Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 64 år 1972

Prop. 1972: 64

Nr 64

Kungl. Majtts proposition angående statligt stöd för tidsbe­gränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag; given Stockholms slott den 10 mars 1972.

Kungl. Maj:t viU härmed, under åberopande av bUagda utdrag av statsrådsprotokoUet över inrikesärenden föreslå riksdagen att bifaUa det förslag om vars avlåtande tUl riksdagen föredragande departementschefen hemstäUt.

GUSTAF ADOLF

ERIC[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås åtgärder från samhäUets sida för att i vissa fall bereda erforderligt rådrum för omplacering av de anstäUda vid hot om nedläggning av företag eUer för överväganden om fortsatt drift av nedläggningshotat företag. Stödet skaU utgå i form av bidrag för tids­begränsad drift av företag som har trätt i likvidation eller gått i konkurs. Verksamheten skaU handläggas av arbetsmarknadsverket och bedrivas på försök under begränsad tid. Kostnaderna har uppskattats tiU 5 milj. kr. för budgetåret 1972/73, vilket beräknas möjliggöra sysselsätt­ning av ca 1 000 personer under sex månader.

1    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 64

Prop. 1972: 64

Utdrag av protokollet över inrikesärenden, hållet inför Hans Maj:t Ko­nungen i statsrådet på Stockholms slott den 10 mars 1972.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministem för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för inrikesdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om statligt stöd för tidsbegränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag och anför.

Inledning

De senaste årens tekniska och ekonomiska utveckling har tillsammans med den hårdnande intemationella konkurrensen lett till att stmktur­omvandlingen i näringslivet och därmed på arbetsmarknaden har på­skyndats. Detta har bl. a. medfört en omfördelning i ökad takt av re­surser mellan olika branscher och regioner med åtföljande ändrade fömt­sättningar för sysselsättningen.

Genom den successiva utbyggnaden och differentieringen av arbets­marknadspolitiken finns numera en rik arsenal av medel som i skUda situationer kan vara de enskilda människorna tiU hjälp vid nödvändiga byten av yrke eUer arbetsplats i en fortgående stmkturrationlisering. I vissa fall kan emeUertid nuvarande arbetsmarknadspolitiska medel inte anses vara helt tUhäckliga. Det gäller framför allt när särskilda åtgärder kan bedömas vara nödvändiga i syfte att hålla driften vid ett nedlägg­ningshotat företag i gång tiUs frågan om företagets framtid hinner klar­läggas och åtgärder eventueUt vidtas för att säkra fortsatt verksamhet vid företaget. Det kan ocksä vara fråga om ett uppskov med nedlägg­ningen för att ge rådmm för förmedling av nya arbeten eller insatser av annat slag för de anstäUda. Mot denna bakgrund har inom inrikesdepar­tementet upprättats en i januari 1972 dagtecknad promemoria (Ds In 1972: 2) med förslag till statligt stöd för tidsbegränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av kommerskol­legium, efter hörande av ett antal företagareföreningar, näringsfrihets­ombudsmannen  (NO),  arbetsmarknadsstyrelsen  (AMS),  länsstyrelserna

Prop. 1972: 64

3

i Östergötlands, Kronobergs, Kalmar, Älvsborgs, Örebro, Gävleborgs, Jämtlands och Västernorrlands län, delegationen för de mindre och medelstora företagen, konkurslagskommittén, utredningen rörande ökad anställningstrygghet och vidgad behörighet för arbetsdomstolen, Ackords­centralen i Stockholm, Landsorganisationen i Sverige (LO), Statsföretag AB, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Svenska bankföreningen, Svenska sparbanksföreningen, Svensk industriförening, Sveriges akade­mikers centralorganisation (SACO), Sveriges hantverks- och industri­organisation (SHIO), Sveriges industriförbund och Tjänstemännens cen­tralorganisation (TCO).

Departementspromemorian

Medel för långsiktiga lösningar av de anställdas sysselsättning vid ned­läggning eller driftinskränkning

Den första försvarslinjen vid alla omställningar på arbetsmarknaden representeras av arbetsförmedlingen. Dess primära uppgift är att hjälpa de arbetssökande att finna nytt arbete som fyUer de anspråk som den sö­kande har rätt att ställa. Förmedlingen förfogar över en rad hjälpmedel för att underlätta sädan arbetsplacering. Genom flyttningsbidrag kan den ekonomiska bördan minskas för den som av arbetsmarknadsskäl tvingas söka sin utkomst på annan ort. Genom ersättning för resekost­nader, starthjälp och i vissa fall även utmstningsbidrag kan de ekono­miska svårigheterna under den första anstäUningstiden avhjälpas. Borta-vistelsebidrag eller hyrestillskott under en övergångstid kan kompen­sera de extrakostnader för bl. a. dubbla hushåll som en flyttning till annan ort ofta medför. Staten kan medverka även med inlösen av egna­hem eller bostadsrättslägenheter när den sökandes tidigare bostad inte utan stor förlust kan försäljas eller överlåtas på vanligt sätt.

Genom arbetsmarknadsutbildning kan arbetskraftsutbudet bringas i bättre överensstämmelse med efterfrågan och den arbetssökande få möj­lighet att söka sig tiU en tryggare och i övrigt bättre anstäUning än tidi­gare. Utbildning i form av omskolning och fortbildning har därför fått allt större betydelse som arbetsmarknadspolitiskt medel.

Med olika åtgärder - aktivering av ej sysselsatta, arbetsvårdsinsatser för äldre och handikappade, undanröjande av hinder för bl. a. deltids­arbete - söker samhället underlätta för skilda grupper av arbetssökande att göra sig gällande på arbetsmarknaden. Oavsett konjunkturläge kan samhäUet tvuigas vidta åtgärder för att skapa sysselsättning. Bakgrund tiU detta kan vara strukturella förändringar i sysselsättningen på en ort, strävan att bereda arbete för handikappad eller eljest svårplacerad ar­betskraft, ett dokumenterat allmänt behov av att stärka sysselsättningen i ett område etc. TiU de selektiva åtgärder arbetsmarknadspolitiken ar­betar med i sådana situationer hör offentliga arbeten av skilda slag,

1* Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 64

Prop. 1972: 64

4

(allmänna beredskapsarbeten, särskilda beredskapsarbeten, industrieUa beredskapsarbeten och industribeställningar). Hit får också hänföras insatser för industrilokalisering.

Anpassad eUer skyddad sysselsättning för att ta tillvara den arbets­förmåga som finns hos personer med skilda handikapp har blivit en aUtmer utbyggd och differentierad verksamhet inom den sektor för sys­selsättningsskapande åtgärder som samhället anordnar för arbetskraft som har begränsade möjligheter att konkurrera om arbetstillfällena på den öppna marknaden. Skyddade arbeten bedrivs antingen vid s. k. skyddade verkstäder eller i form av olika utearbeten. I stor utsträckning bedrivs arbetena i kommunal eller landstingskommunal regi.

En specieU form av skyddat arbete är s. k. arkivarbeten, som an­ordnas vid statliga, allmännyttiga eller ideella institutioner, varvid sta­ten f. n. betalar hela lönekostnaden. Arkivarbeten kan också anord­nas av kommun, varvid visst bidrag utgår av statsmedel. Slutligen skall nämnas, att näringshjälp kan utgå tUl handikappad för start av egen rörelse. TiU företag som i särskild ordning anställer person med nedsatt arbetsförmåga i s. k. halvskyddad sysselsättning kan bidrag också utgå liksom tUl sådana särskilda anordningar på arbetsplatsen som är nöd­vändiga för att den handikappade skall kunna utföra sitt arbete eller för att arbetsplatsen skall bli tUlgänglig för denne.

Arbetsmarknadspolitiska insatser initieras inte endast när arbets­löshet hotar. Sysselsättningspolitiken och de medel den arbetar med an­passas ständigt till de växlande förhåUanden som arbetsmarknaden upp»-visar under påverkan av konjunkturella och strukturella förändringar. Samhällets insatser i samband med den stmkturella omvandlingen in­riktas inte ensidigt på att underlätta omställningen för den arbetskraft som hotas av friställning. I samband med rekonstruktioner, fusionering och sammanslagning av företagsenheter söker staten förstärka redan etablerad företagsamhet genom att ställa finansiell hjälp till förfogande för sådana företag eller företagsgmpperingar som bedöms ha långsiktiga möjHgheter till lönsam verksamhet och därmed tryggad sysselsättning för de anställda. I detta sammanhang kan hänvisas tiU bl. a. prop. 1972: 46 som nyligen har avlämnats till riksdagen och vari föreslås statiigt stöd för att underlätta stmkturomvandlingen inom vissa branscher.

Nuvarande medel att få ökat rådrum för att åstadkomma långsiktiga lösningar

Varselsystemet. Sedan år 1952 har mellan arbetsmarknadens parter funnits en överenskommelse om varsel vid personalinskränkningar. Nu gäUande överenskommelse mellan å ena sidan AMS och å andra sidan SAF, Sveriges industriförbund, LO och TCO tillkom år 1968. I anslut­ning tiU denna överenskommelse har Hknande uppgörelser träffats mel-

Prop. 1972: 64

5

lan AMS och en rad mindre arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer. Överenskommelserna syftar tUl att ge rådrum för såväl de anstäUda som för samhället att överväga de skilda altemativ som kan finnas för att bereda de anställda ny och tryggare anställning.

Enligt överenskommelsema skall om det är fråga om uppsägning eller permittering för längre tid än två veckor varslet lämnas minst två måna­der innan åtgärden sätts i kraft. Gäller uppsägningarna fler än 50 an­stäUda är varseltiden minst tre månader, och om driftsenhet med fler än 100 anställda skall läggas ned skall varslet lämnas minst fyra månader innan avvecklingen börjar.

Frågan om lagstadgad varselskyldighet har motionsvägen behandlats av riksdagen vid upprepade tillfällen. Krav på lagstadgad varseltid på två månader fördes sålunda fram i en motion tUl 1954 års riksdag. Även senare, senast år 1970, har frågan varit föremål för riksdagens be­handling. I samtliga fall har motionerna avslagits med motiveringen att man bör fortsätta med nuvarande ordning, dvs. friviUiga överenskom­melser.

En arbetsgmpp med företrädare för AMS, SAF, Sveriges industri­förbund, LO och TCO har nyligen tillsatts med uppgift att ställa samman erfarenheterna av gällande överenskommelse om varsel vid driftin­skränkningar och överväga behovet av eventuella ändringar.

Industribeställningar. För att förhindra friställning av anstäUda vid företag som har varslat om temporär driftinskränkning eller för att uppskjuta friställning vid företag som varslat om nedläggning får AMS lägga ut industribestäUningar.

Den årliga ramen för dessa s. k. rådrumsbeställningar har normalt varit begränsad tUl 5-10 mUj. kr. Vid mer betydande konjunkturav-mattningar med åtföljande sysselsättningsproblem har statiiga och kom­munala industribeställningar tidigarelagts i större omfattning.

De internationella förplUctelser Sverige har inom EFTA begränsar möjlighetema att stödja sysselsättningen med hjälp av offentlig upp­handling. På vissa områden är förpliktelserna dock mindre omfattande. I första hand gäller detta upphandling för totalförsvarets behov av varor av strategisk betydelse. Eftersom totalförsvaret svarar för en mycket betydande del av den statiiga upphandlingen kan företag som producerar krigsmateriel eller andra för totalförsvaret betydelsefulla produktei: och som hotas av sysselsättningsproblem i vissa fall stödjas genom statliga beställningar.

Även om sålunda offentiig upphandling i form av s. k. rådmmsbeställ-ningar, tidigareläggning av bestäUningar eller sysselsättningspolitiskt be­tingade beställningar i andra former med hänsyn tUl vad som här har sagts kan få endast begränsad omfattning är verksamheten i vissa faU ett värdefullt komplement tUl andra stödformer inom arbetsmarknadspoli­tiken. Eftersom det i huvudsak är fråga endast om tidigareläggning av

prop. 1972: 64

6

inköp är kostnaderna för dessa former av stöd förhållandevis låga.

Industriella beredskapsarbeten. Sedan budgetåret 1966/67 bedrivs för­söksverksamhet med s. k. industriella beredskapsarbeten. Syftet med des­sa är främst att göra temporära insatser för anstäUda som friställs i samband med företagsnedläggningar eUer andra former av omstäUning på arbetsmarknaden.

I regel anordnas de industrieUa beredskapsarbetena i lokaler som AMS hyr. I något speciellt fall har AMS bedrivit arbetena i den ned­läggningshotade industrin för att därigenom förlänga avvecklingstiden.

Företagsarrende. Formen med ett statiigt arrendeförhållande i syfte att uppskjuta en beslutad avveckling prövades under ca tre månader vintern 1970-1971 i fråga om två företag båda försatta i konkurs, AB Flygsfors Glasbmk och AB Målerås Glasbruk.

Ett av skälen tUl att staten genom AMS arrenderade de båda företa­gen och genom särskUd administratör svarade för driften under en i avtalet mellan staten och konkursförvaltaren fixerad tid var att konkurs-förvaltningen med hänsyn till den ekonomiska utvecklingen i konkurs­boet inte kunde iaktta gäUande tid för varsel om friställning av de anstäUda. TUlräckligt rådrum saknades därför för att genomföra nöd­vändiga omställningar för arbetskraften.

Vid AMS tUlträde av arrendet erbjöds samtiiga vid varseltUlfället an­ställda arbetstagare sysselsättning i resp. företag. Under hela rådrums­tiden fanns viss dag varje vecka särskild arbetsförmedlingsexpedition inrättad säväl i Flygsfors som i Målerås för att lämna service åt dem som sökte annan sysselsättning eller önskade komma i fråga för annan arbetsmarknadsåtgärd.

Genom samhäUets engagemang skapades erforderligt tidsutrymme för sysselsättningspolitiska insatser. Genom rådrummet blev det även möjligt för konkursförvaltaren att finna köpare tUl företagen.

När företagen efter arrendetidens utgång övergick till resp. köpare anställdes ca 115 av de omkring 250 personer som berördes av varslen. Genom andra arbetsmarknadsåtgärder kunde den direkta arbetslösheten hållas nere. Den omfattade vid köptUlfället ca 35 personer, varav fler­talet var kvirmor bundna tUl orten.

Dagsverkskostnaden per anstäUd under den tid AMS drev företagen har beräknats till 66: 50 kr. Avräknas från detta belopp vad som inbe­talades i källskatt för de anställda uppgick dagsverkskostnaden till 35r 25 kr. Som jämförelse kan nämnas att dagsverkskostnaden (AMS' andel) vid andra industriella beredskapsarbeten beräknas uppgå tUl i genomsnitt 78 kr.

Vid skogsvårdsarbeten är den genomsnittiiga dagsverkskostnaden (AMS' andel) 118 kr., vid natur- och landskapsvård 103 kr. och vid arbe­ten inom kultur- och fornminnesvården 130 kr. Högsta dagsverkskostna-

Prop. 1972: 64

7

den vid beredskapsarbete förekommer vid byggande av aUmänna vägar som allmänna beredskapsarbeten. Kostnaden har uppgått tiU genomsnitt­ligt ca 470 kr. Det bör dock beaktas att dessa senare dagsverkskostnader utgör den totala kostnaden utan avdrag för värdet av vad som produ­ceras.

Överväganden och förslag

1 promemorian konstateras att det rådrum som kan skapas med nuva­rande arbetsmarknadspolitiska medel i aUmänhet har visat sig vara tUl­räckligt för de omställningsproblem som kan uppkomma vid fristäUning av arbetskraft i samband med nedläggning av företag etc. Erfarenhets­mässigt gäUer detta emeUertid inte när friställningen av arbetskraft är mycket omfattande eller när företaget är lokaliserat tiU en mindre ort och där dominerar den lokala arbetsmarknaden. Inte heller torde det gälla när företagets finansiella ställning är så undergrävd att drastiska åtgärder är nödvändiga för att snabbt genomföra nedläggningen eUer när den aviserade nedläggningen eller personalreduktionen sker vid en från konjunktursynpunkt särskilt olämplig tidpunkt. Allmänt gäUer att nuvarande medel i sådan situationer kan visa sig vara otiUräckliga eller i vissa fall orimligt kostsamma i förhåUande tiU sysselsättningseffekten. Särskilt torde detta gälla vid fristäUning av arbetskraft i mer betydande omfattning under lågkonjunktur med svag ekonomisk aktivitet och ringa efterfrågan på arbetskraft.

En fördröjning av en beslutad avveckling är i mänga faU motiverad även för att möjliggöra undersökningar humvida företaget kan re-konstmeras med eUer utan statiiga insatser. Visserligen erbjuder nu­varande arbetsmarknadspolitiska medel vissa möjligheter att skapa råd­rum också i dessa situationer genom t. ex. industribeställningar eller industrieUa beredskapsarbeten. Inte sällan tar det emellertid så lång tid att påverka eller starta produktionen att åtgärdema ger effekt först efter den tidsperiod då effekten hade behövts. Nuvarande arbetsmark­nadspohtiska medel kan därför i dessa speciella nedläggningssituationer bedömas vara otUlräckliga för att driften vid företaget temporärt skall kunna upprätthållas i avvaktan på att de anställdas sysselsättningspro­blem kan lösas eUer frågan om fortsatt verksamhet vid företaget i ur-spmnglig eUer annan omfattning kan utredas. Sådan utredning kan avse fömtsättningarna för företagets rekonstruktion, försäljning alter­nativt fusionering eller sammanslagning med annat företag samt över­gång till annan företagsform.

De två situationer då särskilda åtgärder från samhällets sida, utöver dem som f. n. står till buds, främst kan behövas för att i erforderlig omfattning uppskjuta en varslad nedläggning av ett företags hela verk-

2* Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 64-

Prop. 1972: 64

8

samhet eUer del därav är enligt promemorian dels då företag har trätt i hkvidation eUer försatts i konkurs och dels då företag har varslat om nedläggning av hela eUer en del av sin verksamhet för att undvika ytterligare förluster.

I det sistnämnda fallet kan situationen vara den att företaget antingen står inför en nära förestående likvidation eller att dess ekonomi är belastad men inte hotad av den verksamhet som avses läggas ned.

Vanligtvis torde i här berörda situationer så lång tid stå till arbets­marknadsverkets förfogande att den omstäUning, som beslut om ned­läggning innebär för de anstäUda, från samhällets sida kan klaras med nuvarande arbetsmarknadspolitiska medel. Som nämnts i det föregående behövs emellertid i vissa fall - bl. a. när en varslad nedläggning är sär­skilt omfattande och sker på ort med ensidigt näringsliv - längre tid för att de anställdas problem skall få en tiUfredsstäUande lösning. SärskUt viktigt är detta i situationer när en rekonstmktion av företaget framstår som ett realistiskt alternativ tiU nedläggning eller när andra former för fortsatt verksamhet kan övervägas.

Konkurs eller likvidation. Som huvudregel gäller enhgt vad som framhåUs i promemorian att det mest akuta behovet av temporära åt­gärder uppstår i samband med att ett företag träder i likvidation enligt bestämmelsema i 142 § lagen (1944r 705) om aktiebolag eUer försätts i konkurs.

Skälet tUl att awecklingsförloppet vanligen blir mera dramatiskt vid likvidations- eUer konkursförfarande än i andra fall är att vissa fömt­sättningar enligt aktiebolagslagen och konkurslagen skall uppfyllas. Sålunda får driften av rörelsen efter beslut om likvidation eller konkurs fortsättas endast i den utsträckning det är nödvändigt för en ändamåls-eiUig avveckling. Förvaltningen av företaget handhas inte längre av den tidigare företagsledningen utan av hkvidatorer eller konkursförvaltare.

Eftersom samma möjligheter behövs för att skapa rådmm vare sig det är fråga om skyldighet att träda i likvidation eller konkurs behand­las i promemorian endast konkursläget, där handlingsutrymmet vid av­vecklingen är starkast begränsat.

Konkursförvaltaren skall snarast efter konkursens början upprätta bo­uppteckning och en skriftlig berättelse över boets tUlstånd. Visar det sig att fortsatt drift ökar skulderna och förvärrar obeståndet skaU verksam­heten läggas ned och konkursen avslutas så snart som möjUgt. I denna situation kan konkursförvaltaren inte alltid iaktta varselöverenskommel­sens tidsfrister. Konkursförvaltaren skaU däremot bl. a. ta hänsyn tiU gällande kollektivavtal, andra avtal eUer kontrakt som reglerar förhål­landet meUan företaget och de anställda samt bestämmelserna i lagen (1971r 199) om anställningsskydd för vissa arbetare. Arbetstagares löne­fordran i en konkurs är numera skyddad genom lagen (1970:741) om statiig lönegaranti vid konkurs.

Prop. 1972: 64

9

En snabb nedläggning av ett konkursdrabbat företag i en besvärlig kon­junktursituation eller när arbetsmarknadsförhåUandena eljest är ogynn­samma aktualiserar med särskild styrka ett statiigt ingripande för att till de anställdas skydd skapa rådmm för en till arbetsmarknadssituationen anpassad avveckling eller för undersökningar eUer överläggningar om möjligheterna till fortsatt drift vid företaget efter rekonstruktion, försälj­ning eller hknande. Som fömt har sagts är nuvarande medel för att få tUl stånd ett sådant rådrum inte alltid tillräckliga. Det ytterligare me­del som enligt promemorian i första hand bör övervägas för detta ända­mål är t. ex. att staten under viss begränsad tid betalar företaget (kon­kursboet) ekonomiska bidrag som är relaterade till arbetskraftens lön enligt gäUande avtal.

Om staten betalar driftbidrag under en kortare awecklingsperiod åtar sig staten inte något formeUt företagaransvar. Bedömningen av om det är möjligt att driva företaget under en sådan avvecklingstid åvilar kon­kursboet. Samhällets insats inskränker sig tiU att staten ekonomiskt stö­der en till arbetsmarknadsläget bättre relaterad avveckling eller skapar rådrum för överväganden om rekonstmktion eller annan förändring av verksamhetens drift.

Inträder staten däremot som arrendator av ett företag övertar staten också formeUt företagaransvaret under arrendeperioden. Det innebär bl. a. att staten tar på sig alla utgifter för rörelsens drift och tar alla in­komster av driften under arrendeperioden. Vidare åvilar det sociala an­svaret för de anstäUda staten som arbetsgivare under arrendetiden.

Vare sig staten genom bidrag medverkar tiU att fördröja avvecklingen vid ett företag eller, som i det följande berörs, undantagsvis arrenderar en i konkurs försatt rörelse bör åtgärden så långt möjligt vara så utformad att den inte mbbar konkurrensförhåUandena inom den bransch där det aktuella företaget arbetar.

Ett statiigt engagemang i form av ett lönerelaterat driftbidrag - och särskilt ett arrende av konkursdrabbat företag - rymmer vissa svårbe­dömbara ansvarsfrågor och är från strikt konkurrenssynpunkt inte in­vändningsfritt. Med hänsyn främst tUl de anställdas intressen kan emeller­tid starka skäl åberopas för att det allmänna i särskUda situationer ändå ingriper med åtgärder som kompletterar och förstärker andra arbets­marknadspohtiska insatser. Ett uppskov kan vara av stort värde också för att ge Ökade möjligheter tiU överläggningar och kontakter i avsikt att skapa ny sysselsättning på orten. Från statsfinansiell synpunkt kan det vidare vara fördelaktigare med stöd tiU fortsatt drift under begrän­sad tid än en omedelbar nedläggning. Av betydelse är dessutom att möj­ligheterna att få nya mdustrier tiU orten torde vara större om de an­ställda vid företaget inte snabbt skingras.

På grundval av vad som har sagts i det föregående föreslås att som försöksverksamhet ett driftbidrag skaU kunna utgå tiU nedläggnings­hotade företag. Sådant bidrag bör kurma utgå endast tiU företag som är i lUcvidation enligt 142 § lagen (1944r 705) om aktiebolag eller i konkurs.

Prop. 1972: 64

10

Bidrag föreslås kunna utgå under en begränsad tid om högst sex måna­der. I undantagsfall bör om särskUda skäl föreligger bidrag kunna utgå under högst tolv månader. Beslut om förlängd tid, utöver sex månader, bör fattas av Kungl. Majrt. Bidraget bör utgå för det antal anstäUda vid det konkursdrabbade företaget som AMS och konkursboet kommer över­ens om.

Bidraget bör avvägas så att det i sig inte ökar företagets tillgångar.

Bidraget föreslås få uppgå till högst en tredjedel av den lön inkl. sociala kostnader som betalas till arbetskraften. I undantagsfaU, om risk föreligger för betydande samhäUssociala problem och det nedlägg­ningshotade företaget inte kan upprätthålla sin verksamhet utan att hög­re bidrag utgår, föreslås möjlighet att under samma fömtsättningar i öv­rigt tiUerkänna företaget bidrag med högst 50 % av lönesumman inkl. sociala kostnader. Av praktiska skäl bör bidraget beräknas på grund­val av den samlade månatliga lönesumman inkl. sociala avgifter för de anställda hos företaget vilka omfattas av överenskommelsen om bidrag. Dock bör det bidragsgmndande beloppet inte inkludera lön tiU enskUd i den mån den överstiger ATP-gmndande inkomst. För månad innebär det att högsta lönesumma för enskild som får inräknas inte får överstiga 1/12 av 7 1/2 gånger vid varje tiUfälle gällande basbelopp. Bidragsbelopp som avser sociala kostnader för de anställda (ATP-avgifter, semesterersätt­ning, m. m.) bör inte utbetalas direkt tiU företaget utan förvaltas över särskilt konto.

Syftet med driftbidrag är som nämnts att förmå konkursboet att driva företagets verksamhet ytterligare någon tid. Bidraget avses sålunda täcka det underskott som driften annars skulle ge. Däremot är det givetvis inte meningen att bidraget skall medverka tiU att den fortsatta verksamheten under stödtiden ger vinst till företagets borgenärer eller ägare. Bidrags­nivån bör bestämmas med hänsyn härtiU. Bidragets storlek bör omprö­vas varje månad allt efter som erfarenheter vinns av driftresultatet. Då omständighetema i det enskilda fallet gör sådant förfarande lämpligt bör bidraget lämnas på vUlkor att helt eUer delvis kunna reaktiveras i form av lån med återbetalningsskyldighet.

Beslut om driftbidrag bör i konkurs- och likvidationssituationer un­der försöksverksamheten ankomma på AMS. Utbetalning och uppfölj­ning av den verksamhet som bidrag utgår till bör handhas av länsarbets­nämnden i det län, där verksamheten bedrivs. Utbetalning av bidraget bör ske till företaget sedan länsarbetsnämnden fått bestyrkt uppgift om be­loppet av utbetald lön för varje anstäUd för den löneperiod företaget nor­malt tillämpar. Avdrag för preliminär skatt görs av konkursboet för hela lönen. Med den inskränkning som angetts i det föregående bör utbetal­ningen kunna gmndas på summan av utbetalda löner. Saknar företaget möjlighet att betala lönema utan att ha tillgång tiU bidragsbeloppet bör utbetalning av bidrag kunna ske i anslutnmg tiU löneutbetalningen och '

Prop. 1972: 64

11

övrigt på det sätt och under den kontroll som länsarbetsnämnden före­skriver.

Vid prövning av bidragsfrågan måste hänsyn tas tiU att en minsta ar­betsstyrka måste finnas för att produktionen skaU kunna upprätthål­las och försiggå under godtagbara ekonomiska fömtsättningar. Detta kan också innebära, att vissa nyckelpersoner, som med hänsyn till sina yrkeskunskaper utan större svårigheter kan beredas annan likvärdig sys­selsättning på arbetsmarknaden, måste erbjudas att stanna kvar i det nedläggningshotade företaget under en övergångstid.

Det antal arbetstagare för vilkas löner bidrag skaU utges bör fast­ställas på förhand månad för månad efter överläggning meUan arbets­marknadsverket och företaget/konkursförvaltaren. Avsikten med en så­dan åtgärd är att kravet på funktionsduglighet vid företaget med jämna mellanmm skaU vägas mot möjligheterna att successivt bereda den fri-stäUningshotade arbetskraften annan sysselsättning eller bedöma möjlig­heterna att fortsätta driften efter rekonstmktion, försäljning e. d.

I princip bör driftbidrag inte utgå under den varseltid som gäller för företaget enligt varselöverenskommelsen år 1968. Eftersom det emeller­tid i en konkurssituation kan uppstå konfliktförhållande mellan å ena sidan varselöverenskommelsen och å andra sidan konkurslagen bör det ankomma på AMS att avgöra från vilken tidpunkt bidrag skaU utgå. Bi­drag bör dock inte kunna utgå retroaktivt. I de undantagsfall dä drift­bidrag utgår under varseltiden bör bidraget förenas med återbetalnings­skyldighet.

För att driftbidrag skall få utges bör företaget vid tidpunkten för be­slutet om konkurs i regel ha minst 100 anställda, inkl. företagsledning. I särskilda faU när företaget har synnerlig betydelse för arbetsmarknaden på orten bör bidrag kunna utgå också till företag med färre anställda. Bedömningen av antalet anställda bör hänföra sig till det arbetsstäUe som berörs. Med arbetsstäUe avses ett företags samtliga arbetsplatser inom samma kommun. I regel bör varje företag som ingår i en koncern härvid betraktas som ett särskilt företag. Den omständigheten att före­taget ingår i en koncern bör emellertid självfallet påverka bedömningen av om bidrag skall utgå eller företaget självt skall svara för driften un­der hela den tid som från samhäUets synpunkt behöver stå tiU förfogan­de för avveckling.

Det bör ankomma på AMS att med här angivna förutsättningar efter utredning träffa överenskommelse om såväl bidragsperioden som bi­dragsnivån.

Som har redovisats i det föregående har företagsarrende i ett par fall förekommit för att bereda de anstäUda nödvändigt rådmm vid före­tagsnedläggningen. Även i fortsättningen bör det i rena undantagsfall och då synnerliga skäl föreligger komma i fråga att arrendera företag. Sådant arrende bör kunna komma i fråga endast imder begränsad tid

Prop. 1972:64

12

under samma fömtsättningar som har föreslagits beträffande driftbidrag. Ett arrendeförhållande måste gmndas på särskUt avtal meUan företagets konkursförvaltare och AMS. Avtalet skall vara godkänt av rättens om­budsman och borgenärerna i konkursen på borgenärssammanträde.

Andra nedläggningssituationer. För de faU då företag varslar om nedläggning av hela eller större delen av sin verksamhet för att undvika ytterligare förlust eller förhindra eventueU konkurs är situationen något annorlunda än i de fömt berörda konkursfallen. Själva awecklingsför­loppet blir vanligen inte så forcerat som vid konkurs, eftersom företaget i allmänhet förhållandevis tidigt har en klar bild av sin situation och därför i god tid kan varsla såväl statiiga som kommunala myndigheter på nedläggningsorten om sina planer eUer beslut samt underrätta de an­stäUda om dessa.

Med hänsyn härtiU kan i flertalet fall de omställningsproblem som ned­läggningen medför bemästras med nuvarande arbetsmarknadspolitiska medel inom ramen för gällande varseltider. Under senare år genom­förda, såväl större som mindre, företagsnedläggningar på olika håU i lan­det bestyrker detta.

Avgörande för möjligheterna att driva en framgångsrik sysselsätt­ningspolitik är i varje nedläggningssituation i vilken omfattning arbets­marknadsorganen får tidigare informationer om väntade förändringar i sysselsättningen. Ju längre rådmm som kan ges desto större är möjlig­hetema att vidta effektiva och meningsfulla insatser tiU de anställdas skydd. Vikten av tidiga varsel om personalinskränkningar eller andra driftförändrmgar kan därför inte understrykas starkt nog. Det primära intresset i dessa faU knyter sig därför tiU den förbättring av varselsyste­met som kan bli resultatet av pågående förhandlingar därom och tiU en god efterlevnad av varelseöverenskommelserna.

Försöksverksamhetens omfattning. Stöd i form av driftbidrag bör prövas som försöksverksamhet i första hand under budgetåret 1972/73. Verksamheten bör ej begränsas tiU viss eUer vissa branscher utan i prin­cip gälla hela tillverkningsindustrin.

Insyn. För kontroU av stödets användning är det angeläget att länsar­betsnämnden får möjlighet till obegränsad insyn i företaget så att nämn­den eUer den nämnden utser kan följa resultatet av verksamheten konti­nuerligt och utöva erforderlig kontroll. SärskUt viktigt är detta med hänsyn tiU den omprövning av bidragsbeslut som fömtsätts ske varje månad. TUl sitt biträde i insynsverksamheten bör nämnden anlita auktori­serad revisor eller annan sakkunnig person.

Kostnader. Det är enligt promemorian inte möjligt att mera exakt be­räkna omfattningen av verksamheten som dock kan bedömas komma att bli begränsad. För budgetåret 1972/73 bör medel för ändamålet få tas i anspråk från anslaget Sysselsättningsskapande åtgärder för arbetslösa, delprogrammet Allmänna beredskapsarbeten. Kostnaderna uppskattas till

Prop. 1972:64

13

5 milj. kr. vUket beräknas möjliggöra sysselsättning av ca 1 000 personer under sex månader fömtsatt att det genomsnittiiga bidraget kan beräk­nas bli ca 5 kr./tim.

Avslutande synpunkter. Avslutningsvis konstateras i promemorian att de framlagda förslagen avser en försöksverksamhet för vissa situationer, då det med hänsyn till de anställda och från samhällets synpunkter i Övrigt är specieUt angeläget att få längre rådmm för åtgärder och över­väganden än vad som i regel står tiU buds f. n. Det framhåUs också att de valda lösningama har svagheter, bl. a. däri att det aUmänna tar på sig ett ansvar för de anstäUda som det rimligen skaU ankomma på företa­gen att ta. Försöksverksamheten får visa om farhågor för ett försvagat företagsansvar till följd av ett genomförande av förslagen är befogade. SkuUe det bh fallet, bör långsiktiga lösningar på de här aktualiserade pro­blemen sökas med andra utgångspunkter, som befäster företagens ansvar för de anställdas situation efter beslut om nedläggning eller driftin­skränkning.

Remissyttrandena

I fråga om behovet av särskilda åtgärder från sam­hällets sida för att uppehålla driften i nedläggningshotade företag an­sluter sig remissinstanserna i allmänliet tUl bedömningen i promemorian att det rådmm som kan skapas med nuvarande arbetsmarknadspolitiska medel i vissa fall inte är tUlräckligt för att lösa omställningsproblemen. Enligt AMS kan i regel tiUräckligt rådrum erhållas genom gällande varselöverenskommelser. Behov har emeUertid visat sig föreligga att i individuella fall förskjuta genomförandet av en driftinskränkning under längre tid an varselöverenskommelsernas mera genereUa regler. I viss utsträckning har ett sådant ytterligare rådmm kunnat erhåUas efter överläggningar med företagen eller genom industribeställningar och an­ordnande av industriella beredskapsarbeten. Styrelsen delar dock upp­fattningen att det rådrum som kan åstadkommas med nuvarande medel inte aUtid är tiUräckligt och att behov föreligger av ytterligare åtgärder från samhäUets sida. Samma inställning har LO, som vidare betonar nödvändigheten av att även temporära sysselsättningsåtgärder bedöms i förhåUande tiU arbetsmarknadspolitiken i dess helhet och tiU långsUc-tiga näringspolitiska och regionalpolitiska mål. Detta fömtsätter att målsättningarna för olika branscher kan klargöras och specificeras. I fråga om akuta nedläggningssituationer måste syftet med sysselsättnings-åtgärderna klargöras på ett tidigt stadium så att förväntningarna bland de berörda kan bli realistiska. TCO menar att nuvarande arbetsmark­nadspolitiska stödåtgärder för att skapa ökat rådrum i vissa fall är otiUräckliga och ofta tar så lång tid att genomföra att de ger effekt först

Prop. 1972: 64

14

efter den tidsperiod då de hade behövts. Även kommerskollegium samt flertalet länsstyrelser och företagareföreningar framhåller vUcten av att ökat rådmm kan åstadkommas i besvärliga nedläggningssituationer. Så­lunda anför länsstyrelsen i Gävleborgs län att samhället måste skapa tUhäckliga förutsättningar för att åtgärder skall kunna sättas in på ett så tidigt stadium som möjligt, när problem uppstår i ett företag. Här­igenom torde i vissa fall en nedläggning kunna undvikas. Länsstyrelsen i Västernorrlands län finner det befogat att utöver beaktandet av de anställdas intressen se nedläggning av företag även ur andra samhäUeliga aspekter. Enligt länsstyrelsen i Kalmar län bör förutsättningar för tryg­gad sysselsättning vid krisdrabbade företag skapas främst genom förbätt­ring av samråds- och informationsförfarandet mellan företag och sam-häUeUga organ. Länsstyrelsen erinrar i detta sammanhang om de förslag som 1968 års lokaUseringsutredning har lagt fram i syfte att möjliggöra rekonstmktion eUer fördröjd avveckling av företag med hänsyn bl. a. tUl behovet av samordning med arbetsmarknadspolitiska och olika so­cialpolitiska åtgärder. Länsstyrelsen i Örebro län betonar att möjlig­heterna att få nya företag till en ort torde vara större om de anställda vid ett nedläggningshotat företag inte snabbt skingras tUl andra orter.

Förslaget om statligt stöd tillstyrks i sina huvuddrag eUer lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser, däribland LO, TCO, SACO, AMS, SAF, Sveriges industriförbund och flertalet länsstyrelser. AMS finner den föreslagna stödformen vara ett värdefullt komplement tUl olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder och en ytterligare förstärk­ning av de mera direkt tiU arbetskraften knutna stödåtgärderna. Utred­ningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. tUlstyrker förslaget men betonar att det vore önskvärt om försöksverksamheten kunde anpassas till det system av samlade trygghetsåtgärder, som utredningen avser att föreslå i ett kommande betänkande. Delegationen för de mindre och medelstora företagen pekar på de möjligheter till samordning som finns med det förslag om statiiga åtgärder för att påverka stmkturomvand­lingen inom vissa branscher som industridepartementet lade fram i början av detta år (Ds I 1971 r 5).

SHIO, som är i princip tveksam inför tUlfälliga stödåtgärder, anser att den nuvarande arbetsmarknadspolitiken är väl avvägd i normala konjunktursituationer. Mot bakgrund av bl. a. rådande arbetsmarknads­situation kan SHIO dock acceptera de riktlinjer som har föreslagits i departementspromemorian. Länsstyrelsen i Östergötlands län framhåller vikten av att de föreslagna bidragsreglerna tillämpas generöst. Läns­styrelsen i Västernorrlands län anser däremot att stödet bör lämnas med stor restriktivitet. Länsstyrelsen finner det vara av värde att bidrags­givningen föreslås bU helt skUd från lokaUseringsstödet, vars syfte är att ge varaktig sysselsättning.

Kommerskollegium, Svenska bankföreningen och Ackordscentralen i

Prop. 1972:64

15

Stockholm ifrågasätter om åtgärdema med hänsyn till gällande konkurs­lagstiftning kan få någon mera avsevärd effekt. Bankföreningen finner förslaget i övrigt svårbedömbart. Ackordscentralen ifrågasätter om det inte vore mer ändamålsenligt att utforma eventueUa åtgärder som en uppgift för en strukturfond.

Svensk industriförening avstyrker förslaget i avvaktan på att proble­ met blivit ytterligare belyst av en mer omfattande utredning och närings-hvet fått skälig tid att behandla frågan.

Förslaget att försöksverksamheten skall avse endast företag som är i likvidation enligt 142 § lagen (1944r 705) om aktiebolag eller i konkurs lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Konkurslags­kommittén påpekar emellertid att det gmndläggande syftet med konkurs är att en insolvent gäldenärs borgenärer skall, med tillämpning av för­månsrättslagen, få betalt i konkursboet så långt detta räcker. Konkurs­ förvaltaren får med rättens ombudsmans samtycke fortsätta eller åter­uppta gäldenärens rörelse endast i den mån det är nödvändigt för en ända­målsenlig utredning av boet. Enligt förslaget skall det formeUa företagar­ansvaret stanna på konkursboet, som då har att tUlämpa konkurslagens bestämmelser. I regel torde enligt konkurslagskommittén ett fortsättande av rörelsen med stöd av driftbidrag ligga i linje med borgenäremas intres­sen. Det är emellertid tänkbart att konkursförvaltningen finner det mest förenligt med borgenäremas bästa att avveckla rörelsen snarast möjligt, även om arbetsmarknadspolitiska hänsyn kunde motivera fortsatt drift under en övergångstid. I en sådan intressekonfhkt blir reglema i kon­kurslagen vägledande. Enligt vad kommittén framhåUer är konkurs inte säUan förenad med betydande värdeförstöring och från denna synpunkt en mindre lämplig awecklingsform. Värdeförstöringen, som är tiU nack­del för såväl anstäUda som andra borgenärer, skulle kanske i många fall kunna undgås om driftbidrag kunde under vederbörlig kontroll utgå redan när företaget har instäUt sina betalningar. I vart faU bör enligt kommitténs mening övervägas en ordning enhgt vUken driftbidrag kan betalas ut även i samband med ackord utan konkurs. Syftet med den nya lagstiftningen om ackord har varit bl. a. att genom såväl friviUiga ackord som tvångsackord undvika en onödig värdeförstöring. I likhet med vad som har fömtsätts beträffande konkurs bör emeUertid även i ackords­fallet tUlses att driftbidraget används för att främja det avsedda syftet med sådant bidrag och inte för att ge borgenärerna ökade möjligheter att få betalt för sina fordringar. A andra sidan bör fortsatt drift med stöd av bidrag inte få medföra att borgenäremas eller vissa borgenärers ställning försämras. Kommittén framhåller slutiigen att, om konkurs­förvaltaren säger upp löpande anställningsavtal, arbetstagarna under upp­sägningstiden kan få betalt med utnyttjande av den statiiga lönegarantin samtidigt som driftbidrag utgår tUl företaget. Några olägenheter torde inte föranledas härav. Dock påpekas att driftbidragen och den statliga

Prop. 1972:64

16

lönegarantin har olika funktioner och att driftbidragen avses skola finansieras över budgeten, medan lönegarantin finansieras genom arbets­givaravgifter.

Utredningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. anser att det föreslagna bidraget har fått en konstmktion som kan tänkas medföra risk för att mmdre nogräknade företagsledare underlåter att varsla i tid och i stället driver verksamheten tUl konkurs, då de räknar med att kunna avveckla sina skyldigheter mot de anstäUda med hjälp av statiiga driftbidrag. Vidare anförs att de anställda som drabbas av nedläggning utan konkurs kan uppleva det som orättvist att motsvarande åtgärder inte stäUs tUl förfogande för att lindra deras omställningssituation. Enligt utredningen bör detta bl. a. leda tiU att man under försöksverk­samheten lämnar möjlighet tUl driftbidrag även i andra situationer än konkurs.

Liknande synpunkter anför kommerskollegium, Ackordscentralen i Stockholm och Svenska bankföreningen. KommerskoUegium menar att nuvarande system med konkursförvaltning vanligen inte befordrar en affärsmässig avveckling av krisdrabbade företag. Enligt Ackordscentra­len skulle stödåtgärder behöva sättas in på ett tidigare stadium, nämligen i samband med betalningsinställelse som bmkar vara första steget mot en rekonstruktion av företag. Svenska bankföreningen finner att be­dömningen av förslaget i hög grad försvåras av att de tänkta reglerna för driftbidragen inte har konkretiserats i författningsbestämmelser.

NO instämmer i konstaterandet i promemorian att ett statligt engage­mang av föreslagen art, särskilt arrende av ett konkursdrabbat företag, inte är invändningsfritt från strUct konkurrenssynpunkt och att tiUämpningen därför bör utformas så att konkurrensförhållandena inom den berörda branschen inte rubbas. NO betonar att konkurrens­begränsningslagen skaU främja en från allmän synpunkt önskvärd kon­kurrens och motverka från allmän synpunkt skadliga konkurrensbegräns­ningar. Detta innebär att vissa konkurrensbegränsningar måste tolereras om allmänna skäl talar härför. NO kan därför ansluta sig tiU uttalandet i promemorian att starka skäl, främst med hänsyn till de anställdas intressen, kan åberopas för att det allmänna i särskilda situationer, trots betänkligheter i konkurrenshänseende, ingriper med åtgärder som kompletterar och förstärker andra arbetsmarknadspolitiska insatser. I detta sammanhang erinrar NO om vad som i konkurrenshänseende gäller för de skyddade verkstädema inom arbetsvärden. Enligt av AMS ut­färdade cirkulärmeddelanden får statsbidrag tiU dessa verkstäder inte påverka produkternas prissättning. Inte minst med tanke på att arbets­marknadsverket skaU svara för den föreslagna verksamheten utgår NO från att de principer som nu gäller för prissättning vid arbetsvärdens verkstäder kommer att tUlämpas även i den här föreslagna verksamheten.

Enligt  kommerskollegium  måste  en  noggrann  prövning  föregå de

Prop. 1972: 64

17

föreslagna bidragen, inte mmst därför att en fortsatt drift av nedlägg­ningshotat företag kan vidmakthålla oron på prissidan i branschen och därmed försvåra verksamheten för andra företag. Svenska bankförening­en anför att, så snart det över huvud taget finns några konkurrenter tUl ett understött företag, dessa kommer i ett ogynnsamt läge i förhål­lande tUl mottagama av bidraget. Är motståndskraften mot konkurren­sen från den understödda verksamheten låg kan derma konkurrens enligt föreningens uppfattning få mycket kännbara och kanske katastrofala följder för konkurrenterna. Statsföretag AB delar den uppfattning som har konunit tiU uttryck i promemorian att verksamheten med hänsyn tiU konkurrensförhållanden bör handhas med viss försiktighet. Liknande synpunkter framför länsstyrelserna i Kronobergs, Örebro, Gävleborgs och Västernorrlands län.

SAF och Sveriges industriförbund framhåUer att risken för konkur-rensnedsättande effekter av förslaget skulle minska om möjligheterna tUl förlängning av bidragstiden utöver sex månader bortföll.

Förslaget i fråga om driftbidragets konstruktion, som innebär att bidrag skaU utgå med högst en tredjedel och i vissa fall högst hälften av den lön inkl. sociala kostnader som betalas till arbets­kraften, lämnas i allmänhet utan erinran av remissinstanserna, däribland LO, TCO, SACO, SHIO, NO samt flertalet länsstyrelser och företagare­föreningar. Enligt AMS finns dock starka motiv för att skapa större en­hetlighet bland de till arbetskraften knutna arbetsmarknadspolitiska stödåtgärderna. Motiv finns för att ha samma bidragsregler för den föreslagna stödformen som för halvskyddad sysselsättning. I avvaktan på att erfarenheter vinns har styrelsen dock inte något att erinra mot att förslaget i promemorian tiUs vidare tUlämpas.

Kommerskollegium ställer sig tveksam tUl den föreslagna utformning­en som inte torde skapa tUlräckligt incitament för en konkursförvaltning att fortsätta verksamheten. Enligt kollegiets erfarenheter föregås kon­kursförfarande i allmänhet av en betalningsinställelse som är tillkommen för att möjlighetema att rädda företaget skall kunna prövas. Under betalningsinställelsen fortsätter driften samtidigt som inkomna order expedieras med hjälp av inneliggande lager av råvaror, halvfabrikat och färdiglager. Företagets tiUgångar utnyttjas och upparbetas således maxi­malt under denna period. Vid konkurstUlfället är följaktligen företagets resurser ofta helt uttömda samtidigt som personalens arbetslust i hög grad har minskat. Eftersom likviditeten redan tidigare är hårt ansträngd saknas i aUmänhet rörelsekapital för fortsatt drift. De likviditetsproblem som således ofta, åtminstone i de små och medelstora företagen, uppstår i anslutning tiU konkurs synes inte kunna lösas genom det framlagda förslaget, eftersom det är svårt att i en konkurs beräkna storleken av de förluster som kan komma att uppstå vid fortsatt drift och om det före­slagna bidraget är tUräckligt för att täcka dessa. Enligt koUegiets erfaren-

Prop. 1972:64

18

het torde den sjunkande produktionen i krisdrabbade företag, i kombi­nation med prisreduktioner som är nödvändiga för att få in medel till konkursboet, medföra förluster som betydligt överstiger driftbidraget. Som exempel nämns att det föreslagna bidraget är så konstmerat att, om lönedelen är 30%, vilket är ganska vanligt i industrin, bidraget blir endast 10 % eller i undantagsfaU 15 % av omsättningen. Kollegiet fram­håUer vidare risken för att en konkursförvaltning kan utnyttja bidrags­systemet trots att den oavsett bidrag avser att fortsätta driften. Även Ackordscentralen i Stockholm och en företagareförening ifrågasätter på liknande gmnder som kommerskollegium om maximigränsema för bi­draget är tUlräckliga för att förslaget skaU kunna få praktisk betydelse. Enligt dessa remissinstanser torde det vara mera rationeUt att i stället för bidrag införa en garanti för de förluster som kan uppstå vid fortsatt drift av konkursdrabbat företag. Liknande synpunkter anför länsstyrel­sen i Jämtlands län. Statsföretag AB anser att driftbidragen åtminstone under försöksperioden inte bör bindas tUl lönekostnaderna utan relateras tiU företagens totala kostnadssumma. Driftbidragets storlek bör i sådant faU avgöras från faU tUl fall efter samråd mellan AMS och konkurs­förvaltningen. Enligt SAF och Sveriges industriförbund synes det lämp­ligt att under en försöksverksamhet pröva även andra metoder. En lös­ning skulle vara att infordra anbud från i branschen verksamma företag på order eUer utnyttjande av produktionskapaciteten under nedläggnings­perioden.

Förslaget att det bidragsgrundande lönebeloppet inte skall inkludera lön tUl enskUd som överstiger ATP-gmndande inkomst har föranlett invändningar av TCO, SACO och Svenska bankföreningen som i huvud­sak framhåller att medverkan från kvalificerade tjänstemän i regel är nödvändig för fortsatt rationell drift av nedläggningshotat företag. TCO finner också att möjlighetema tUl kontroU av bestämmelsema på denna punkt torde vara starkt begränsade.

Med anledning av uttalandet i promemorian att driftbidraget inte skall medverka tUl att den fortsatta verksamheten ger vinst tUl före­tagets borgenärer eller ägare understryker Ackordscentralen i Stockholm att denna fömtsättning torde bli mycket svår att uppfylla, exempelvis vid ett byggföretags konkurs. NO betonar svårighetema att bestämma ba­lanspunkten för en rättvis avvägning gentemot borgenärs- och ägar-intressen. Svenska bankföreningen anser att det i stor utsträckning måste vara ogörligt att med så korta intervaUer som en månad kunna bedöma utfallet av en rörelse under avveckling. LO understryker att insynen och revisionen måste vara mycket effektiv för att det föreslagna stödet inte skall kunna utnyttjas otUlbörligt. Driftbidraget får enligt LO:s me­ ning inte leda tUl att företagen känner sig befriade från ansvar för de anställda eller att företagen bibringas uppfattningen att samhäUet här­igenom övertar det ansvar som rimligen bör ankomma på företaget.

Prop. 1972:64

19

TCO säger sig dela de farhågor som antyds i promemorian för att samhäUet påtar sig ett ansvar för de anställda som borde åligga företa­gen. Om reglerna för varsel skärptes skulle behovet av statliga lönesub­ventioner av den föreslagna typen enligt TCO:s uppfattning bli betydligt mindre.

Enligt konkurslagskommittén bör återbetalning av drift-bidrag genom reaktivering i form av lån med återbetalningsskyldig­het göras gällande endast i den mån bidraget har medfört att konkurs­borgenärernas möjligheter tiU betalning i konkursen har ökat. Svenska bankföreningen framhåller att driftbidrag i form av lån säUan framstår som försvarliga med hänsyn tUl fordringsägama.

LO delar uppfattningen att driftbidraget i princip inte bör kunna utgå under den v a r s e 11 i d som skall iakttas enligt gällande överens­kommelser. Enligt SAF och Sveriges industriförbund är denna uppfatt­ning däremot felaktig med hänsyn till förslagets syfte. Prövningen av bidragstidens längd bör i stället utgå från den tid som företaget måste hållas i drift utöver vad som avsetts vid nedläggningsbeslutet. Utred­ningen rörande ökad anställningstrygghet m. m., som förordar att möjlig­het öppnas att ge driftbidrag även i andra situationer än konkurs och likvidation, anser mot denna bakgmnd att förslaget att driftbidrag inte skall utgå under varseltid bör utmönstras.

Flertalet remissinstanser reser invändningar mot förslaget att företag för att bU stödberättigat i regel skall ha minst 100 anställda samt mot utformningen av undantagsreglerna härifrån. Sålunda finner utredningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. att den föreslagna gränsen är för hög och ifrågasätter om det är lämpligt med begränsningar av denna art. Liknande synpunkter anför LO, AMS, SHIO samt läns­styrelserna i Älvsborgs, Kronobergs och Gävleborgs län. Enligt länsstyrel­sen i Örebro län bör minimistorleken sänkas tUl 50 anställda. TCO samt länsstyrelserna i Östergötlands och Kalmar län uttalar att de föreslagna normerna måste tUlämpas generöst med hänsyn till den stora betydelse för arbetsmarknaden som även mindre företag i många fall kan ha. Statsföretag AB anser att huvudregeln säkert kan innebära en lämplig avvägning för större delen av landet. På små orter i glesbygd, där verk­samhetens angelägenhet antagligen är störst, torde dock företag med be­tydligt färre anstäUda ha stor betydelse från social och samhällelig syn­punkt. Reglema bör därför klart ange att t. ex. inom stödområdet mot­svarande gräns skall vara 50 anställda. Enligt länsstyrelsen i Jätntlands län bör inom stödområdet över huvud taget inte någon gräns tillämpas.

LO understryker promemorians förslag att eventueU koncerntiUhörig-het bör påverka bidragsprövningen.

Statsföretag AB, TCO m. fl. delar uppfattningen att företags­arrende bör komma i fråga endast i rena undantagsfaU när synnerliga skäl föreligger. Länsstyrelsen i Kalmar län, som erinrar om de positiva

Prop. 1972: 64

20

erfarenheter som inom länet finns av företagsarrende, förordar att större möjligheter än som har föreslagits i promemorian skapas för samhället att i arrendeform driva nedläggningshotade företag under kortare period. De komplikationer som kan föreligga bör enligt länsstyrelsens mening väga lätt mot den temporära sysselsättningseffekten.

Kommerskollegium anser att arrendering av företag kan ha vissa för­delar men samtidigt ställa sig dyrare för staten än de föreslagna bidra­gen. Länsstyrelsen i Gävleborgs län förordar att i de faU då driftbidraget är OtiUräckligt för att kunna uppskjuta en förestående nedläggning staten skaU kunna ta initiativ till exempelvis ett arrende. Utredningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. erinrar om att det byte av arbetsgivare som företagsarrende innebär medför åtskiUiga problem av arbetsrättslig art. Det torde exempelvis ankomma på AMS att vid arrende teckna kol­lektivavtal om anställningsvillkoren med de anställdas organisationer, att söka inträde i det på den privata marknaden uppbyggda systemet för sociala förmåner samt att söka någon sorts ersättning för de regler om förhandlingar, skiljenämndsprövning, företagsnämnder m. m. som tidi­gare gäUt i företaget genom huvudavtalen på den privata arbetsmark­naden.

SAF och Sveriges industriförbund tUlstyrker förslaget att bidrags­prövningen skaU ligga hos AMS. Svenska bankföreningen ifråga­sätter, med hänsyn till den befattning som kommerskoUegium kan fömt­sättas få med olika former av stödåtgärder tiU företag, om inte kollegiet borde handha även den här föreslagna verksamheten. Länsstyrelsen i Älvsborgs län förutsätter att handläggningen av driftbidraget samordnas med andra former av företagsstöd. Länsstyrelsen i Gävleborgs län anför att, eftersom regionalekonomiska' synpunkter ofta måste läggas på de olika former av stödåtgärder som kan bli aktuella, länsstyrelsema bör på det regionala planet ha ansvaret för den föreslagna bidragsverksamheten. Länsstyrelsen i Kalmar län förordar med samma utgångspunkter att sam­råd föreskrivs med länsstyrelsen.

Förslagen i promemorian beträffande försöksverksamhetens omfattning och kostnaderna för denna har inte föranlett några invändningar från remissinstanserna. NO anför att han vid bedöm­ningen av förslaget bl.a. tagit hänsyn tiU åtgärdernas begränsade omfatt­ning och försöksnatur.

I fråga om insynen i företagen framhåller kommerskollegium att uppföljningen av bidragsberättigade företag är en mycket svår uppgift, som kräver stor erfarenhet och ekonomiskt kunnande. Det är därför angeläget att länsarbetsnämndema i större utsträckning än vad som har förordats i promemorian anlitar utomstående expertis. Även LO stryker under att insynen och revisionen måste vara effektiv för att stödet inte skaU kunna utnyttjas otillbörligt. Ett antal remissinsanser, däribland Ackordscentralen i Stockholm och flertalet länsstyrelser, anser att den sakkunskap som i dessa avseenden finns företrädd i företagareförening-

Prop. 1972: 64

21

arna bör utnyttjas. Ätskilliga företagareföreningar konstaterar att för­eningarna ofta är engagerade i de krisdrabbade företag som kan bli ak­tuella för stöd och i övrigt bistår företag genom långivning och konsult­insatser samt tjänstgör som regionala uppföljnmgsorgan för lokaliserings­stöd. Föreningama bör därför vara väl lämpade att anlitas för uppfölj­ningen av driftbidragens användning.

LO, TCO och utredningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. uttalar att frågor om driftbidrag bör avgöras i nära samråd med de fackliga organisationerna. Vid den slutliga prövningen av förslagen bör enligt utredningen tiUses att systemet med samrådsgmpper enligt gäUande varselöverenskommelse får omfatta även den föreslagna verksamheten. Utredningen påpekar i detta sammanhang att turordnings­frågan och därmed sammanhängande fackliga problem måste bli beroen­de av överenskommelser med arbetstagamas organisationer.

Departementschefen

Den svenska arbetsmarknaden har under efterkrigstiden präglats av omfattande omstäUningar i vårt näringsUv som en följd av näringslivets anpassning tiU den fortskridande tekniska och ekonomiska utvecklingen samt en hårdnande internationell konkurrens. SärskUt markerad har takten i omstäUningama varit från mitten av 1960-talet. Ett uttryck här­för är stegringen i antalet varsel om nedläggning av företag, vilken fram­går av följande diagram.

____    13 775

445

15  -

intal Antal

arlietoBtällen 100-tal ierSrda arbetstagare 1 000

-tal

1+  -

»------------- 

_.   1

13  -

/

12   -

/    ""          ;

11   -

/

\/

/

10 -

9 -

/ / /

8   -

/

V

7  -

r

6  .

1

5 -

4 53S

-N

1 1 1

   '

4  .

 ' 

y

V.

1

3  -

V

2 -,

y

1  -

80

-

Ix 19É

1--- 1- 

0        fil

I 

62

T

63

1     1     1

64         65       66

1     i     1     1

6T       68         69         70

r-

71

Prop. 1972:64

22

Förskjutningarna i sysselsättningen meUan näringslivets olika sektorer har under senare år inneburit särskilda problem, bl. a. på grund av ökade svårigheter att finna nya anstäUningar för många arbetstagare, framför allt de äldre. Vidare har antalet varsel om nedläggning av förhållandevis stora företag ökat Sådana nedläggningar stäUer regelmässigt höga an­språk på arbetsförmedlingen. I synnerhet när efterfrågan på arbetskraft är ringa krävs inte bara en kvantitativ ökning av insatserna från arbets­förmedlingens sida utan också en fördjupad service tiU den enskilde. För­medlingsarbetet blir tidskrävande och måste ofta kompletteras med andra arbetsmarknadspolitiska åtgärder. En fömtsättning för att ett tUlfredsstäUande resultat skall kunna nås i detta arbete är att såväl den enskUde som arbetsmarknadsorganen får tiUräckligt med tid för att lösa sysselsättningsfrågan. Ett sätt att lösa frågan kan ibland vara att permitteringar helt eller delvis undviks genom att företaget efter rekon­stmktion eller andra åtgärder fortsätter sin verksamhet. Också i detta fall är en väsentlig fömtsättning för en lösning att tillräcklig tid står till förfogande för överväganden och förhandlingar om möjlighetema tiU fortsatt drift. Jag vill särskUt påpeka att staten i olika former gör in­satser till förmån för sådana företag som bedöms ha långsUctiga möjlighe­ter tiU lönsam verksamhet och därmed tryggad sysselsättning för de an­ställda. I detta sammanhang kan nämnas bl. a. det nyligen framlagda förslaget om statligt stöd för att underlätta strukturomvandlingen inom vissa branscher (prop. 1972: 46).

Vad jag nu har sagt gäller även i konjunktursituationer som präglas av allmänt hög efterfrågan på arbetskraft, främst vid permittering av ett stort antal arbetstagare samtidigt eller vid driftinskränkning eller ned­läggning av företag som dominerar sysselsättningen på en mindre ort.

En framgångsrik sysselsättningspolitik i här angivna situationer fömt­sätter att arbetsmarkadsorganen kan få tidiga och preciserade informa­tioner om väntade förändringar av sysselsättningen i företagen. Genom överenskommelsen mellan å ena sidan AMS och å andra sidan SAF, Sveriges Industriförbund, LO och TCO om iakttagande av vissa varsel­tider får arbetsmarknadsorganen i flertalet fall sådan information. Denna varselöverenskommelse ses f. n. över. Även inom andra delar av arbets­marknaden finns motsvarande varselöverenskommelser.

I den mån varseltiderna enligt överenskommelsema inte ger tiUräckligt rådmm för arbetsmarknadsåtgärder i samband med driftinskränkning kan rådmmstiden förlängas genom tidigareläggning av beställningar för bl. a. statliga och kommunala organ eUer genom sysselsättningspolitiskt betingad offentiig upphandling. Ytterligare tidsfrist kan i vissa fall vinnas också genom anordnande av s. k. industriella beredskapsarbeten. Såväl varselöverenskommelserna som de åtgärder som jag nu har redovisat tar sUcte på att förlänga rådmmmet medan arbetstagaren alltjämt är kvar i sin anställning. Sedan anställningen har upphört står givetvis alla arbets-

Prop. 1972:64

23

marknadspolitiska medel till förfogande - beredskapsarbete, arkivarbete, arbetsmarknadsutbildning etc. - för att bereda arbetstagaren anställning eller för att hjälpa honom på annat sätt. Det är emellertid ett självklart mål att söka lösa frågan om fortsatt eller ny anställning utan meUan-kommande särskilda sysselsättningsåtgärder.

Med dessa utgångspunkter har frågan om behovet av ökat rådmm behandlats i en inom inrikesdepartementet upprättad promemoria (Ds In 1972: 2). I promemorian konstateras att det är framför aUt i två ned­läggningssituationer som nuvarande möjligheter att bereda rådrum sy­nes otillräckliga. Den första är när det bedöms ändamålsenligt att söka hålla driften vid företaget i gång tills frågan om företagets framtid hinner klarläggas och åtgärder eventuellt vidtas för att åstadkomma fortsatt verksamhet vid företaget. Den andra situationen är när nedlägg­ningen visserligen inte kan undvikas men där man behöver särskUt långt rådrum att förmedla nya anställningar för arbetstagarna eller göra insatser av annat slag för dessa, dvs. situationer av det slag som jag nämnt inledningsvis. För dessa situationer har i promemorian lagts fram förslag om statligt stöd för tidsbegränsad försatt drift av ned­läggningshotade förelag. Förslaget innebär i sina huvuddrag att sta­ten som försöksverksamhet skall kunna utge driftbidrag till industriföre­tag som hotas av nedläggning på grund av att företaget har gått i konkurs eUer tvingats träda i Hkvidation. Driftbidraget skall kunna utgå endast under begränsad tid. Det skall utgöra högst en tredjedel eller i speciella fall högst hälften av utgående lönesumma. Storleken skall bestämmas så, att bidraget inte ger vinst åt företagets borgenärer eller ägare.

Uppfattningen att nuvarande möjligheter att bereda rådmm för en allsidig bedömning av sysselsättningsmöjligheterna för anställda i ned­läggningshotade företag inte är tillräckliga i vissa situationer vitsordas i allmänhet av remissinstanserna. Jag har samma bedömning. Jag an­sluter mig vidare liksom det stora flertalet av remissinstanserna till för­slaget i fråga om huvudlinjerna för statliga driftbidrag till företag inom tillverkningsindustrin.

Ett driftstöd av här diskuterad art är, som har framhållits i promemo­rian och understmkits vid remissbehandlingen, inte invändningsfritt från konkurrenssynpunkt. I likhet med bl. a. NO anser jag att hänsynen tUl de anstäUdas intressen väger så tungt att statiiga stödåtgärder i begrän­sad omfattning måste kunna övervägas trots vissa invändningar i konkur­renshänseende. Det finns emellertid anledning att gå fram med försik­tighet och under en begränsad föreöksperiod reservera stödet för vissa klart definierade situationer. Erfarenheterna från försöksperioden bör läggas tiU gmnd för en omprövning av stödets användning och utform­ning i fortsättningen och bör kunna ge vägledning när det gäller valet av mera långsiktiga lösningar på det här aktualiserade problemet. Försöks­verksamheten bör därför omfatta stöd tiU företag endast i nedläggnings-

Prop. 1972: 64

24

situationer då särskUt långt rådrum behövs för att man skall nå den bäs­ta lösningen i fråga om de anstäUdas framtida sysselsättning. Syftet skall aUtså inte vara att genom ett generellt verkande stöd mera allmänt förbättra arbetsmarknadsorganens handlingsberedskap i samband med omställningar inom näringslivet. Det är bl. a. mot denna bakgrund som man skall se förslaget att driftbidraget skaU utgå endast till företag som har trätt i likvidation enligt 142 § lagen (1944: 705) om aktiebolag, dvs. tvångslikvidation, eller i konkurs. Jag förordar denna begränsning av försöksverksamheten.

Som har framhållits i promemorian och också påtalats vid remissbe­handlingen kan en konflikt särskilt i konkurssituationen uppstå mellan å ena sidan gällande lagstiftning och borgenäremas intressen samt å andra sidan arbetsmarknadspolitiska hänsyn. Driftbidrag till ett företag i konkurs fömtsätter därför att konkursförvaltaren efter samråd med AMS upprättar förkalkyler rörande verksamhetens bedrivande under viss överenskommen period, som bör vara förhållandevis kort. Därvid måste självfallet sådana frågor som personaltillgång, organisation inom företaget, prisbUdning samt möjlighetema att infria garantiåtaganden etc. beaktas. Det arbetsmarknadspolitiskt betingade behovet av fortsatt bidrag för att upprätthålla driften i företaget skaU prövas kontinuerUgt. Det kräver löpande uppföljning av verksamheten från statens sida. Ett viUkor för bidrag bör vara att staten får rätt tUl full insyn i företaget. Härigenom får staten möjlighet att i samråd med konkursförvaltaren efter hand justera bidraget så att det inte blir så stort att det ökar kon­kursboets tillgångar. Det ankommer på konkursförvaltningen att å sin sida själv pröva att verksamheten bedrivs på ett sätt som inte strider mot gällande konkurslagstiftning.

Utiämnade bidrag skall enligt promemorian helt eller delvis kunna reaktiveras i form av lån med återbetalningsskyldighet i de fall bidrags­givningen trots den kontinuerliga kontroUen leder till att konkursboets tiUgångar ökar. Jag delar den uppfattning som ligger till gmnd för för­slaget men förordar att den kommer till uttryck genom en generell föreskrift att utiämnat bidrag skall återbetalas i den mån bidraget har medfört att verksamheten har gett överskott under den tid då bi­drag har utgått. I det omvända fallet, dvs. att verksamheten trots bidra­get har gått med förlust, bör bidraget kunna höjas med retroaktiv verkan inom ramen för den aUmänna regeln rörande bidragets storlek.

Enligt vad som föreslås i promemorian skall som jag redan har nämnt bidrag kunna utgå med belopp som motsvarar högst en tredjedel av den lön inkl. sociala kostnader som betalas till de anställda. I undantagsfaU, om risk föreligger för betydande samhällssociala problem och det ned­läggningshotade företaget inte kan upprätthåUa verksamheten utan att högre bidrag utgår, föreslås att företaget skall kunna få bidrag med be­lopp som motsvarar högst hälften av lönesumman inkl. sociala kost-

Prop. 1972: 64

25

nåder. Jag kan godta dessa förslag, som aUmänt har biträtts vid remiss­behandlingen.

I den bidragsgmndande lönesumman skall enligt förslaget inte inräk­nas lön utöver ATP-gmndande inkomst. Några remissinstanser har gjort invändningar mot denna begränsning av de bidragsgrundande löne­kostnaderna och hänvisat till behovet av att kvalificerad arbetskraft och viss nyckelpersonal stannar kvar i ett nedläggningshotat företag. EnUgt min mening är det nödvändigt att bestämma en generell övre gräns för den bidragsgmndande lönen i det enskilda faUet för att minska behovet av skälighetsprövning. Jag är därför inte beredd att förorda att nyss­nämnda begränsning slopas. I detta sammanhang vUl jag erinra om att även bestämmelsema om stathg lönegaranti vid konkurs innehåller en begränsning i fråga om beräkning av betalningsgrundande lönefordran.

Jag har i likhet med de flesta remissinstansema ingen erinran mot för­slaget att bidrag skaU kunna utgå i högst sex månader med möjlighet tUl förlängning upp tUl tolv månader efter prövning av Kungl. Maj:t. Risker­na för otilbörlig konkurrens bör särskilt uppmärksammas vid Kungl. Maj:ts prövning av frågan om förlängd bidragstid. Dessutom bör genom föreskrifter och på annat sätt, liksom sker i fråga om driftbidraget tiU bl. a. verkstäder för skyddad sysselsättning, tUlses att bidragsgivningen inte OtUlbörligt påverkar prissättningen på de produkter som tillverkas vid stödföretagen.

I likhet med vad som har förordats i promemorian anser jag vidare att driftbidrag i princip inte bör utgå under den varseltid som skaU iakt­tas enligt gällande överenskommelser härom. Eftersom det i en kon-kurssitution kan uppstå konflikt mellan å ena sidan gällande varsel­överenskommelse och å andra sidan konkurslagen bör det emellertid finnas möjlighet att i undantagfall bevUja bidrag även för period som ligger inom varseltid, dock inte retroaktivt. Bidrag som utgår under varseltid bör alltid förenas med återbetalningskyldighet.

Enligt promemorieförslaget skall bidragsgivningen omfatta endast företag som vid konkurs- eller likvidationstiUfället hade lägst 100 an­ställda. I undantagsfall, när ett företag har synnerlig betydelse för ar­betsmarknaden på en ort, föreslås dock detta villkor kunna efterges. Mot denna begränsning av kretsen bidragsberättigade företag har fler­talet remissinstanser rest invändningar och förordat att bidrag normalt skall kunna beviljas även till företag med mindre antal anställda eUer att begränsningen i fråga om företagsstorlek skall helt utgå. Med anledning av dessa remissyttranden viU jag erinra om att det föreslagna bidraget är avsett att utgöra ett komplement till de medel som arbetsmarknadsorga­nen redan förfogar över. Bidraget är således avsett att användas endast när dessa medel inte är tiUräckliga. I allmänhet torde arbetsförmed­lingen redan nu vara mstad att med kort rådmm ordna för de anställda vid nedläggning av företag som har endast ett mindre antal anställda.

Prop. 1972: 64

26

Å andra sidan kan jag emellertid biträda remisskritiken på denna punkt så tiU vida som också jag anser att den föreslagna gränsen generellt synes väl hög. Jag förordar därför att bidrag i regel skall kunna utgå tiU före­tag som har lägst 50 anställda, inkl. företagsledning. Därjämte bör i överensstämmelse med vad som har föreslagits i promemorian bidrag i undantagsfall kunna utgå även om denna generella gräns inte äi uppnådd.

I anslutning tiU vad som har framhållits i promemorian vill jag i Hkhet med LO understryka betydelsen av att eventueU koncemtillhörighet beaktas vid bidragsprövningen.

Som redovisats i promemorian har det i ett par fall förekommit att AMS har arrenderat en industrieU anläggning för att ge arbetsmark­nadsorganen erforderlig tid för att förmedla nya anstäUningar eller över­väga andra åtgärder för de anställdas framtida sysselsättning. Utred­ningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. har påpekat att sådant företagsarrende innebär åtskilliga problem av arbetsrättslig art. Av hän­syn bl. a. härtiU bör arrende av företag liksom hittills komma i fråga bara i rena undantagsfall, när prövningen i det enskilda fallet visar att det föreligger synnerliga skäl att välja denna form att åstadkomma ökat rådmm.

Jag förordar i enlighet med promemorieförslaget i denna del, som har lämnats utan erinran av en stor majoritet bland remissinstanserna, att be­slut om bidrag under försökstiden skall ankomma på AMS, medan det skaU vara en uppgift för länsarbetsnämnden att betala ut bidrag och att följa upp verksamhetens utveckling i företag som har beviljats bidrag. Det bör således ankomma på länsarbetsnämnden att pröva frågan, om bidrag skaU betalas ut redan i anslutning tUl löneutbetalningarna i före­taget. Det ankommer på Kungl. Maj:t att utfärda de närmare bestäm­melser för verksamheten som kan behövas, varvid vissa av mig här inte berörda frågor, som har tagits upp i promemorian eller i re­missyttrandena, bör övervägas ytterligare.

Den föreslagna bidragsgivningen förutsätter, som tidigare har nämnts, att länsarbetsnämnden får obegränsad insyn i företaget och därigenom får möjlighet att utöva kontroll över verksamhetens bedri­vande. Som några remissinstanser har anfört anser jag det naturligt att den företagsekonomiska sakkunskap som finns företrädd hos företagare­föreningarna anlitas vid kontroUen, när det anses lämpligt och erforder­ligt. Jag förutsätter också att arbetsmarknadsorganen bedriver verksam­heten i nära samråd med olika regionala organ, främst länsstyrelsema, så att behovet av samordning med andra samhälleliga engagemang och med statens fiskala verksamhet blir tiUgodosett. Det är vidare naturligt, som bl. a. LO och TCO har framhållit, att berörda fackliga organisatio­ners synpunkter beaktas vid prövningen av frågor som har samband med den här föreslagna bidragsverksamheten.

Prop. 1972: 64

27

Kostnadema för den förordade försöksverksamheten har angetts tiU uppskattningsvis 5 milj. kr. för år vUket beräknas motsvara sysselsätt­ning av ca 1 000 personer under sex månader. Beräkningen av medelsbe­hovet föraiUeder ingen erinran från min sida. Jag förordar att medel för ändamålet under budgetåret 1972/73 får tas i anspråk från det föreslag­na anslaget Sysselsättningsskapande åtgärder för arbetslösa. Någon omräkning av anslaget med anledning härav erfordras enligt min be­dömning inte.

Under åberopande av det anförda hemställer jag att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen

att godkänna de riktlinjer för statiigt stöd för tidsbegränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag som jag har för­ordat, att tUlämpas fr. o. m. budgetåret 1972/73.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Majrt Konungen att tUl riksdagen skall avlåtas proposition av den ly­delse bilaga tUl detta protokoll utvisar.

Ur protokolletr Britta Gyllensten

ESSELTE TRYCK, STOCKHOLM 1972   722049