Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 43 år 1973

Prop. 1973: 43

Nr 43

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om ändring i lagen (1972: 650) om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svenskunder­visning för invandrare; given Stockholms slott den 16 februari 1973.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över inrikesärenden, föreslå riksdagen att bifalla det förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departeraents-chefen heraställl.

GUSTAF ADOLF

ERIC[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Lagen (1972: 650) om rätt till ledighet och lön vid dellagande i svenskundervisning för invandrare, som träder i kraft den 1 juli 1973, är tUlämplig endast på sådan utiändsk arbetstagare som påbörjat sin första anställning här i landet efter utgången av år 1972. Enligt lagen är sådan arbetstagare berättigad lill såväl ledighet från ordinarie, ar­betstid i 240 timmar för att delta i svenskundervisning som till lön för deltagande i 240 timmars undervisning, oavsett om denna bedrivs un­der arbetstid eller ej. I propositionen föreslås att lagen, med vissa av­vikelser, görs tUlämplig även på utländsk arbetstagare som före den 1 januari 1973 tagit anställning här i landet. Rätten till ledighet och lön föreslås dock bli behovsmässigt differentierad till alt omfatta 160 eller 240 undervisningstimmar.

1    Riksdagen 1973. 1 saml. Nr 43

Prop. 1973: 43

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1972: 650) om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare

Härigenom förordnas i fräga om lagen (1972: 650) om rätt till ledig­het och lön vid ddtagande i svenskundervisning för invandrare

dels att 1 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 6 a §, av nedan angivna lydelse,

dels alt lagens övergångsbestämmelser skall ha nedan angivna lyddse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § Denna lag gäller här i landet bosatt utiändsk arbetstagare, som har ar-betstUlstånd. Föreligger icke skyldighet för arbetstagaren att ha arbets­tillstånd eller är han befriad från sådan skyldighet, gäller lagen om han är kyrkobokförd här i landet.

Lagen gäller icke arbetstagare

Lagen gäller icke arbetstagare

1,    som har svenska, danska el-

1, som har svenska, danska el­

ler norska språket till modersmål,     ler norska språket till modersmål

eller som eljesl har sådana kun­skaper i något av dessa språk att undervisning, som avses i denna lag, icke kan anses erforderlig,

2,    som genomgått undervisnmg

2, som genomgått undervisning

som avses i denna lag eller som som avses i denna lag eller sådan

har sådana kunskaper i svenska, undervisning i svenska språket,

danska eller norska språket att som meddelats i samband med ar-

sådan undervisning icke kan anses betsmarknadsutbildning eller i ar-

erforderlig,                                             betsniarknadsstyrelsens       motlag-

ningsförläggningar för flyktingar,

3,

som sysselsattes i feriearbete

3, sora sysselsattes i feriearbete eller eljest i arbete av tillfällig na- eller eljest i arbete av tillfällig na­tur, eller                                                tur, eller

4,

sora är anställd i arbetsgiva-

4, som är anställd i arbetsgiva­rens hushåll.                                         rens hushåll.

6a §

Förklaring, varigenom arbetsta­gare frånsäger sig sin rätt enligt denna lag i annat avseende än i 2 § sägs, samt uppsägning, som sker enbart av del skälet alt ar­betstagaren begär eller utnytlfar sin rätt enligt denna lag, är ogil­tig-

Prop. 1973: 43

Nuvaiande lydelse

1,     Denna lag träder i kraft den

1 juli 1973 och tillämpas på ar­

betstagare som börjat sin första

anställning här i landet efler ut­

gången av år 1972. Har arbetsta­

gare börjat sin anställning innan

lagen trätt i kraft, räknas arbets­

givarens skyldigheter enligt 4 §

från ikraftträdandet.

2.     Har arbetsgivare innan lagen

trätt i kraft gett arbetstagare le­

dighet för att deltaga i svenskun­

dervisning eller betalat lön i enlig­

het med denna lag för arbetsta­

garens deltagande i sådan under­

visning, får det antal timmar som

ledigheten eller löneutbetalningen

avsett avräknas från vad som ålig­

ger arbetsgivaren enligt 2 eller 3 §.

Föreslagen lydelse

1,

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1973,

2,

Har arbetstagare börjat sin första anställning här i landet efter utgången av år 1972 men innan lagen trätt i kraft, räknas arbets­givarens skyldigheter enligt 4 § från ikraftträdandet.

3,

För arbetstagare, som börjat sin första anstäUning här i landet före den 1 januari 1973, gäller la­gen med följande avvikelser.

a)

Från lagen undantas, utöver vad som föreskrives i 1 § andi-a stycket, arbetstagare som under minst 240 lektionstimmar deltagit i undervisning i svenska språket med samhällsorientering och för deltagandet av arbetsgivaren fått ersättning som grundar sig på avtal mellan arbetsgivaren och berörd arbetstagarorganisation.

b)

Ai-betstagarens rätt till ledig­het och lön skall omfatta 160 eller 240 timmar, beroende på hans kunskaper i svenska språket. För arbetstagare, som åtnjutit under­visning som avses i a) under 80 men icke 240 lektionslimmar, om­fattar rätten endast 160 timmar. Behovet av undervisning skall i övrigt pi-övas i den ordning Ko­nungen enligt 9 § tredje stycket bestämmer.

c)

Arbetsgivaren skall så snart ske kan och senast inom 60 dagar från anställningens början under­rätta arbetstagaren om hans rätt enligt denna lag samt före utgång­en av fiini 1978 bereda honom möjlighet lill ledighet för att på­börja undervisning. Är arbetstaga­ren anställd när lagen träder \ kraft skall underrättelse som nyss sagts ske senast den 30 september 1973.

d)     Arbetsgivare eller förening

av arbetsgivare och fackförening

eller annan liknande förening av

arbetstagare får träffa avtal om le­

dighetens  förläggning.   Finnes   ej

Prop. 1973: 43

4

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

fackförening eUer annan Uknande förening av arbetstagare får sådant avtal träffas medan arbetsgivaren och arbetstagaren. Avtal som här avses får träffas ulan hinder av 3 § andra stycket statstjänsteman­nalagen (1965: 274) eller 2 § and-la stycket kommunaltjänsteman­nalagen (1965:275).

Föreskrifterna i 6 § skall äga motsvarande tillämpning beträf­fande kollektivavtal enUgt första stycket.

e)    Underlåter arbetstagaren utan

synnerliga skäl all utnyttja sin rätt

till ledighet för undervisning under

tid varom avtal enligt d) träffats,

är arbetsgivaren ef vidare skyldig

att ge arbetstagaren sådan ledig­

het.

f)     Har arbetslagaren påbörjat

men inte avslutat undervisningen

under anställning hos tidigare ar­

betsgivare, har han i ny anställ­

ning rätt till ledighet och lön en­

ligt denna lag för att fortsätta un­

dervisningen. Härvid äger c) mot­

svarande tUlämpning.

g)     Har arbetsgivaren fullgjort

sina åligganden enligt c), upphör

hans övriga skyldigheter enligt

denna lag gentemot arbetstagaren,

om denne ef påbörjat undervis­

ningen senast den 30 juni 1978.

4. Har arbetsgivare under tiden den 1 januariden 30 juni 1973 gett arbetstagare ledighet eller lön i enUghet med denna lag får del antal timmar, som ledigheten eller lönen avsett, avräknas från vad som i detla avseende åligger ar­betsgivaren enligt lagen. Avräk­ning skall därvid aUtid ske från 240 timmar även om arbetslaga­rens rätt till ledighet och lön enligt 3 b) övergångsbestämmelserna om­fattar endast 160 timmar, dock att arbetstagarens rätt lill ledighet och lön efler avräkning ej får överstiga 160 limmar.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1973.

Prop. 1973: 43

Utdrag av protokollet över inrikesärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 16 februari 1973.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ODH­NOFF,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Chefen för inrikesdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efler geraensara beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om änd­ring i lagen (1972: 650) om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare och anför.

Inledning

Förra året antog riksdagen lagen (1972: 650) om rätt tUl ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare (prop, 1972: 100, InU 1972: 27, rskr 1972: 292). Lagen träder i kraft den 1 juli 1973 och omfattar de utländska arbetstagare som har börjat sin första anställning här i landet efter utgången av år 1972.

Lagen grundar sig på ett förslag som invandrarutredningen lade fram i sitt delbetänkande (SOU 1971: 51) Invandrarnas utbUdnings-siluation. Remissyttranden över betänkandet avgavs av socialstyrelsen, arbetarskyddsstyrelsen, statskontoret, statistiska centralbyrån, riksskatte­verket, universitetskanslersämbetet, skolöverstyrelsen (SÖ), arbetsdom­stolens ordförande, arbetsraarknadsslyrdsen (AMS), statens invandrar­verk (SIV), länsstyrelserna i Stockholras, Södermanlands, Kronobergs, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs och Västmanlands län, offentlighets- och sekretesslagstiftningskommittén, socialulredningen, 1968 års barnslugeutredning, hemvislsakkunniga, kommittén för för­söksverksamhet med vuxenutbildning (FÖVUX), utlänningsutredningen, Sveriges Radio ÄB, Svenska kommunförbundet, Svenska landstingsför­bundet. Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Sveriges akademikers centralorganisation. Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Lärarföreningen svenska för invandrare. Folkbildningsförbundet, Riksförbundet finska föreningar i Sverige, Ester­nas representation i Sverige samt Riksförbund hem och skola.

1 Nuvarande ambassadören Yngve[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, riksdagsledamöterna Hugo[REDACTED_EFTERNAMN], Bengt[REDACTED_EFTERNAMN], Lennart[REDACTED_EFTERNAMN] och Rolf[REDACTED_EFTERNAMN], dåvaran­de riksdagsledamöterna Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN] och Nils Kellgren (t. o. m. den 8 juli 1969) samt byråchefen Ove[REDACTED_EFTERNAMN] (fr. o, m, den 9 juli 1969),

It    Riksdagen 1973.1 saml. Nr 43

Prop. 1973: 43

6

Utredningen föreslog att lagens tillämpningsomräde skulle begränsas till utiändsk arbetstagare som hade börjat sin första anställning här i landet efter utgången av år 1972. Denna ståndpunkt kritiserades av många remissinstanser, som ansåg att lagen borde omfatta alla utländska arbetstagare sora hade behov av grandutbildning i svenska språket. Lagen utformades i enlighet med utredningens förslag. Jag anslöt mig eraeller­tid till uppfattningen att det var angeläget att även tidigare anstäUda invandrare som inle fått svenskundervisning eller lärt sig tala svenska på annat sätl fick motsvarande stöd till sådan undervisning som senare anställda (se prop. s. 2930). Jag påpekade samtidigt att en särskUd utredning salts igång inom inrikesdepartementet för att undersöka de problem, som kunde vara förknippade härmed. Det arbetet är nu slut­fört. Sora föratskickades i propositionen har raan från fackUgl håll också sökt utröna omfattningen av utbildningsbehovet bland de in­vandrare, som anställts här före utgången av är 1972. Sedan även denna fräga belysts är jag nu beredd att la upp frågan om svenskunder­visning för även de invandrare sora anställts här i landet före den 1 januari 1973.

Nuvarande undervisning för vuxna invandrare

I propositionen 1972: 100 har nuvarande utbUdningsanordningar för vuxna invandrare närmare redovisats. Här skall därför denna verksam­het endast kortfattat beröras.

SÖ får i samråd med AMS och SIV genom studieförbunden anordna avgiftsfri undervisning i svenska språket med samhällsorientering samt särskild samhällsundervisning för utiändska medborgare som har uppe­hållstillstånd eller, om sådant tillstånd inte behövs för att de skall få vistas här, är kyrkobokförda här i landet. Undervisningen, som sker sora försöksverksamhet, kan anordnas i form av antingen s. k. glesundervis­ning eller s. k. intensivundervisning. Den skall bedrivas i huvudsak enligt SÖ:s läroplan i svenska för vuxna invandrare, I glesundervisning skall varje studiecirkels verksamhetsperiod omfatta minst 20 studietimmar för­delade på 13 studielimmar per sammankomst, Inlensivundervisningen skall per studiecirkel omfatta minst 20 och högst 240 studietimmar med minst fyra studietimmar per dag. Under varje studiecirkels verksamhels-period fär högst en sjättedel av antalet studielimmar användas för sam­hällsorientering. För denna dd av undervisningen får expert eller fack­man samt vid behov tolk anlitas.

Till undervisning för invandrare i svenska språket ra. m. har riks­dagen för innevarande budgetår anvisat ett förslagsanslag ora 41 milj. kr. (prop. 1972: 1 bU. 13 s. 163, InU 1972: 6, rskr 1972: 100). Ansla­get har beräknats med utgångspunkt i att svenskundervisningen i form

Prop. 1973: 43

7

av studiecirklar skall rymmas inom en ram av 550 000 studielimmar. Av dessa skall 200 000 studietimmar få användas endast för under­visning av arbetstagare, som enligt avtal mellan arbetsgivaren och be­rörd arbetstagarorganisation fär ersättning av arbetsgivaren för delta­gande i undervisningen.

För budgetåret 1973/74 har Kungl. Maj:t (prop. 1973: 1 bU. 10 s. 496) föreslagit att ett förslagsanslag om 45 mUj. kr. tas upp för nämnda undervisning. Därvid har undervisningsbehovet beräknats till 550 000 studietimmar, varav 250 000 timmar bedömts vara tillräckligt för att svara raot bl. a. det behov som föranleds av lagen om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare.,Statsbidrag skall utgå tiU studieförbunden med 100 %, dock högst med 79 kr. per studietimme. Häratöver får förbunden bidrag till tolk- och expertkost­nader samt sociala kostnader för studiecirkeUedarna. Visst bidrag till central administration skall också utgå.

Utöver nu nämnd försöksverksamhet bedrivs genom studieförbund och folkhögskolor även annan försöksverksamhet i mindre orafattning.

Annan av staten finansierad undervisning i svenska för invandrare meddelas i samband med arbetsmarknadsutbildning, numera i huvudsak förlagd till AMS' och SÖ:s utbildningscentra. Sådana svenskkurser kan antingen bedrivas under en sammanhängande period av högst tvä må­nader eller varvas med yrkesutbildning. Under utbildningen utgår ut­bildningsbidrag enligt arbelsmarknadskungördsen (1966: 368, omtryckt 1972: 300).

Invandrare sora har god yrkesutbildning och rätt att vistas och arbeta i landet men som inte kan få en lämplig arbetsplacering på grand av bristande kunskaper i svenska, kan beredas utbildning i svenska med utbildningsbidrag utan att denna utbildning sker i samband med yrkesutbUdning,

För kollektivt överförda flyktingar samt för utlänningar, som enligt SIV är att järaställa med kollektivt överförda flyktingar, anordnar AMS i sina motlagningsförläggningar grundkurser i svenska. Kurserna sker i form av intensivundervisning under den lid flyktingen vistas på för­läggningen, dock under minst sex veckor. Oftast pågår utbildningen un­der längre tid. Flykting sora under utbildningen inte bor i förläggning­en kan få utbildningsbidrag för att delta i två månaders svenskunder­visning.

Lagen (1972: 650) om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svensk­undervisning för invandrare

Lagen träder i kraft den 1 juli 1973 och tUlämpas på arbetstagare som har börjat sin första anställning här i landet efter utgången av år 1972. Arbetstagare, som dessförinnan har tagit anställning här i landet

Prop. 1973: 43

8

omfattas således inte av lagen. Från lagen undantas vidare arbetsta­gare, sora har svenska, danska eller norska språket som sitt modersmål, som har genomgått den undervisning sora avses i lagen, eller som har sådana kunskaper i svenska, danska eller norska språket att undervis­ning inte kan anses behövas (1 § andra stycket). Dessutom omfattar lagen inte arbetstagare, som sysselsätts i feriearbete eller eljest i arbete av tillfällig natur, eller som är anställd i arbetsgivarens hushåll. Lagen innehåller i övrigt följande bestämraelser.

Utländsk arbetstagare, som behöver svenskundervisning, har rätt till 240 tinmiars ledighet under ordinarie arbetstid för att delta i sådan undervisning (2 § första stycket). Frågan om arbetslagarens behov av undervisning skall prövas i den ordning Kungl. Maj:t bestämmer (9 § tredje stycket). Arbetstagaren har vidare rätt till lön för deltagande i 240 timmars undervisning (3 § första stycket).

Arbetstagarens rätt till ledighet från ordinarie arbetstid får begränsas genom kollektivavtal eller, om fackförening eller annan liknande för­ening av arbetstagare inle finns, genom avtal mellan arbetsgivaren och arbetstagaren (2 § andra stycket). Genom sådant avtal kan således ledigheten begränsas så att arbetstagaren helt eller delvis kommer att delta i undervisningen på annan tid än arbetstid. Detta medför emeller­tid inte någon inskränkning i arbetslagarens rätt till lön för den tid han genomgår undervisningen. Denna rätt är helt oberoende av när un­dervisningen sker och får genom uttryckligt lagstadgande inte in­skränkas genom avtal (5 §). Däremot får överenskommelse träffas i fråga om hur lönen skall beräknas och när den skall utbetalas.

Arbetsgivaren skaU så snart det kan ske upplysa arbetstagare om hans rättigheter enligt lagen samt inora 60 dagar frän ansläUningens början bereda honom möjlighet till ledighet för att påbörja undervisningen (4 § första stycket). Byter arbetstagaren anställning efter påbörjad un­dervisning har den nye arbetsgivaren motsvarande skyldighet att ge ho­nom ledighet och lön för den fortsatta undervisningen (4 § andra stycket).

Arbetsgivarens skyldigheter och arbetstagarens motsvarande rättighe­ter gäller dock under begränsad tid. Har arbetsgivaren upplyst arbets­tagaren ora hans rättigheter enligt lagen samt berett honom ledighet för att delta i undervisning, upphör arbetsgivarens övriga skyldigheter enligt lagen ora inte arbetstagaren påbörjat undervisning inom två år från det han tillträdde sin första anstäUning här i landet (4 § tredje stycket).

Om arbetsgivare inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen kan han bli skadeståndsskyldig gentemot arbetstagaren. Vid bedömning av upp­kommen skada kan omständigheter av annan än rent ekonomisk bety­delse beaktas (7 §). Arbetstagaren mäste dock underrätta arbetsgivaren om sina anspråk inom fyra månader efter det skadan inträffade samt anhängiggöra sin talan senast två är efter skadans uppkomst (8 §).

Prop. 1973: 43

9

Mål ora lagens tillärapning skaU, med undantag för prövningen av arbetstagares undervisningsbehov, prövas av arbetsdomstolen, om an­ställningsavtalet regleras av kollektivavtal, och i annat fall av allmän domstol. Sådant mål kan ocksä hänskjutas tUl avgörande av skiljemän (9 §).

Invandrarutredningen föreslog alt undervisningen skulle inordnas i det allmänna skolväsendet. Som framgår av vad föredragande statsrå­det i utbildningsdepartementet uttalat (prop. 1973: 1 bil. 10 s. 495) skall emellertid verksamheten t. v. bedrivas av studieförbunden i nära sam­verkan med berörda fackliga organisationer.

Invandrarutredningen

Den antagna lagens begränsning till utländska arbetstagare som börjat sin första anställning här i landet efter utgången av år 1972 ansluter, som tidigare nämnts, helt lill invandramtredningens förslag.

Beträffande de utländska arbetstagare som anställts före år 1973 ut­talade utredningen att det måste betraktas sora mycket otillfredsställan­de ora inte också dessa invandrare tillförsäkrades motsvarande utbUd-ningsförmåner. Utredningen erinrade emellertid om att företagsbunden svenskundervisning förekommit på många håll efter avtal mellan olika arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer. Är 1970 träffades dessutom en överenskommelse mellan SAF och LO om undervisning i svenska för invandrare. I denna överenskommelse rekommenderas de ohka förbunden alt sluta avtal om sådan undervisning med en omfattning av ca 200 lektionstimmar. De första 60 lektionerna skall kunna för­läggas på arbetstid och varje elev skall få ekonomisk ersättning av arbetsgivaren för dessa lektioner. Ersättningen skall motsvara permit­teringslön. Invandrarutredningen förordade en snar och frivillig på­byggnad av LO-SAF-överenskomradsen sä att den beträffande de in­vandrare som anställts före är 1973 skulle komraa att raotsvara vad utredningen genora sitt lagförslag hade rekommenderat.

Utredningen redovisade en undersökning beträffande kunskaper i svenska språket bland invandrare samt en beräkning av undervisnings­behovet för de invandrare som kunde beräknas vara anställda före den 1 januari 1973. Undersökningen hade omfattat dels kyrkobokför­da personer, sora invandrat under åren 19611968 och som vid in­vandringen var finländska, jugoslaviska, tyska eller italienska med­borgare, dels en svensk kontroUgmpp. Undersökningen hade genomförts som en kombinerad intervju- och enkätundersökning där de utvalda personerna vid hembesök av en intervjuare fått fylla i ett frågefor­mulär som utfärdats på resp. språk. Undersökningen hade omfattat drygt 4 000 personer.

Prop. 1973: 43

10

Utredningen framhöll att kyrkobokföringens uppgifter om antalet i Sverige bosatta utlänningar kunde vara för höga på grand av inte anmälda återatflyttningar. Samtidigt tydde befintliga arbetsanmälningar på att antalet utlänningar kunde vara väsentligt högre än vad kyrkobok­föringen utvisade. Vidare måste enligt utredningen antaganden om kunskapsnivån i svenska särat om förvärvsinlensiteten bland utlänningar­na bedömas som osäkra. De beräkningar som utredningen hade gjort på grundval av undersökningsresultatet måste således betecknas som i hög grad osäkra. Med utgångspunkt i dels resultatet av den av utred­ningen initierade undersökningen, dels antalet utlänningar i landet vid årsskiftet 1969/70 och med beaktande av den därefter förväntade in-och utvandringen torde enligt utredningen ca 60 000 invandrare kunna antas vara i behov av grandutbildning i svenska språket vid årsskif­tet 1972/73. Av dessa skulle 30 00040 000 personer kunna antas vara förvärvsarbetande vid denna tidpunkt.

Beträffande utredningens förslag att lagen skulle gälla endast in­vandrare som fält anställning efler utgången av är 1972 framhöll ex­perten[REDACTED_EFTERNAMN] i ett till betänkandet fogat särskUt yttrande att han ansåg det vara djupt otillfredsställande om de invandrare som blivit anställda före den 1 januari 1973 inte fick lära sig svenska på sarama villkor sora de därefter anställda. Möjligen skulle, anförde[REDACTED_EFTERNAMN], den föreslagna lagstiftningen böra utsträckas till att gälla även den förra kategorien. Ett förslag härom skulle eraellertid förutsätta en raera ingående undersök­ning av de praktiska svårigheterna att anordna undervisning för an­ställda sora redan medverkar i produktionen.[REDACTED_EFTERNAMN] föreslog därför att en sådan undersökning skulle inledas i syfte att klarlägga dels hur undervisningen skulle kunna ordnas, dels huruvida lagstiftning vore möjlig resp. nödvändig.

Remissyttrandena

Utredningens förslag att lagen inte skulle gäUa arbetstagare som anställts före den 1 januari 1973 utsattes under reraisshandlingen för kritik från många håll.

SIV ansåg det helt otillfredsställande, om inte arbetstagare som in­vandrat hit före denna tidpunkt skulle få möjlighet alt delta i under­visningen på samma villkor som dem lagförslaget omfattar. De praktiska möjligheterna att ordna utbildning för dessa arbetstagare och kostnader­na härför borde, enligt verkets mening, snabbt utredas för att möjliggöra ett ställningstagande till frågan, ora utbildning också för denna kategori borde lagfästas. Under inga omständigheter ansåg verket att denna kategori av kostnadsskäl finge ställas utanför utbildningen. Ora det inte

Prop. 1973:43

11

ansågs lämpligt eller möjligt att pålägga arbetsgivarna hela det studie­sociala ansvaret borde statligt stöd övervägas.

LO förutsatte i sitt yttrande, att en koramande lagstiftning skulle omfatta redan anställda invandrare som är i behov av svenskunder­visning, vUket vore en föratsättning för att utredningens målsättning skulle bli tillfredsställande uppfylld. Beträffande studietidens förlägg­ning för redan anställda ansåg LO att denna fråga lämpligen kunde överlåtas till berörd arbetsgivare och den fackliga organisation, som är avtalsslulande part vid resp. förelag, alt göra upp om.

Även AMS ansåg det angeläget, att åtgärder vidtogs för att tillgodose utbildningsbehovet för de stora grupper invandrare som redan fanns i Sverige och som saknade tillfredsställande kunskaper i svenska. AMS framhöll samtidigt att personer som tidigare hade genomgått sådant ut­bildning sora innehållsmässigt motsvarade den föreslagna grandutbild­ningen, inte borde få delta i denna.

Ytterligare ett stort antal remissinstanser anförde kritik mot in­skränkningen i utredningens lagförslag. Till dessa instanser hörde socialstyrelsen, flera länsstyrelser, FÖVUX (majoriteten). Folkbildnings-förbundet och Riksförbundet finska föreningar i Sverige.

TiU experten Öbergs förslag om en snabbutredning för att klarlägga möjligheterna alt låta redan anlända invandrare omfattas av lagen anslöt sig bl. a, SÖ, Svenska kommunförbundet och TCO.

Utredningens beräkningar av det ackumulerade utbUdningsbehovet kommenterades inle av någon remissinstans.

Vissa beräkningar av utbildningsbehovet

Svenska inetallindustriarbelareförbundet har under hösten 1972 till in­rikesdepartementet redovisat undersökningar, som raed hjälp av Arbetar­nas bildningsförbund (ABF) företagits för alt utröna medlemmars kun­skaper och eventuella behov av undervisning i svenska språket. Under­sökningarna har utförts under olika tidsperioder och omfattat anställda utlänningar i bl, a. Göteborg, Olofström, Södertälje, Tumba och Hallsta­vik. De ohka testen har syftat till att med hänsyn tUl vederbörandes kun­skaper i svenska dels vid behov erbjuda undervisning i 90, 160 eller 240 timraar, dels försöka skapa horaogena studiegrapper.

Undersökningarna har skett under olika förutsättningar pä skilda orter och företag. Vissa tester har ulförts på fritid under det att andra ulförts på betald arbetstid. I vissa fall har det förelegat svårigheter att nå ut till alla anställda utlänningar raed erbjudande om test medan man i andra fall har kunnat testa samtiiga berörda inora ett företag.

12

De undersökningar som har utförts i Göteborg har omfattat ca 2 000 utlänningar, anställda främst vid Volvo och Götaverken. Ett språktest vid Volvo utfördes i februarimars 1972 och erbjöds alla som hade an­ställts före den 1 maj 1971. Drygt 1 000 arbetstagare anmälde sig för del­tagande men till testen inställde sig endast 721 personer. Av dessa vi­sade sig 60,8 % behöva 240 undervisningstimmar, 26,9 % 160 under­visningstimmar och 12,3 % 90 undervisningstimmar. Andra likartade språktest vid Volvo och vid Götaverken har givit i stort sett samma resultat. Testresultaten från Olof ström (Volvo), Södertälje (Saab-Scania), Turaba (Alfa-Laval) och Hallstavik (Holraens Brak) utvisar att mellan 60,569 % av de testade skuUe behöva 240 timmars grundutbildning i svenska språket.

Vid bl. a. Volvo och Gölaverken har förbundet också bedrivit upp­sökande verksamhet för att söka förmå anställda invandrare att delta i den redan anordnade svenskundervisningen. Förbundet har därvid funnit alt ca 30 % av de anstäUda invandrarna anser sig ha sådana kunskaper i svenska att de inte behöver undervisning.

Förbundet redovisade för augusti 1972 ca 61 000 invandrade med­lemmar. Med utgångspunkt i undersökningsresultaten bedömde man att 25 900 var i behov av 240 undervisningslimraar, 12 900 av 160 timmar och 4 300 av 90 timraar.

Under förutsättning att medlemmarnas undervisningsbehov inte avvek i betydande omfattning från behovet inom andra branscher ansåg för­bundet alt av det totala antalet om 218 000 arbetsanmälda invandrare i Sverige 153 000 kunde antas behöva undervisning i svenska språket. Undervisningens omfattning kunde vidare bedömas till 240 undervis­ningslimraar för 91 800, 160 undervisningstiramar för 45 900 och 8090 undervisningstimmar för 15 300 invandrare.

Också inom LO har man sökt utröna behovet av svenskundervisning bland de utländska arbetstagare, sora har börjat sin första anställning här i landet före utgången av är 1972. Genora närmare undersökning under hösten 1972 inom vissa FCO-dislrikt samt i övrigt genom förfrågningar har LO kommit tUl slutsatsen att mellan 47 000 och 60 000 invandrare som är sysselsatta inom LO-förbundens avtalsområden kan beräknas be­höva utbildning i svenska språket.

Departementschefen

I sitt delbetänkande (SOU 1971: 51) om invandrarnas utbildnings­situation lade invandraratredningen fram ett förslag om lagfäst skyldig­het för arbetsgivare att låta utländska arbetstagare få delta i under­visning i svenska språket med samhällsorientering och samtidigt upp­bära lön. Lagförslaget tog sikte endast på arbetstagare som har anställts

Prop. 1973: 43

13

efter utgången av är 1972. På grundval av utredningsförslaget och re­missyttrandena över detta föreslogs i prop. 1972: 100 att sådana arbets­tagare sora nu nämnts skulle tillförsäkras laglig rätt tUl ledighet och lön vid svenskundervisning. Förslaget godtogs av riksdagen (InU 1972: 27, rskr 1972: 292). I anledning av riksdagens beslut utfärdades lagen (1972: 650) om rätt tiU ledighet och lön vid deltagande i svenskunder­visning för invandrare. Lagen, som gäUer för utländska arbetstagare som börjar sin första anställning här i landet efter utgången av är 1972, träder i kraft den 1 juli 1973. Från lagen undantas arbetstagare sora har svenska, danska eller norska tUl raodersraål, sora har genom­gått undervisning som avses i lagen, eller sora har sådana kunskaper i svenska, danska eller norska språket att undervisning inle kan anses er­forderlig. Vidare omfattar lagen inte arbetstagare, som sysselsätts i fe­riearbete eller eljest i arbete av tillfällig natur, eller som är anställd i arbetsgivarens hushåU. Lagstiftningen innebär i övrigt bl. a. följande.

Utiändsk arbetstagare, sora behöver svenskundervisning, har rätt lill 240 timraars ledighet från arbetet för alt delta I sådan undervisning. Frågan ora arbetstagarens behov av undervisning skall prövas i den ordning Kungl. Maj:t bestämmer. Arbetstagaren har vidare rätt alt av arbetsgivaren erhålla lön för deltagande i 240 timraars undervisning. Rätten till ledighet får begränsas genora kollektivavtal eller, ora fack­förening eller annan liknande förening av arbetstagare inte finns, genora avtal raellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Däreraot får rätten till lön inte inskränkas. Arbetsgivaren skall sä snart det kan ske efter anställ­ningens början upplysa arbetslagaren om hans rättigheter enligt lagen samt inom 60 dagar från ansläUningens början bereda honom möjlig­het till ledighet för att påbörja undervisningen. Byter arbetstagaren an­ställning efler påbörjad undervisning har den nye arbetsgivaren mot­svarande skyldighet att ge honom ledighet och lön för den fortsatta undervisningen. Har arbetsgivaren upplyst arbetstagaren om hans rät­tigheter enligt lagen och berett honom möjlighet tUl ledighet för att delta i undervisning, upphör arbetsgivarens övriga skyldigheter enligt lagen om inle arbetstagaren påbörjat undervisning inom två år frän det han tillträdde sin första anställning här i landet. Arbetsgivare som inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen skall ersätta arbetstagaren för upp-kommen skada. Omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse kan därvid beaktas. Arbetslagaren måste dock underrätta arbetsgiva­ren om sina anspråk inom fyra månader efter det skadan inträffade särat anhängiggöra sin talan senast två år efter skadans uppkomst. Mål om lagens tillämpning skall, med undantag för prövningen av arbetsta­gares kunskaper i svenska språket, prövas av arbetsdomstolen, om an­stäUningsavtalet regleras av kollektivavtal, och i annat fall av allmän domstol. Sådant mål kan också hänskjutas till sklljeraän.

Sora jag nyss nämnde omfattar lagen endast sädana utländska arbets-

Prop. 1973: 43

14

tagare som har börjat sin första anställning här i landet efter 1972 års utgång. Denna begränsning överensstämmer med invandrarutredningens förslag. Beträffande dessförinnan anställda invandrare uttalade utred­ningen att det skulle vara mycket otillfredsställande om dessa inte tUl-försäkrades samma förmåner som dem vilka skulle omfattas av lagför­slaget. Utredningen förordade därför att sådana förmåner skulle tillförsäkras denna kategori invandrare genom avtal mellan arbetsmark­nadens parter. UtbUdningen borde enligt utredningens uppfattning kun­na ske enligt en rallande plan.

Utredningens ställningstagande utsattes under remissbehandlingen för kritik frän mänga remissinstanser, bl. a. SIV och LO, sora raenade att lagen borde orafatta alla utländska arbetare som behövde språkunder­visning. Jag anslöt mig i prop. 1972: 100 till denna uppfattning. Frågan om en utvidgning av lagstiftningen tUl att omfatta även redan anställda utländska arbetstagare kunde eraellertid inte lösas utan särskild utred­ning. Som jag förutskickade redan i propositionen har frågan utretts inom inrikesdepartementet. De fackliga organisationerna har vidare un­dersökt bl. a. omfattningen av undervisningsbehovet. Jag är nu beredd att i likhet med ett slort antal remissinstanser förorda att arbets­givares skyldighet att bereda invandrare ledighet och lön vid svenskun­dervisning vidgas till att omfatta även utländska arbetstagare som har anställts före år 1973.

Innan jag går närmare in på hur detta bör ske skall jag beröra de praktiska möjligheterna att bereda dessa invandrare svenskundervis­ning. Den första frågan i detla sammanhang är hur omfattande beho­vet av svenskundervisning är för denna grupp invandrare. Jag vill re­dan från början betona alt frågan är svårbedömd. Det gäller särskilt bedömningen av vilka effekter den hiltiUsvarande huvudsakligen på fri­tid bedrivna svenskundervisningen under senare år har haft.

Invandrarutredningen konstaterade i sitt betänkande att uppgifter ora kunskaper i svenska hos utlänningar i Sverige saknades och fram­höll det vanskliga i att söka uppskatta antalet invandrare som kunde vara i behov av svenskundervisning vid den tidpunkt när utredningens förslag skulle komma att genomföras. Detta antal, framhöll utredningen, skulle komma att vara beroende inte enbart av in- och utvandring fram till dess utan även av effekten av den pågående invandrarundervisningen. Utredningen genomförde emellertid en kombinerad intervju- och enkät­undersökning för att få en ungefärlig uppfattning om utbildningsbeho­vet i svenska. Undersökningen omfattade sammanlagt drygt 3 000 här i landet kyrkobokförda finländare, jugoslaver, tyskar och italienare, vilka samtliga invandrat under åren 19611968. Med utgångspunkt i antalet kyrkobokförda utländska raedborgare i åldern 18 år och där­över vid årsskiftet 19691970 samt med hänsyn till de resultat som framkom vid undersökningen, uppskattade utredningen all mellan 30 000 och 40 000 anställda invandrare behövde svenskundervisning.

Prop. 1973: 43

15

Svenska melallindustriarbetareförbundet har under hösten 1972 i en utredning rörande undervisningsbehovet hos invandrare anfört bl. a. att ca 30 % av det totala antalet invandrare vid Volvo och Götaverken i Göteborg anser sig ha sådana kunskaper i svenska att de inte behöver delta i den svenskundervisning som förekommer vid företagen. Med ledning härav har förbundet uppskattat det totala antal arbetstagare inom förbundels verksamhetsområde som behöver svenskundervisning till ca 43 000 och inom alla branscher i landet till ca 153 000 personer.

Även Lo har under hösten 1972 genomfört en undersökning ora un­dervisningsbehovet bland invandrare. LO har uppskattat all mellan 47 000 och 60 000 invandrare som är sysselsatta inora LO-förbundens avtalsoraråden behöver svenskundervisning.

Invandramtredningens beräkningar är nuraera inte hell aktuella efter-sora utredningen utgick från antalet utlänningar vid årsskiftet 1969 1970. Den stora invandringen år 1970 har alltså inte kunnat beaktas. Det året uppgick brutloinvandringen tUl 73 000, eller det största antalet personer som under ett år invandrat hit. Det bör vidare anmärkas att invandrare under 18 år inte ingår i beräkningarna.

Metallinduslriarbelareförbundets beräkning utgår från resultatet av den uppsökande verksamhet som bedrivhs vid Volvo och Gölaverken i Göteborg, Uppgifter om invandrarstrukturen vid företagen saknas. På grund därav är del inte möjligt att avgöra om företagen är representa­tiva i delta sammanhang. Det kan emellertid antas alt en stor andel av den utländska arbetskraften vid dessa förelag har invandrat relativt sent.

LO:s undersökning är begränsad tUl de invandrare sora är sysselsatta inora LO-området. HärtiU kommer att uppgifter saknas om hur man har bedömt kunskaperna hos de enskUda invandrarna. Det är därför inte möjligt att bedöma om den gjorda uppskattningen är realistisk.

På grundval av det förebragta utredningsmaterialet torde det emel­lertid kunna antas att meUan 50 000 och 100 000 arbetstagare behöver svenskundervisning. Som underlag för bedömningen av hur undervis­ningen praktiskt skall kunna fullföljas räknar jag med 75 000 arbets­tagare saknar elementära kunskaper i svenska.

Ett sä Slort antal som 75 000 personer kan inte beredas möjlighet att omedelbart fä undervisning även ora undervisningsresurserna förstärks avsevärt. Hänsyn måste också tas tUl alt undervisning samtidigt skall meddelas nyanlända anställda invandrare och dem sora inte förvärvsar­betar utanför hemmet. Med hänsyn härtill måste utbUdningen genora-föras under en längre tidsperiod inora vUken arbetstagarna successivt bör beredas möjlighet att delta i undervisningen. Fem år från tidpunkten för lagens ikraftträdande synes mig vara en lämplig lidsperiod inom vilken de utländska arbetstagare som börjat sin första anställning före år 1973 skall ha fått tillfäUe alt genomgå eller påbörja utbUdningen.

Prop. 1973: 43

16

Den förordade utvidgningen av rätten tiU ledighet och lön vid svensk­undervisning kräver ändringar i den nuvarande lagen.

Som framgår av den tidigare redogörelsen innebär den nuvarande la­gen alt arbetstagaren har rätt tiU 240 timmars ledighet från ordinarie arbetstid för att delta i svenskundervisning. Det åligger arbetsgivaren alt så snart ske kan underrätta arbetstagaren ora hans rättigheter enligt lagen samt alt inom 60 dagar från anställningens början bereda honom möjlighet till ledighet för att påbörja undervisning. Arbetsgivaren skall vidare betala lön lill arbetslagaren för den tid han genomgår undervis­ning. Skyldigheten att ge ledighet och lön upphör om arbetslagaren inte har påbörjat den erbjudna undervisningen inom två år från det han tUlträdde sin första anställning här i landet.

Även i fräga om de före år 1973 anställda invandrarna bör huvud­regeln vara att de bereds möjlighet att delta i undervisningen pä arbets­tid. I det föregående har jag förordat att saratiiga nu ifrågavarande invandrare bör ges tiUfäUe alt genomgå eller påbörja utbUdningen inom fem år från lagens ikraftträdande. Det är emellertid inte lämpligt alt i lagen närmare ange i vUken ordning arbetstagarna bör beredas ledighet för att delta i undervisningen. Parterna bör i stället få möjlighet att på varje arbetsplats själva planera utbildningen och korama överens om lämplig förläggning av ledigheten. En lämplig ordning synes vara att överenskomradse härora träffas i kollektivavtal. I de fall det inte finns någon arbetstagarorganisation sora kan tUlvarata arbetstagargrappens intresse bör enskilt avtal fä träffas mellan arbetsgivaren och arbetsta­garen. För att få till stånd en jämn tillströmning av elever och i följd därav en effektivare undervisning är det av stor vikt att partema sam­råder med studieförbunden och att därvid beaktas att i princip en fem­tedel av det totala undervisningsbehovet skall tUlgodoses under vart och ett av åren. I detta sammanhang vUl jag erinra ora vad jag i prop. 1972: 100 (s, 30) har anfört ora del angelägna i alt studieförbunden sam­verkar med berörda fackliga organisationer i frågor om anordnandet av utbildningen.

För att åstadkomma en jämn tUlströmning som nyss sagts och för att i tiden närmare begränsa arbetsgivarens skyldighet att bereda arbets­tagaren ledighet är det nödvändigt att arbetstagaren i princip måste acceptera den tidpunkt för ledighet varom avtal träffas. Pä grund härav föreslår jag att arbetsgivarens skyldighet att bereda arbetstagaren ledig­het upphör om denne ulan synneriiga skäl underlåter att utnyttja den le­dighet som enligt avtal har beretts honom för alt delta i undervisning. Däremot bör arbetsgivarens skyldighet att betala lön för arbetstagarens dellagande I undervisning på annan tid än arbetstid kvarstå under fem­årsperioden.

Med tanke på att arbetsgivaren enligt vad jag nyss har föreslagit inle bör åläggas skyldighet att bereda arbetslagaren möjlighet till ledighet

Prop. 1973: 43

17

vid bestämd tidpunkt utan i princip när som helst under femårsperio­den, beroende på vad som avtalas mellan parterna, är det nödvändigt alt ange en bestämd tid inom vUken arbetsgivaren skall upplysa arbets­tagaren om hans rättigheter enligt lagen. I annat fall kan det bli svårt att fastställa när enligt lagen ersättningsgill skada har inträffat. I nuvarande lag begränsas den tid under vilken skadan uppkomrait av bestämmelsen om att arbetsgivaren skall bereda arbetstagaren möjlighet till ledighet inom 60 dagar frän anställningens början. Ora sä inte sker kan detta förhållande åberopas som grand vid skadeståndstalan. I fall som avses med den utvidgade lagen föreslår jag att arbetsgivaren skall så snart det kan ske och senast inom två månader från anställningens början upplysa arbetstagaren om hans rättigheter enligt lagen. Är arbetstagaren anställd när lagen träder i kraft bör arbetsgivarens skyldighet fullgöras senast inom tre månader från ikraftträdandet.

Om arbetsgivaren har fullgjort sin upplysningsskyldighet och berett arbetstagaren möjlighet till ledighet för att delta i undervisningen men arbetslagaren inle har påbörjat undervisningen inom fem år från la­gens ikraftträdande, bör arbetsgivarens övriga skyldigheter enligt lagen upphöra.

De invandrare som börjar sin första anstäUning här i landet efter ut­gången av år 1972, dvs. i princip de som efter denna tidpunkt invand­rar hit, kan föratsättas behöva 240 timmars undervisning. Därför före­skriver den nuvarande lagen att arbetstagaren har rätt till så många timraars undervisning. Beträffande de dessförinnan anställda invand­rarna är situationen en annan. Hos dem varierar kunskaperna i svenska i hög grad beroende på vistelsens längd, allmän utbildningsbakgrand, tidigare studier i svenska m. m. Av särskilt intresse i detla samraanhang är den undervisning i svenska för invandrare som i olika former har bedrivits här i landet sedan ganska lång tid. I det följande redogör jag kortfattat för nuvarande utbUdningsanordningar.

SÖ har sedan är 1965 i samråd med AMS och SIV genom studie­förbunden anordnat avgiftsfri svenskundervisning för invandrare. Under de är undervisningsverksamheten har pågått har den omfattat i det när­maste 2 800 000 studietimmar tUl en saramanlagd kostnad för statsver­ket av närmare 162 milj. kr.

Annan av staten finansierad undervisning i svenska för invandrare meddelas i samband med arbetsmarknadsutbildning, numera i huvud­sak förlagd lill AMS' och SÖ:s utbildningscentra. Sådana svenskkurser kan antingen bedrivas under en sammanhängande period av högst två månader eller varvas med yrkesutbildning. Under utbildningstiden ul­går utbildningsbidrag enligt arbelsmarknadskungördsen (1966: 368, om­tryckt 1972: 300). Undervisning i svenska meddelas också i AMS' mot­tagningsförläggningar för kollektivt överförda flyktingar. Vidare bör nämnas den s. k. företagsbundna undervisningen, innebärande bl. a. att

Prop. 1973: 43

18

arbetsgivarna ekonomiskt eller på annat sätt har underlättat för in­vandrarna att delta i studiecirkelverksamheten. Uppgifter saknas om den totala omfattningen av företagsbunden undervisning, sora i huvud­sak förekommer vid större företag med en stor andel invandrare an­ställda. Endast sällan torde emellertid undervisning förekomma på be­tald arbetstid.

MetaUindustriarbetareförbundet har i samarbete raed ABF genora språktester vid olika större förlag i landet bl. a. Volvo och Götaver­ken i Göteborg sökt utröna kunskapsnivån i svenska hos sina invand­rade medlemmar i syfte att skapa homogena studiegrupper. Äv testresul­taten framgår att av dem som över huvud laget är i behov av svensk­undervisning ca 60 % behöver 240 undervisningslimmar, ca 30 % 160 undervisningstimmar och ca 10 % 8090 undervisningstiramar. Man bör vid bedömningen av dessa uppgifter komma ihåg alt de i huvudsak grundar sig pä förhållanden vid tvä stora förelag med relativt hög per­sonalomsättning. Det kan därför antas att en stor del av den utiändska arbetskraften vid företagen har invandrat relativt sent, varför andelen utiänningar med inga eller bristfälliga kunskaper i svenska torde vara något större än genorasnitlet för samtliga anställda utiänningar.

Med hänsyn till omfattningen av den undervisning i svenska som jag nyss har redogjort för torde många av de invandrare som inte har kun­skaper som motsvarar 240 timmars undervisning ändå ha deltagit i svenskundervisning under någon tid. I vissa fall kan arbetstagaren t, o, ra. ha fått ekonoraiska förraåner eller ledighet för att delta i un­dervisningen. Det kan anses vara rimligt alt arbetstagarens rätt till le­dighet och lön begränsas med hänsyn till tidigare genomgången svensk­undervisning. Eftersom någon central registrering av dem sora deltagit i studieförbundens undervisning inte har förekomrait, är det emellertid i mänga fall svårt att utröna i vilken utsträckning arbetstagaren har meddelats undervisning och under vilka villkor detla har skett. Sådan svenskundervisning som har baserats på avtalsmässig uppgörelse mel­lan företag och facklig organisation om ersättning för arbetstagaren vid ddtagande i undervisningen bör dock kunna beaktas i detta samman­hang. För de arbetstagare som helt eller delvis genomgått sådan under­visning föreslår jag särskUda bestämmelser till vilka jag senare åter­kommer.

Enligt min mening bör arbetstagaren ha rätt lill ledighet och lön för ddtagande i svenskundervisning endast i den omfattning behov härav föreligger. Av bl. a. administrativa och pedagogiska skäl är del eraeller­tid inte raöjligt att genoraföra utbUdningen under hänsynslagande tiU varje arbetstagares individuella utbildningsbehov. På grand härav och mot bakgrund av Metallindustriarbetareförbundets undersökning före­slås att rätlen till ledighet och lön skall omfatta 160 eller 240 timraar, beroende på arbetstagarens kunskaper i svenska språket.

Prop. 1973: 43

19

I enlighet raed vad jag i prop. 1972: 100 i sararäd med chefen för utbildningsdepartementet förordade har SÖ fält i uppdrag att utarbeta förslag till ordning för bedömning av arbetslagarens kunskaper i svenska. Jag har för avsikt att senare återkomma till Kungl. Maj:t om de när­mare bestämmelserna för denna prövning. Eftersom bedömningen av arbetstagarens kunskaper i svenska bör göras med utgångspunkt i ar­betstagarens raöjUgheter alt klara de dagliga kontakterna även på ar­betsplatsen, vill jag emeUertid redan nu slå fast att arbetsgivarna och de fackliga organisationerna pä lokal nivå bör medverka vid denna kun­skapsbedömning för urval av de utländska arbetstagare sora är i behov av svenskundervisning.

I fräga ora de arbetstagare, som deltagit i undervisning som har ba­serats på avtalsmässig uppgörelse mellan förelag och facklig organisa­tion om ersättning till arbetstagaren för dellagande i undervisningen, bör göras följande undantag från huvudprincipen att rätten tUl ledighet och lön skall omfatta 160 eller 240 timmar. De arbetstagare som under minst 240 timraar genomgått sådan undervisning bör inle omfattas av lagen. Om arbetstagaren har deltagit i sådan undervisnnig under minst 80 men mindre än 240 timraar, bör han ha rätt tUl ledighet och lön under endast 160 timraar. Det ligger i sakens natur att arbetsgivaren raåste visa att arbetstagaren genoragått sådan undervisning.

Enligt den nuvarande lagen får det antal timmar för vilka arbets­givare under första halvåret 1973 har gett arbetstagare ledighet eller lön i enlighet raed lagen avräknas från arbetsgivarens skyldighet. Därvid fär arbetgivare naturligtvis avräkna även de tiraraar arbetstagaren under denna period kan ha fått hos tidigare arbetsgivare, Samma regel bör in­föras även i fråga om arbetsgivarens skyldighet gentemot arbetstagare som börjat sin första anställning före utgången av år 1972.

I det föregående har jag föreslagit att arbetstagarens rätt till ledighet och lön skall kunna begränsas till 160 timmar beroende på tidigare kun­skaper i svenska. Jag har vidare föreslagit att arbetstagare som före la­gens ikraftträdande under minst 80 men inte 240 timraar har deltagit i undervisning och därvid har fått ersättning enligt avtal raellan arbetsgi­vare och facklig organisation bör ha rätt till ledighet och lön under en­dast 160 timmar. Om emellertid arbetstagaren under första halvåret 1973 har fått undervisning med förmåner som överensstämmer med förmå­nerna enligt lagen, kan den nyss föreslagna avräkningsregdn korama att medföra vissa icke önskvärda konsekvenser. De timmar som får avräk­nas kan nämligen ha legat till grund för att arbetstagarens rätt till ledig­het och lön har begränsats till 160 timmar. Problemet, som sålunda upp­står i de fall arbetstagarens rätt har begränsats till 160 timmar, kan bely­sas med följande två exempel.

1. En arbetstagare har deltagit i undervisning under 70 fimraar. Han har för deltagandet fått förmåner sora överensstämmer med förmånerna

Prop. 1973: 43

20

enligt lagen. Undervisningen har pågått under första halvåret 1973. Des­sa förhållanden föranleder i och för sig inle att arbetsgivarens skyldighet gentemot arbetstagaren begränsas. Vid den kunskapsprövning, som i det­ta fall skall företas, begränsas emellertid hans rätt tiH endast 160 tim­mar. Enligt den föreslagna avräkningsregdn skulle arbetsgivaren från 160 timmar få avräkna de 70 timmarna efiersom förmånerna för dessa timmar motsvarar förmånerna enligt lagen. Det kan inte anses vara till­fredsställande alt arbetsgivaren från sina skyldigheter mot arbetstagaren skall få avräkna de timmar sora kan antas ha bidragit till att hans skyl­dighet har reducerats till 160 limmar.

2. En arbetstagare har tidigare fått undervisning med ersättning enligt avtal under 90 timmar, varav 30 hänför sig till tid före är 1973 och 60 till första halvåret 1973. Förmåner motsvarande lagens har utgått för de timmar sora meddelats under första halvåret 1973. Han har sålunda rätt till ledighet och lön under 160 timmar eftersom den sammanlagda un­dervisningstiden överstiger 80 timmar. Från de 160 timraarna skulle få avräknas 60 timmar. Dessa timraar har emellertid, tillsammans med de 30 timmar som hänför sig till tid före år 1973, legat till grund för en re­ducering av arbetsgivarens skyldigheter till 160 timmar. Arbetstagaren skulle i detla exempel sammanlagt få endast 190 timmars undervisning.

På grund av vad som nyss sagts bör avräknuigsregeln kompletteras med en bestäraraelse som garanterar dels att arbetstagare, som vid kun­skapsbedömning får sin rätt begränsad till 160 timmar, efter bedömningen alllid fär rätt till dessa timmar, dels att arbetstagare, som tidigare erhål­lit undervisning under minst 80 timmar och på grund därav har fått sin rätt begränsad till 160 timmar, sammanlagt alltid får minst 240 timmars undervisning. Jag föreslär därför att i fråga ora arbetstagare vars rätt en­dast omfattar 160 timmar, avräkning alltid skall ske med utgångspunkt från 240 timmar, dock att arbetstagarens rätt efter avräkning inte får överstiga 160 timmar.

Utöver övergångsbeslämradser för utländska arbetstagare som bör­jat sin första anställning här i landet före utgången av är 1972 bör vissa ändringar i lagstiftningen övervägas med avseende på saratliga utländska arbetstagare.

Enligt 1 § i den nuvarande lagen omfattas inle arbetstagare som ge­nomgått undervisning som avses i lagen. Som jag tidigare nämnt före­kommer undervisning i svenska för invandrare i AMS' motlagningsför­läggningar för koUektivt överförda flyktingar och i samband med arbets­marknadsutbildning. Var och en av dessa utbUdningar får med hänsyn till antalet studietimmar och kursinnehåll samt intensiteten i utbild­ningen anses motsvara den utbildning som avses i lagen. Pä grand härav bör 1 § ändras sä att lagen inle gäller arbetstagare sora har genoragått någon av dessa undervisningsformer.

Enligt gällande rätt har i princip arbetsgivaren alltjämt fri uppsäg-

Prop. 1973: 43

21

ningsrätt. Denna har dock begränsats genom lag, kollektivavtal eller genom rättspraxis. I praxis gäller sålunda att uppsägning inte får ske om den står i strid raot lag och goda seder. Denna rättsgrundsats har eraellertid hittills givils en snäv tillämpning. Inom den privata sektorn är de arbetare sora omfattas av huvudavtalet meUan SAF och LO skyd­dade mot uppsägning som sker utan saklig grund, dvs. en arbetsgivare får inte avskeda en arbetstagare med mindre han har ett objektivt god­tagbart skäl. Även inom den offentliga sektorn gäller i princip alt upp­sägning inte får ske utan saklig grund.

En uppsägning som sker i syfte att inskränka en arbetstagares lag­stadgade rättigheter kan inte anses vara sakligt grundad. De utiändska arbetstagare som omfattas av skyddet raot icke sakligt grundade upp­sägningar behöver därför inte skyddas mot en uppsägning som arbets­givaren företar för alt slippa kostnaderna för svenskundervisning. För övriga utländska arbetstagare återstår möjligheten att en sådan uppsäg­ning skulle kunna slå i strid mot lag eller goda seder. Denna rältsgrand-sals kan emellertid inle anses utgöra ett tillräckligt skydd.

Utredningen rörande ökad anställningstrygghet ra. m. har i sitt nyli­gen avlämnade huvudbetänkande (SOU 1973: 7) Trygghet i anställ­ningen tagit upp frågan om arbetsgivarens fria uppsägningsrätt. Ut­redningen föreslår att denna fria uppsägningsrätt ersätts av lagregler med krav på saklig grand för uppsägning. Lagstiftning på grund av utredningens förslag torde inte kunna träda i kraft förrän tidigast nästa år. Mot bakgrund av vad jag har anfört är det därför nödvändigt att redan nu införa en lagregel om uppsägningsskydd i den lag varora nu är ifråga. Jag förordar därför att lagen kompletteras med en regel att uppsägning som sker enbart av det skälet att arbetstagaren begär eller utnyttjar sin rätt enligt lagen är ogUtig.

Även om det inte uttryckUgen sägs skall den föreslagna regeln gälla också vid avskedande och permittering, som sker i syfte att beröva ar­betstagaren hans lagstadgade rättigheter. Jag vUl i sammanhanget er­inra om all permilterad arbetstagare är att anse som anställd, vilket innebär bl. a, alt sådan arbetstagare har rätt till lön vid deltagande i svenskundervisning. När det gäller frågan om vilken lön som därvid skall utgå får jag hänvisa lill 5 § som ger möjlighet all genora avtal träffa överenskommelse ora hur lönen skall beräknas.

För att arbetstagaren inte skall gå miste om sin rätt på grund av att han avgett en förklaring att han inte avser att göra anspråk på ledighet och lön för ddtagande i svenskundervisning, bör uppsägningsskyddet kompletteras med en bestämmelse om att en sådan förklaring om av­stående från förmånerna skall vara ogiltig,

I prop, 1973: 1 (bil, 10 sid, 495) har statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] bedömt det er­forderliga antalet studietimmar för invandrarandervisningen under bud­getåret 1973/74 till 550 000, Inom denna totalram beräknades 250 000

Prop. 1973: 43

22

studietimmar vara tillräckligt för den undervisning som är en följd av lagstiftning för de invandrare som börjar sin första anställning här i lan­det efter utgången av år 1972. Återstående 300 000 sludieliraraar avsåg övrig invandrarundervisning,

Mina förslag i del föregående leder under budgetåret 1973/74 till be­hov av en ökning av det antal studietiramar som har avsatts för sådan undervisning som är en följd av lagstiftning. Det förutsätts att undervis­ning så långt möjligt ordnas gemensamt enligt den tidigare fastställda och den nu föreslagna lagstiftningen, I samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] be­räknar jag att för den undervisning som är en följd av lagstiftning kom­mer under budgetåret 1973/74 att krävas totalt 300 000 studielimmar. Denna ram kan tas upp till förnyad prövning när ytterligare erfarenhe­ter vunnits, främst av bruttoinvandringens omfattning år 1973,

För icke anställda invandrare beräknar jag i sararåd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] 250 000 studietimmar för budgetåret 1973/74, Jämfört med den delrara på 300 000 studietimmar som angavs i prop, 1973: 1, och sora även innefattade de invandrare anställda före den 1 januari 1973 sora nu omfattas av den föreslagna lagstiftningen, motsvarar denna nya rara för icke anställda invandrare tidigare tilldelad undervisningsvolyra.

HemstäUan

Jag hemställer alt Kungl, Maj:t föreslär riksdagen

att antaga inom inrikesdepartementet upprättat förslag till lag om ändring i lagen (1972: 650) om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen alt till riksdagen skall avlåias proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: BrUla Gyllensten

MARCUS BOKTR.STOCKHOLM 197 3     730137