Att staten som upphandlare skulle uppträda dels genom SVA och dels genom statens vaccininstitut verkar föga genomtänkt och leder endast till en splittring av resurserna. Eftersom statens vaccininstitut skall utföra rutintiUverkning i stor skala synes del också naturligt att vaccininstitutet anförtros ansvaret för de stora mängder av hel- eller halvfabrikat som kommer all importeras.

Del är viktigt att tillverkaransvaret definieras som statens vaccininsti­tuts eftersom SVA av principieUa skäl inte samtidigt kan uppträda som producent och - som utredningen föreslår offentlig kontrollant av vete­rinärmedicinska preparat. Om elt tUlverkaransvar - vilket även omfattar importhanlering - åläggs SVA kan socialstyrelsen inte uppdra ål SVA all svara för någon kontrollfunktion.

7.2                                                                 Statens bakteriologiska laboratorium; En förutsättning för att vaccinin­

slitutet skall ta över ansvaret för försörjningen med veterinärmedicinska

preparat bör vara att verksamheten går ihop ekonomiskt. Om denna mål­

sättning skall kunna uppnås måste vissa förutsättningar föreligga. Hit hör

att vaccinsilutet bör svara för inköp och distribution av importpreparalen,

dvs. den verksamhet som redan i nuläget kan förväntas medföra ell över­

skott. Hit hör vidare att vaccininslitutet bör ansvara för den forsknings­

verksamhet som hör till själva produktionen av veterinärmedicinska pre­

parat. Hit hör ocksä alt en rutinproduktion av viss omfattning måste

bedrivas vid vaccininstitutet. Annars föreligger inle förutsättningar att

vaccininslitutet skall kunna överta produktion av produkter, som arbetats

fram vid SVA, såsom utredningen föreslagit. SBL vill i här anförda av­

seenden ansluta sig till vad som framlagts i SVP-rapporten.        

Prop. 1981/82:122

97

Vaccinenheten föreslås bedriva FoU-arbele saml produktion av besätl­

ningsegna vacciner m.m. 

SBL vill här endast göra del principiella ställningstagandet all dimensio­neringen av produktionen med fillhörande forskningsverksamhet får bli beroende av lönsamheten. Om icke lönsam produktion av beredskapsskäl skall bedrivas vid vaccininsfitutet bör denna finansieras genom särskilda anslag.

SVA-SLL utredningen säger sig dela de gmndläggande värderingar som ligger bakom förslaget i SVP-rapporten om ett vaccininstitut med ansvar för vaccinförsörjningen inom såväl human- som veterinärmedicinen. Till detta ansvar måste, enligt SBL:s uppfattning, hänföras också FoU-arbetet pä preparatsidan liksom inriktningen av detta arbele. SBL anser sålunda att vaccininslitutet inte bara skall fungera som en "mtinproducent", stödd av en liten FoU-grupp om 3 personer, ulan föra en aktiv FoU-politik även på de veterinärmedicinska preparatens område.

I SVP-rapporten ingick bl.a. förslaget att vaccinsinstitutel skulle få en mera offensiv inriktning baserad på intensifierad FoU-verksamhet och produktutveckling. Självklart skall detla ske i nära samarbete (helst i projektform) med veterinärinslitutet. Del var just för att underlätta ett sådant samarbete som SVP föreslog alt en del av vaccininslilutels FoU-enhel lokalmässigl skulle placeras i Uppsala. Del övergripande ansvaret för FoU-verksamhelen för produkfion av vacciner bör emellertid, enligt SBL:s åsikt, ligga hos vaccininslitutet.

Utredningen utgår frän att SVA även i fortsättningen får importera vete­rinärmedicinska preparat för ålerförsäljning. Om så skulle bli fallet, får man emellertid i praktiken tvä parallellorganisationer. Detta är varken behövligt eller rationellt. I ett särskilt yttrande i betänkandet framför experterna Boberg,[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] att produktionsfunktionen och importfunktionen hänger nära ihop och att de bör hållas samman i en myndighet. SBL delar deras uppfattning och anser i likhet med dem, att det skall vara vaccininslitutet som skall ha ansvaret för import av de vacciner som marknaden efterfrågar eller som behövs av beredskapsskäl.

Det ekonomiska underiagel och kravet på kostnadstäckning kommer att innebära en relativt blygsam mfinmässig tillverkning av veterinärmedi­cinska preparat, skriver utredningen. Av beredskapsskäl bör dock viss tillverkning äga rum av något eller några preparat, sägs det. Här skall då påminnas om att det i SVP-rapporten har lämnats en översiktlig lista omfattande 7 olika preparat, som skulle kunna anses lämpliga/tänkbara i produktsortimenlet på den veterinära sidan när vaccininslitutet påbörjar sin verksamhet. Eftersom det sammanlagda resultatet av egentillverkning-en vid SVA har varit underskott medan importpreparaten gett vinst, bör vinsten kunna få disponeras för att balansera underskott i beredskapspro­duktionen. Detta är ytterligare ett skäl för att vaccininstitutet skall vara huvudman för importpreparaten. I annat fall måste statsmakterna anvisa särskilda medel för att täcka beredskapsproduktionens underskott.

SVP utgick vid sina överväganden från att vaccininstUutet skulle överta resurser från SBL för att självt kunna svara för ordermottagning, lager­hållning, information och distribution. SBL förbereder f.n. införande av ett datorbaserat system för order/lager/fakturering. Oavsett vilken organi­satorisk enhet som i framliden kommer att ha det administrativa ansvaret för detla syslem, kommer del all ha kapacitet att handha rutinerna även för de veterinärmedicinska preparaten.

Tidpunkten för SVA:s nya organisation alt träda i kraft (1983-01-01) syns

Prop. 1981/82:122

98

vara snävt salt. Utredningen förutsätter nämligen att verksamheten vid SVA-P avvecklas till denna tidpunkt. Därmed måste förslås att SVA-P:s nuvarande lokaler i Stockholm skall utrymmas och produktionsverksam­heten överflyttas därifrån liU vaccininslitutet. Utredningens förslag inne­bär att den tid som står till förfogande för en överflyttning blir klart mindre än 1 år. Del är en i sådana sammanhang mycket kort tid. Om förslaget över huvud taget skall kunna genomföras inom denna korta tidsrymd, måste initiativ omgående tas av statsmakterna till alt påbörja planering av över­flyttningen. Del kan här framhållas att SBL i annat sammanhang har bedömt att vaccininstitutet (förutsatt att en proposition föreläggs vårriks-mölet 1982) kan organiseras tidigast den 1 juli 1983.

7.3

Statskontoret: Statskontoret ställer sig i huvudsak bakom utredningens förslag. Dock vill statskontoret ansluta sig till särskilt yttrande rörande import av vacciner. Enligl statskontorets uppfattning bör vaccinförsörj­ningen för landet vara samlad inom en organisation. Del nyligen inrättade vaccininstUutet bör vara väl lämpat för denna uppgift. Därmed bör avväg­ningen mellan import och egen tiUverkning kunna göras pä ett optimalt säll.

7.4

Riksrevisionsverket: Allmänna rationaUtetsskäl förefaller tala för alt utvecklingen av nya veterinärmedicinska preparat långsiktigt förläggs lill vaccininstitulel. Det lorde kunna ifrågasättas om inte också tillverkningen av besättningsegna vacciner kan ske ulan anslutning lill centrallaboratorie­funklionen. Detta behöver inte i någoldera fallet utesluta en nära kontakt med vare sig den diagnostiska eller sjukdomsutredande verksamheten vid SVI eller forskningen vid SLU.

Förutsatt att en vaccinenhet inrättas vid SVI och att en diagnostik, sjukdomsutredande och rådgivande verksamhet med nuvarande ambi­tionsnivå skall bibehållas vid SVI, förefaller det vara motiverat alt insfitu­tet i enlighet med utredningsmajoritetens förslag får behålla rätten att importera och distribuera veterinärmedicinska preparat.

7.5     Lantbruksstyrelsen: Ifråga om produktionsavdelningen lägger utred­

ningen sitt mest radikala förslag som på det hela taget i stort sett är

rationellt och resursbesparande. Lanlbmksstyrelsen har i anslutning lill

remissbehandling av utredningen om samordning av humanmedicinsk och

veterinärmedicinsk vaccinproduktion i princip tillstyrkt de förändringar

som föreslås.-- Det är med hänsyn härfill angeläget all viss kunskap

på delta område bör kunna finnas vid statens vaccininstitut sä som antyds i

utredningen liksom att SVA får en kvalificerad FoU-enhet.          

---- konstaterar lantbruksslyrelsen med tillfredsställelse att det vid

den föreslagna vaccinenhelen skall finnas möjlighet att producera besätl­ningsegna vacciner och alt forsknings- och utvecklingspotentialen på vac-cinområdel sannolikt kan bibehållas. När det gäller import av vacciner anser lantbruksslyrelsen i likhet med utredningen att också SVA skall kunna importera vacciner. Detta ter sig naturiigt eftersom SVA kommer att få den bästa överblicken över behovet av vacciner. Av denna anledning bör SVA också som utredningen föreslär kunna försälja vacciner. SVA bör ocksä som utredningen föreslär efter tillstånd frän lanlbmksstyrelsen få importera vacciner för beredskapsändamål.

Lanlbmksstyrelsen finner naturligt och lämpligt att kontrollen av bak­teriologiska preparat handhas av socialstyrelsens läkemedelsavdelning, som därvid bör utnyttja SVA.

Prop. 1981/82:122

99

7.6     Sveriges lantbruksuniversitet; Styrelsen för Sveriges lantbruksuniver­

sitet har redan i sUt yttrande över förslagen från arbetsgruppen samordnad

vaccinproduklion (Ds S 1981:10) påtalat den radikalt sänkta ambitionsni­

vån som förslagen om samordnad vaccinprodukfion innebär beträffande

vaccinproduktionsberedskapen i landet.

Styrelsen vill vidare fillslyrka utredningens förslag om att import och försäljning av veterinärmedicinskt vaccin bör ligga kvar vid SVA. Med hänsyn till att del praktiskt-velenskapliga arbetet på del veterinärmedi­cinska vaccinområdet även framgent skall utföras vid SVA är det naturligt alt ansvaret för importen ocksä knytes till SVA. Styrelsen vill avvisa det förslag till annan ordning som framförs i särskilt yttrande av Boberg m. fl. En klar ansvarsfördelning mellan SVA och det bUvande vaccininslitutet bör göras där vaccininstitutet ges rollen av ett i huvudsak renodlat produk­tionsföretag medan SVA åläggs övriga uppgifter inom vaccinförsörjning­ens område.

7.7                                             Statens veterinärmedicinska anstalt;        tillstyrker SVA utredning­

ens förslag på vaccinförsörjningens omräde . SVA avstyrker de

förslag som Boberg,[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] framför i särskilt yttrande

7.8

Lantbrukarnas riksförbund; Beträffande vaccinförsörjningen har LRF i ett tidigare remissyttrande liUslyrkl förslaget att mtinproduklionen av veterinärmedicinska bakteriologiska preparat överförs till ett nybildat sta­tens vaccininstitut. En vaccinenhet inrättas vid SVA för forsknings- och utvecklingsverksamhet. LRF anser all import och distribution av vacciner även i fortsättningen bör ske genom SVA och droghandeln genom Apo­teksbolaget och att lantbruksstyrelsen ger särskilt tillstånd för import förorsakat av beredskapsskäl. Det är angeläget alt SVA behåller sin möj­lighet att importera mindre produkter som industrin inle har möjlighet att hålla registrerade. LRF tillstyrker att den stafiiga kontrollen överflyttas till Socialstyrelsens läkemedelsavdelning och att SVA är väl lämpad att med­verka i kontrollarbetet.

7.9

Sveriges veterinärförbund; Velerinärförbundet vill underslyrka angelä­genheten i vad utredningen framfört beträffande att SVA även framdeles måste få möjligheten att importera vaccin. Förutom beredskapsskälet, som torde vara det viktigaste, är del nödvändigt att importen av vacciner sker, där expertis finns som är väl insatt i den aktuella sjukdomsproblematiken inom den veterinärmedicinska sekiorn. En nödvändighet är också att en uppföljning av vaccininsalserna sker kontinueriigl för alt ligga till grund för de bedömningar som måste göras av den som ombesörjer importen av bakteriologiska preparat. På SVA finns genom dess funktion som central­laboratorium och referenslaboratorium och genom djurslagsspecialisternas kontakt med näringen och landels veterinärer, samt genom statsepizooto­logens verksamhet denna sakkunskap samlad.

Både direktiven och utredningen framhåller att SVA i ökad utsträckning bör söka finansiera verksamheten med externa medel. Utredningens för­slag att lata SVA behålla möjligheten att importera vaccin är enligt förbun­dels mening elt utmärkt exempel pä elt sätt för SVA att få sådana inkomst­medel från näringen, all användas inom områden som kommer näringen och veterinärmedicinen tUl godo. Det särskilda yttrandet i denna fråga av Boberg m.fl. innebär alt denna möjlighet skulle försvinna för SVA. För-

Prop. 1981/82:122

100

bundet ifrågasätter dessutom sakunderlaget fill det nämnda särskilda ytt­randet.

7.10------------------------------- Tjänstemännens centralorganisation;      SVA bör även i fortsätt­

ningen få importera och saluföra veterinärmedicinska preparat.

Utredningen föreslår avveckling av SVAs produktionsavdelning i Stock­holm vilket berör ca 20 tjänster. TCO förutsätter att berörda tjänstemän kommer alt erbjudas andra arbetsuppgifter inom SVA eUer vid del före­slagna nya vaccininsfitutet om det inrättas. För att klara detta kan en successiv avveckling behöva ske. Det är således inte möjligt att bedöma möjligheterna att genomföra avvecklingen lill den 1 januari 1983. Om åtgärderna ända skulle genomföras vid denna tidpunkt behöver SVA re­surser för personalpolitiska åtgärder så att berörda anställda inte drabbas negativt av omorganisationen. TCO ulgår frän att förhandlingar snarast kommer till slånd mellan parterna i dessa frågor.

7.11    Representantföreningen för utländska Farmacevtiska Industrier; RUFI

anser sammanfattningsvis att den veterinärmedicinska vaccinproduk­lionen bör samordnas med den humanmedicinska och ske vid del tidigare föreslagna statens vaccininstitut, alt konkurrensen mellan statens vaccin­institut och övrig industri mäsle ske pä lika villkor, alt del inle finns behov av några importrestrikfioner för vacciner för veterinärmedicinskt bruk, att statens vaccininstitut bör vara den enda statliga myndighet som importerar och försäljer vacciner.

7.12--------------------------------- Svensk fjäderfäskötsel; Föreningen vill  starkt understryka vik­

ten av utredningens förslag i vad avser fortsatta möjligheter för SVA att

ombesörja import och distribufion av vacciner. Dessa funktioner är så

starkt integrerade i hela den övriga verksamheten till gagn för sjukdomsbe­

kämpandet att ett särskiljande av desamma skulle fä myckel långtgående,

negativa effekter för framgången i våra strävanden för en god djurhälsa.

Vi känner därför stark oro inför den försämring av vaccinförsörjningen och till densamma hörande service som vi fruktar skulle bli en ofrånkomlig följd av ett genomförande av det i särskilt yttrande av Boberg,[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] framlagda förslaget om överförande av dessa funktioner till ett stafiigt vaccininsfilut utan annat ansvar för sjukdomsbekämpandet i dess helhet.

7.13------------------------ Sveriges pälsdjursuppfödares riksförbund; Den vaccininformalion,

vaccinimport och vaccinafionsrekommendation samt distribution av in­

hemska och importerade vacciner och loxoider för pälsdjur, som hiltills

varit rutin fär fortsätta helt inom Projekt Pälsdjur, även om produktion av

vissa vacciner förläggs tUl SVI.      Eftersom vaccinimporten och plan­

läggningen i samband med denna, epizootiulvecklingen och den därmed

sammanhängande bekämpningen och vaccinprofylaxen samt rådgivning­

en, inte minst vid de smittsamma sjukdomarna, är så nära förenade med

varandra, är det en nödvändighet att Projekt Pälsdjur på del sätt som

hiltills har skett även i fortsättningen tar hela ansvaret för epizootibered-

skapen på pälsdjurssjukdomarnas område. En eventuell förändring härvid­

lag kommer att innebära dubbleringar av expertis och tjänster i strid med

utredningens direktiv.- Funktionen av del som idag fungerar kan

aUvarligt komma att äventyras med en förändring enligl särskilt yttrande av Boberg,[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] (sid. 103).

Prop. 1981/82:122

101

8   Organisation

8.1     Försvarets sjukvårdsstyrelse: Försvarets sjukvåjdsslyrelse delar i

stort utredningens förslag beträffande organisation och uppgifter för SVA.

---- Det torde---- vara fördelar med att frikoppla epizootologin vid

SLU från bakteriologin och göra statsepizootologen tillika professor i ämnet vid SLU.

8.2                                              Statens bakteriologiska laboratorium:      Vad gäller representation

i styrelsen för den nya myndigheten          anser SBL att representation

för vaccininslitutet bör övervägas. På motsvarande sätl bör representafion för velerinärinsfitutet i vaccininsfitutets styrelse övervägas.

---- SBL hyser farhågor för att veterinärinslitutels underställande i

vissa frågor-- av styrelsen för lantbmksuniversitetet kan ge upphov

tiU kompetenstvisler och onödig byråkrati. Eftersom inslilulel ju förutsätts vara en självständig myndighet med egen styrelse, förefaUer det vara mera ändamålsenligt att regeringen inslmkfionsvägen föreskriver samrådsskyl­dighet i de aktuella frågorna.

8.3     Riksrevisionsverket: Det rådande statsfinansiella läget motiverar all­

mänt sett all skälen för rådande arbetsfördelning och avgränsning mellan

myndighelerna resp. mellan dessa och näringslivets organisationer m. m.

prövas med stor noggrannhet i samband med översyner. Detla är enligl

RRVs mening inte minst viktigt inom jordbmkspoUtikens omräde, där man

kan ifrågasätta om nuvarande myndighetsstruktur är adekvat med hänsyn

till såväl jordbmksnäringens absoluta storlek som dess relafiva vikt i

folkhushållet. En ingående prövning av mer långtgående lösningar i organi­

sationsfrågan borde således enligt RRVs mening göras.

RRV kan frän sina utgångspunkter inle ta ställning till ändamålsenlighe­ten i de marginella förändringar utredningen föreslår i fördelningen av arbetsuppgtfter mellan SVI och SLU.

RRV anser all en renodling av huvudmannaskapet i förhållande fill utredningens förslag är önskvärd. SVI bör ges en från SLU självständig siyrelsefunktion. Klarare ansvarsförhållanden uppnås då i förhällande fill slatsmaklsnivän. Det behov av samordning som föreligger i förhållande till SLU bör kunna lösas genom att SVI åläggs skyldighet alt i berörda frågor samräda med SLUs styrelse, innan institutet självständigt fattar beslut.

8.4     Lantbruksstyrelsen: All anstalten skall ha en egen styrelse finner lanl­

bmksstyrelsen ändamålsenligt och instämmer i den karakterisfik av nuva­

rande mindre rationella förhållanden som ges av utredningen. Den med

veterinärmedicinska fakulteten gemensamma forskningsnämnden har vis­

serligen inte hunnit prövas någon längre tid men förefaller med stor fördel

kunna ersättas genom styrelsen och det direkta samarbetet mellan ledning­

arna för SLU och SVA.

Ifråga om chefsposten för SVA anger utredningen inga kompetenskrav. Det torde dock vara fill stort gagn för verksamheten om chefen har - helst vetenskaplig - kompetens på något av de mera betydelsefulla arbetsområ­den som anstalten skall svara för.

---- Endast vissa övergripande frågor föreslås fortfarande bli

behandlade av SLU:s styrelse. Lantbruksstyrelsen kan instämma i huvud­delen av denna bedömning men ifrågasätter om inle de gemensamma forskningsprogrammen bättre handläggs i styrelsen för SVA.

Prop. 1981/82:122

102

------ En närmare analys av fakultetens institutioner och deras inrikt­

ning bör göras i enlighet med utredningens förslag. Därvid kan man få

bättre vägledning ifråga om placeringen av en tjänst som immunolog.

8.5

Statens livsmedelsverk: Livsmedelsverket har svårt att bedöma olika detaljer i samverkan meUan SVA och SLU men vill ansluta sig till de principer som anges i reservationen av experten Hans-Jörgen[REDACTED_EFTERNAMN] med instämmande av experten Erland Pääjärvi   .

8.6

Sveriges lantbruksuniversitet: Styrelsen delar utredningens bedömning att behovet av och möjligheterna lill samverkan mellan lantbmksuniversi­tetet och SVA borde kunna fillgodoses genom de föreslagna åtgärderna. Dock har utredningen uttryckt sig oklart vad beträffar ämnesförelrädarnas vid lantbruksuniversitetet medverkan i den vetenskapliga verksamheten vid resp. disciplin vid SVA:s centrallaboratorium. De discipliner som åsyftas synes vara bakleriologi, patologi och kemi, varvid åsyftade ämnes­företrädare lorde vara professorn i bakteriologi och epizoolologi och professorn i patologi, medan det inle direkt kan avgöras vilken ämnesföre­trädare för disciplinen kemi som åsyftas. Styrelsen ställer sig i princip positiv fill en medverkan av åsyftad art och är även beredd att precisera vilka av lanlbmksuniversiteiets befattningshavare som berörs liksom all närmare diskutera formerna för hur denna medverkan skall regleras. Reg­lema får därvid inle utformas pä elt sådant sätl all insfilulionernas rätt att besluta över forskningsinriktningen åsidosätts.

8.7     Statens veterinärmedicinska anstalt; I likhet med utredningen anser

SVA all styrelsen bör vara liten. SVA vUl dock framhålla att det vore

värdefullt med en företrädare för den vikliga avnämargrupp som distrikt-

veterinärerna utgör. Vidare vore det värdefullt med en företrädare från

SVAs motsvarighet på humansidan nämligen SBL.

Det är enligt SVAs mening önskvärt att SVA      representeras i

Svelabs styrelse på en av de tre styrelseplalser, som staten som aktieägare förutses få disponera.

8.8

AB Svensk laboratorietjänst: Den av utredningen föreslagna represen-lionen från Svelab i SVAs styrelse biträds av Svelab. På så sätt kan det eftersträvade nära samarbetet mellan SVA och Svelab lättare förverkligas. Detla skulle än mer befordras om SVA dämlöver kunde bli representerad i Svelabs styrelse.

8.9

Lantbrukarnas riksförbund: LRF tillstyrker--- utredningens

förslag att frislående myndighel bör vara den mest lämpade organisations­formen för SVA.

En nära samordning med verksamheten vid lantbruksuniversitetet bör

eftersträvas.-- LRF inser all forskningsnämnden i sin nuvarande

form troligen inte tillräckligt effektivt kan fylla kravet som samordningsor­gan. LRF anser dock att ett för SVA och veterinärmedicinska fakulteten gemensamt formellt organ är nödvändigt för all planera och samordna respektive verksamheter. Näringen bör vara representerad i detta organ men storleken bör begränsas för all arbetet skall kunna bedrivas effektivt. Dessutom måste givelvis elt samordningsansvar åligga dekanus för vete­rinärmedicinska fakulteten och chefen för SVA.

Beträffande utredningens förslag till samordning inom disciplinerna i

Prop. 1981/82:122

103

centrallaboratoriefunklionen vill LRF betona behovel av ökade resurser för gmndforskning inom virologi. Verksamheten bör inte organiseras så att grundforskningen inom virologi störs av den nödvändiga rutinverksamhe­ten inom samma område vilket kan bU fallet med den rådande konstruk­tionen.

Utredningen föreslår att SVA leds av en styrelse med älta personer, varav näringens organisafioner får en representant. LRF anser att näringen är undertepresenterad i synnerhet som utredningen föreslär att forsknings­nämnden för SVA och veterinärmedicinska fakulteten bör avskaffas. Om det av LRF föreslagna samordningsorganet mellan SVA och SLU inte inrättas kommer LRF begära utökad representation i SVAs styrelse.

8.10

Centralorganisationen SACO/SR: Utredningen berör vidare samord­ningen mellan SVA och SLU och föreslår bl. a. att "vederbörande ämnes­företrädare medverkar i den vetenskapliga verksamheten vid resp. discip­lin vid centrallaboratoriet. En sådan medverkan bör instrukfionsmässigl åläggas därtill utsedd professor vid lantbruksuniversitetet." Då del bland annat är oklart vilka professorsljänsler som avses och vilken form deras "medverkan" "instruktionsmässigt" skall ha fömtsätter SACO/SR att dessa frågor blir föremål för särskild förhandling.

8.11

Sveriges veterinärförbund: Utredningen föreslår att styrelsen för SVA får åtta ledamöter, vilket förbundet anser olämpligt. Ett ojämnt anlal, förslagsvis nio ledamöter, bör enligt velerinärförbundets mening vara ett bättre alternativ. Förbundet finner inga motiv lill varför Sveriges lantbmksuniversitet skall vara så starkt representerat i styrelsen. Enligl förbundets uppfattning borde statens bakteriologiska laboratorium vara företrätt i styrelsen. Förbundet finner det dessutom vara en svaghet alt en så viktig avnämargrupp som kliniskt verksamma veterinärer enligl utred­ningens förslag helt saknar representation i styrelsen och därmed möjlighet att påverka verksamheten vid SVA. Förbundet vill i detta sammanhang erinra om alt före 1975, då SVA ocksä hade egen styrelse, både statens bakeriologiska laboratorium och de kliniskt verksamma veterinärerna re­presenterades i denna.

I styrelsen för SVA bör finnas personer med vetenskaplig kompelens som är väsentlig för SVA:s verksamhet.

Chefen för SVA skall enligt förbundets uppfattning ha genomgått vele-rinämtbildning.

Utredningen föreslår att centrallaboratoriets verksamhet skall ledas av, förutom chefen för laboratoriet, ell anlal laboratoriechefer. Förbundet finner denna nomenklatur olyckligt vald och föreslår i stället all laborato­riecheferna erhåller tjänstebenämningar som är funktionsbeskrivande, ex­empelvis stalsbakleriolog, slalspalalog, etc. Detla förslag skulle innebära alt en konsekvent Ijänstebenämning införs eftersom det enligt utrednings­förslaget dels skall finnas en statsepizootolog dels statsveterinärer som skall leda verksamheten vid djurslagsenheterna.

8.12     Tjänstemännens centralorganisation; TCO kan i stort tillstyrka de

föreslagna organisatoriska förändringarna i del aktuella betänkandet. Det

är tiltfredsstäUande alt utredningen förordar att verksamheten vid statens

veterinärmedicinska anstalt (SVA) även i fortsättningen skall bedrivas i

statlig regi.

Prop. 1981/82:122

104

9   Dimensionering, finansiering m. m.

9.1     Riksrevisionsverket; Utredningsmaterialet ger enligt RRVs uppfattning

otUlräckligl underlag för en bedömning av den ombildade myndighetens

resursbehov och finansieringsbild. Bl.a. framgår inle klart hur nedlägg­

ningen av den nuvarande produktionsavdelningen vid SVA förväntas på­

verka de verksgemensamma kostnaderna. RRV förutsätter all en viss

neddragning av dessa blir möjlig som resultat av alt en så betydande del av

verksamheten avvecklas. RRV anser att utredningen i enlighet med direk­

tiven noggrannare borde ha studerat möjligheterna till samordning/rationa-

Usering mellan nuvarande SVAs konsulentfunkfion och statskonsulent-

verksamheten vid SLU. Även om verksamheterna till viss del uppvisar

skiUnader, bör det finnas möjligheter till samordningsvinster.

RRV vill understryka det önskvärda i att det ombildade SVI kan arbeta med utgångspunkt i klara statsmaklsbeslut om vilka ekonomiska mål som skall gälla för den uppdragsverksamhet som myndigheten förutsätts bedri­va på såväl diagnostik- som preparatsidan. Hittillsvarande förhållanden har inte varit tillfredsställande pä denna punkt. Bl. a. behöver klar ställning tas till i vilken utsträckning animalieproduklionen själv bör svara för en större koslnadsandel än f. n. i diagnostikverksamheten. Vidare bör besked ges om hur man i sammanhanget skall se på myndighetens lokalkostnader.

Det föreliggande underlaget torde för närvarande inte medge slutliga ställningstaganden i hithörande frågor. Det bör därför övervägas om inte finansierings- och koslnadsläckningsfrågorna i uppdragsverksamheten bör snabbutredas i särskild ordning. RRV är berett att medverka i ett sådant arbete.

9.2------------------------------- Statens veterinärmedicinska anstalt:        SVA finner det angläget att

den anslagsram som nu föreslås får ligga till grund för verksamheten under de närmaste åren och all några ytteriigare nedskärningar ej görs.

Prop. 1981/82:122

105

Innehåll

Proposition  ....................................................... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   ..................... 

1

1

Inledning ........................................................ 

2

2

Föredragandens överväganden ........................... 

3

2.1

AUmänt   ................................................... 

3

2.2

Organisafion och finansiering av djurens hälso- och sjukvård m.m         

6

2.2.1

Huvudmannaskap  .................................. 

6

2.2.2

Planering och samverkan ......................... 

7

2.2.3

Distriktsveterinärorganisafionen   .............. 

8

2.2.4

Regional administration  .......................... 

15

2.2.5

Finansieringsfrågor  ................................ 

21

2.3                                                                  Omorganisation av statens veterinärmedicinska anstalt      

................................................................. 

25

2.3.1

Målsättning och arbetsuppgifter  .............. 

25

2.3.2

Organisation ......................................... 

32

2.3.3

Dimensionering, finansiering m. m............... 

34

2.4                                                                  Vissa utbildningsfrågor    

34

3

Hemställan  ..................................................... 

.. 

36

4

Anslagsfrågor för budgetåret 1982/83    ............... 

.. 

36

5

Beslut   .......................................................... 

.. 

42

Bilaga 1   .......................................................... 

43

Bilaga 2   .......................................................... 

49

Bilaga 3   .......................................................... 

79

Bilaga 4  ........................................................... 

81

Nofstedts Tryckeri, Stockholm 1982