Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 99 år 1972

Prop. 1972: 99

Nr 99

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om kiiming i terräng med motordrivet fordon; given Stockholms slott den 21 april 1972.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över jordbruksärenden, föreslå riksdagen att bifalla det förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departements­chefen hemställt.

GUSTAF ADOLF

INGEMUND[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en lag om körning i terräng med snöskoter eller annat motordrivet fordon. Kan sådan körning inom visst område medföra olägenhet från naturvårdssynpunkt eller annan allmän syn­punkt, får Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestäm­mer förbjuda eller meddela föreskrifter för körningen. Förbud eller föreskrifter får inte onödigtvis hindra nyttotrafiken.

1    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 99

Prop. 1972: 99

Förslag till

Lag om körning i terräng med motordrivet fordon

Härigenom förordnas som följer.

1

§ Kan körning med snöskoter eller annat motordrivet fordon i ter­räng eller på väg, som ej allmänt nyttjas för samfärdsel, inom visst område medföra olägenhet från naturvårdssynpunkt eller annan allmän synpunkt, får Konungen eller myndighet som Konungen bestämmer förbjuda eller meddela föreskrifter för sådan körning inom området.

2

§ Vid meddelande av förbud eller föreskrift enligt 1 § skall iakt­tagas att körning som är till gagn för ortsbefolkningen eller som be­hovs för yrkesutövning eller annat nyttigt ändamål ej onödigtvis hind­ras.

3

§ Den som uppsätiigen eller av oaktsamhet bryter mot förbud eller föreskrift enligt 1 § dömes till böter.

Denna lag träder i kraft dagen efter den, då lagen enligt därå med­delad uppgift utkommit från trycket i Svensk författningssamling.

Prop. 1972: 99

Utdrag av protokollet över jordbruksärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 21 april 1972.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärandena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för jordbruksdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om lagstiftning om körning i terräng med snöskoter eller annat motordrivet fordon och anför.

Inledning

Frågan om reglering av den snabbt ökande snöskotertrafiken har under de senaste åren aktualiserats i olika sammanhang bl. a. i riksda­gen. Den 17 maj 1968 förordnade Kungl. Maj:t att aktuella frågor om snöskotertrafiken skulle överlämnas till rennäringssakkunniga' för ut­redning. Utredningsuppdraget skulle avse snöskotrarnas användning i terrängen med hänsyn till inverkan pä naturvärden, renskötseln, tu­rismen, jakt- och fiskevården och andra liknande miljömässiga frågor. De sakkunniga avlämnade i december 1969 betänkandet (SOU 1969: 59) Snöskotern terrängkörning och färdselrätt.

Rennäringssakkunniga har under sitt arbete samrått med motorred-skapsutredningen (K 1968: 49), åt vilken utredning Kungl. Maj:t i ap­ril 1968 uppdrog att se över de s. k. översnöfordonens rättsliga ställning. Motorredskapsutredningen avlämnade i januari 1970 betänkandet (SOU 1970: 9) Snöskotern fordonet och föraren. Motorredskapsutredning­en har övervägt de frågor som hänger samman med snöskotrarna och deras förare, nämligen bl. a. frågor om fordonens beskaffenhet, utrust­ning, registrering, besiktning, försäkring och krav på körkort. Dessa

' Rennäringssakkunniga vattenrättsdomaien L. af Klintberg, ordförande, lant­bruksdirektören N. Agerberg, ordningsmannen A. Persson-Blind, landshövdingen I. R. Lassinannti och överinspektören L. A. Wikman tillkallades av chefen för jordbruksdepartementet med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande den 21 maj 1964 för att utreda och avge förslag rörande rennäringen i Sverige och därmed sammanhängande frågor.

 Med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande den 3 mars 1967 tillkallade chefen för kommunikationsdepartementet en sakkunnig, kanslichefen C. Åke Oden, för att se över reglerna om motorredskap och utreda vissa närliggande frågor. Den sakkunnige antog för utredningsverksamheten beteckningen motorredskapsutred­ningen.

Prop. 1972: 99

4

frågor övervägs f. n. inom kommunikationsdepartementet med sikte på en så snar lösning som möjligt.

Efter remiss har yttranden över rennäringssakkunnigas betänkande avgetts av hovrätten för övre Norrland, rikspolisstyrelsen, överbefäl­havaren, statens järnvägar, kammarkollegiet, statens trafiksäkerhetsverk, domänverket, lantbruksstyrelsen, skogsstyrelsen, statens naturvårdsverk, arbetsmarknadsstyrelsen, länsstyrelserna i Värmlands, Kopparbergs, Gäv­leborgs, Västernorrlands, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län, motorredskapsutredningen, bilskatteutredningen. Cykel- och moped­främjandet, Skid- och frUuftsfrämjandet, Svenska fjällklubben, Svenska jägareförbundet. Svenska kommunförbundet. Svenska motorcykelför­bundet. Svenska naturskyddsföreningen. Svenska samernas riksförbund, Svenska turistföreningen, Sveriges fritidsfiskares riksförbund, Sveriges fältbiologiska ungdomsförbund, Sveriges snöfordonsleverantörer ÄTF och Skogsindustriernas samarbetsutskott.

I denna fråga har samråd ägt rum med chefen för kommunikations­departementet.

Nuvarande förhållanden

Olika typer av översnöfordon in. m.

Med översnöfordon! avses vanligtvis sådana markgående motordrivna fordon som är konstruerade huvudsakligen för framkomlighet under olika snöförhållanden. Gemensamt för hittills gängse, typer är att de utgör bandfordon, dvs. motorns kraft överförs till ett eller flera driv-band eller liknande anordning som ligger an direkt mot underlaget. Styrningen sker antingen genom banden så att ett band bromsas me­dan det andra behåller eller ökar drivhastigheten eller genom en sär­skild styranordning av skid- eller medtyp med enkelt eller dubbelt skidställ. Översnöfordonen kan framföras även pä barmark, t. ex. över myrar. En del typer av översnöfordon kan ges ökad användbarhet för barmarksgäng genom att fordonens styranordning förses med hjul i stället för skidor.

Den i särklass vanligaste typen av översnöfordon är snöskotern, som främst utmärks genom sin lätthet, normalt 150250 kg tjänstevikt. Motorstyrkan brakar uppgå tiU 12 a 40 hkr SAE, och maximifarten kan vara över 100 km i timmen men brukar i terräng normalt hållas under 50 km i timmen. Fordonet har en längd av 200250 cm. Dess bredd understiger som regel 100 cm.

Snöskotern används ofta tillsammans med släpsläde för transport av

' En utförlig redogörelse för översnöfordonens konstruktion och egenskaper m. m. lämnas i motorredskapsutredningens betänkande (SOU 1970: 9) Snöskotern fordonet och föraren.

Prop. 1972: 99

5

utrustning, gods eUer passagerare. Inköpspriset för de vanligaste sko­termodellerna ligger meUan 5 000 och 8 000 kr.

Snöskotern begagnas i stor utsträckning för nyttotrafik, t. ex. som polis- och räddningsfordon, inom rennäringen, för transporter tUl av­sides belägna gärdar och vid anläggnings- och avverkningsarbeten. Det är numera också mycket vanligt att snöskotrar används i fritids- och turismsammanhang, såsom vid jakt och fiske, fjäll- och skärgårdsutflyk­ter samt skidtolkning.

Antalet inom Sverige hittUls försålda snöskotrar torde uppgå till mel­lan 20 000 och 25 000. Den aktuella fordonsparken kan uppskattas till inemot 20 000. Inom landet försäljs omkring 4 000 nya fordon om året.

Av tyngre översnöfordon finns olika typer. De vanligaste är arméns bandvagnar och olika modeller av s. k. vesslor. De har ungefär samma utrustning som vanliga bilar men är försedda med drivband som även används för styrning. Vesslorna, som är relativt dyra i anskaffning, be­gagnas praktiskt taget uteslutande i nyttotrafik, exempelvis i fjällrädd­nings- och polistjänst, vid fjällhotell samt för anläggnings- och avverk­ningsarbeten. Framkomligheten är hög även på barmark. Antalet civUa vesslor i Sverige uppskattas till ca 400.

Utanför det använda begeppet översnöfordon faller ett flertal andra terränggående fortskaffningsmedel av vilka vissa ännu så länge befin­ner sig på experiment- och utvecklingsstadiet. Dessa fortskaffningsme­del är i första rammet avsedda för barmarksgäng men kan, i större eller mindre utsträckning, användas också i snö och i en del fall på vatten (amfibiefordon). En del typer är hjuldrivna, varvid den förbätt­rade terrängframkomligheten vinns genom ökning av gummiringarnas dimensioner, ibland i förening med sänkning av ringarnas lufttryck. Andra modeller har propeller- eller jetdrift och kan dä antingen vara försedda med medar (propellerslädar) eller innehålla aggregat som ut­vecklar "luftkuddar" av komprimerad luft på vilka farkosterna vilar under gång (luftkudde- eller svävarfarkoster).

Gällande bestämmelser m. m.

Trafiken med snöskoter och andra motordrivna fordon kan i vissa fall inskränkas med hänsyn till naturvårdsintresset. Sålunda kan enligt naturvårdslagen'(1964: 822) Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer för varje nationalpark meddela de föreskrifter om rätten att färdas över nationalparken eUer annars vistas där som be­hövs för att trygga ändamålet med nationalparken (5 § andra stycket). Med stöd av denna bestämmelse har i allmänhet i de reglementen som fastställts för parkerna tagits in förbud att där använda motordrivet fordon. De samer som driver renskötsel inom parkerna har ansetts vara undantagna från förbudet. För de områden som enligt naturvårdsla-

It   Riksdagen 1972.1 saml. Nr 99

Prop. 1972: 99

6

gen avsatts som naturreservat kan länsstyrelsen meddela föreskrifter om vad allmänheten har att iakttaga för att ändamålet med reservatet skall tryggas (10 §). I alla reservat i norrlandslänen och i Kopparbergs län gäller förbud mot motordrivna fordon. I några fall omfattar förbudet uttryckligen översnöfordon eller snöskoter. Genom kungörelsen (1965: 57) om lokala bestämmelser till skydd för djurlivet har länsstyrelsen bemyndigats att utfärda förbud att bl. a. färdas eller uppehåUa sig inom visst område. Föratsättningen för att sådant förbud skaU utfärdas är att det utöver fridlysning enligt jaktstadgan (1938: 279) krävs särskilt skydd för djurlivet inom området i fall dä erforderligt skydd ej har anordnats enligt naturvårdslagen. Meddelat förbud gäller inte markinnehavaren eller hans folk och inte heller statiig eller kommunal tjänsteman i tjänsteärenden.

AUmänna ordningsstadgan (1956: 617) innehåller bestämmelser som gör det möjligt för lokal myndighet att frän ordningssynpunkt reglera färdselrätten vid sidan om allmänna och enskilda vägar och körleder. Med stöd av stadgan kan kommunfullmäktige i lokal ordningsstadga införa färdselförbud inte bara på allmänna platser utan även på andra områden som upplåtits till allmänt begagnande (1 § andra stycket, 7 och 23 §§). Som exempel kan nämnas att den lokala ordningsstadgan för Kiruna kommun innehåller bestämmelser om trafik med snöskoter. I stadgan förbjuds allmänheten att utan särskUt tUlstånd av polis­myndighet köra snöskoter dels inom stadsplanelagt område och inom vissa områden med fastställd byggnadsplan, dels inom vissa andra sär­skilt angivna områden där det finns t. ex. skidbackar, slalombackar, kälkbackar och särskilt anlagda skidspår.

Enligt särskild föreskrift i allmänna ordningsstadgan (12 § andra stycket) är det förbjudet att utan tillstånd av polismyndighet anordna tävling eller uppvisning i motorsport. Detta tillständstvång är inte in­skränkt till allmän plats och därmed likställt område, och det gäller också i fråga om sådana motordrivna färdmedel som helt eller delvis är undantagna från bestämmelserna i vägtrafiklagstiftningen, exempel­vis snöskotrar.

Kungl. Maj:t har vid flera tUlfällen i anledning av framställningar från tillverkare och importörer med stöd av vägtrafikförordningen be­stämt om klassificering av snöfordon av olika fabrikat. Sä t. ex. har Kungl. Maj:t funnit ett antal snöskotrar av olika fabrikat vara att hänföra till motorfordon allenast under förutsättning att de tas i bruk pä väg. En följd härav är den att fordonen inte kunnat lagligen fram­föras på väg, om de inte registrerats.

För luftkuddefarkost (svävare) gäller särskilda bestämmelser. Svä-vare får inte brakas inom riket utan särskilt tillstånd. Sådant tillstånd meddelas av Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestäm­mer (SFS 1966:159).

Prop. 1972: 99

7

Rätten att färdas över annans mark följer av den s. k. allemansrät­ten. Denna rätt begränsas främst genom bestämmelsen om straff för tagande av olovlig väg (12 kap. 4 § brottsbalken) av vilken framgår att det är förbjudet för utomstående att färdas över tomt eller plante­ring eller över annan äga, som kan skadas därav. Till de oklara frå­gorna rörande allemansrättens innebörd torde höra spörsmålet om och i vad mån befogenhet finns att utan markägarens samtycke färdas i ter­rängen med lätta översnöfordon som snöskoter. I en framställning av allemansrätten som lämnas av professor BertU[REDACTED_EFTERNAMN] sägs bl. a. följande:

Allemansrätten kan enklast beskrivas som en befogenhet för envar att i viss utsträckning nyttja annans fastighet, oavsett om man äger någon särskild rätt till den. Nyttjandet får dock inte gå så långt att fastighetens ägare (eller annan med särskild rätt till fastigheten, t. ex. en nyttjanderättshavare) tUlfogas nämnvärd olägenhet eller skada. Innebörden av denna modifikation är svår att fastställa. De lagbestäm­melser som finns på området är delvis svårtolkade. Rättspraxis är obe­tydlig och litteraturen sparsam. Vissa frågor om avvägningen mellan markägarens och allmänhetens intressen är starkt kontroversiella. En hänvisning till sedvanan ger knappast tillräcklig ledning, eftersom pä senare är särskUt med bilismens genombrott allmänhetens vanor befunnit sig i snabb förändring och för övrigt torde växla bland olika kategorier av friluftsintresserade. Vid en tolkning av oklara lagregler verkar det mera närUggande att särskilt beakta den allmänna tendensen bl. a. i naturvårdslagen att tillvarataga allmänhetens intresse av rö­relsefrihet i markerna, så länge markägaren inte tillfogas nämnvärd ekonomisk skada. Ytterligare kompliceras läget av att bestämmel­serna huvudsakligen rör straffansvar, vUket också utgör den praktiskt viktigaste påföljden när allmänhetens befogenheter överskrids. Allt nyttjande som går fritt från straff kan dock inte anses tillåtet.

I Norge gäller f. n. följande reglering för snöskoterkörning. I mars 1969 meddelade direktoratet för statens skogar bestämmelser för mo-toriserad trafik på statsallmänningar. Bestämmelserna baserade sig på statens äganderätt till marken och utformades som en fullmakt för för­valtare av dessa allmänningar att efter samråd med lokal myndighet ingripa mot onödigt bruk av motordrivna transportmedel vid färdsel utanför väg på statsallmänningar. Senare år 1969 gav direktoratet mot­svarande fullmakt tUl förvaltare av statsegendom som inte är statsall-männing. Med stöd av dessa fullmakter har förbud mot snöskoter­körning meddelats i stor omfattning bl a. på Hardangervidda och i Nordnorge. Undantag har därvid gjorts för nyttotrafik såsom körning i samband med ambulans-, räddnings- och polistjänst samt i närings­utövning såsom renskötsel. Övrig körning är beroende av dispens i sär­skilda fall. Lantbraksminister Treholt har i stortinget i januari 1972 förutskickat att en särskild utredning kommer att tillsättas med uppdrag

r : 

t.

Framställningen finns intagen i JonzonDelin, Naturvårdslagen s. 17.

Prop. 1972: 99

8

att överväga frågan om lagreglering av snöskoterkörning pä såväl all­män som privat mark.

Någon lagstiftning om trafik med snöskoter eller andra terrängfor­don har inte genomförts i Finland. För att närmare utreda frågan har en särskild kommitté, den s. k. snöskoterkommittén, tiUsatts. Kommittén väntas presentera sin utredning i slutet av maj 1972.

De sakkunniga

De sakkunniga anser att snöskotern i regel torde kunna framföras utan särskilt tiUständ av markägaren, om det sker pä snötäckt mark utanför tomter och planteringai".

Enligt de sakkunniga är del: numera en allmän uppfattning att den snabbt ökande snöskotertrafiken ger upphov till åtskUliga olägenheter särskilt i fjälltrakterna. Det framhålls att skotrarna har ökat risken för utrotning av vissa djurarter, att de underlättar tjuvskytte, tjuvfiske och renstölder och att renskötseln försvåras genom att skotertrafik äger rum exempelvis inom kalvningsområden och i närheten av platser där re­narna brukar samlas ihop. Dessutom vållar snöskoterförarna ofta otrev­nad och irritation för andra som uppehåller sig i fjäUen, då de stör tyst­naden i naturen, kör i vägen för slalomåkare och skadar befintliga skid­spår. Olägenheter av snöskoterkörning uppges förekomma även utanför fjälltrakterna, t. ex. för renskötseln i skogsterräng och för skidåkning i närheten av tätorter. De sakkunniga framhåller att samtidigt som far­hågorna för skotertrafikens avigsidor kommit till tydligt uttryck har hörda myndigheter och organisationer nära nog genomgående fram­hållit att snöskotern, rätt anviind, utgör ett mycket värdefullt kom­munikationsmedel särskilt i vägfattiga trakter. Ingen meningsskUjaktig-het har sålunda rått om att nyttotrafiken med snöskoter t. ex. i ren­skötsel och skogsbruk, för person- och godsbefordran till och från av­sides liggande permanentbebyggelse samt i räddnings- och polistjänst bör vara tillåten. Också när det gäller den mer nöjesbetonade skoter-körning som äger rum i samband med fritidsfiske eller eljest i avkopp­lingssyfte har enligt de sakkunniga flertalet av dem som yttrat sig under utredningsarbetet gjort gällande att det inte är önskvärt med ett gene­rellt snöskoterförbud utan att det endast är förekommande olägenheter av trafiken som bör motarbetas.

De sakkunniga anför sammanfattningsvis att de olägenheter som snö­skotrarna vållar i vissa trakter och än mer den snabba ökningen av an­talet terrängfordon som är att emotse gör det nödvändigt med någon form av ingripande från det aUmännas sida för att hindra en invasion av motoriserad trafik i ömtåliga trakter och för att komma till rätta med förekommande missbruk. Ingripandena bör emellertid göras sä att sä

Prop. 1972: 99

9

långt möjligt endast missbruken men inte den lojala användningen av terrängfordonen hindras.

De sakkunniga framhåller särskilt att deras förslag bör ses mot bak­grunden av att motorredskapsutredningen i sitt betänkande föreslår be­stämmelser rörande terrängfordonens kommunikationstekniska behand­ling. De missförhållanden som f. n. förekommer beror till inte ringa del pä att det saknas kompetenskrav för förarna, att fordonen i stor ut­sträckning är anonyma, att ingen högsta bullernivå är fastställd, att inga i praktiken användbara regler finns om korsning med den vägbundna trafiken, etc. Behovet av inskränkningar i rätten att färdas med snöskoter får därför enligt de sakkunniga inte bedömas med utgångspunkt i dagens situation utan man bör kunna räkna med att åtskUliga av de nuvarande avarterna inom skotertrafiken försvinner när ändamålsenliga trafiktek­niska regler blivit införda.

De sakkunniga diskuterar ingående frågan huruvida det bästa sättet att komma till rätta med olägenheterna av snöskotertrafiken är att införa något slag av generellt förbud eller om mer selektiva åtgärder i form av lokala förbud e. d. bör tiUgripas.

Verkan av ett generellt förbud är främst att därigenom åstadkommer man en för hela landet enhetlig reglering som kan förutsättas bli känd för alla som innehar eller överväger att skaffa snöskoter eller annat terrängfordon. Ett sådant förbud kan därför antas verka starkt häm­mande pä försäljningen av sädana fordon till personer som inte har användning för dem i sitt arbete. Ett generellt förbud skulle sålunda på litet längre sikt sannolikt visa sig vara ganska effektivt som spärr mot en tilltagande motoriserad nöjestrafik med terrängfordon. Enligt de sak­kunniga bör emellertid inte förbises att ett generellt förbud för nöjes-körning är förenat med betydande olägenheter. En invändning mot för­budstanken är att det i stora delar av landet hittills inte framkommit nämnvärda olägenheter av skotertrafiken och att det får anses ovisst om det ens i framtiden blir nödvändigt att begränsa den annat än i vissa trakter. Bl. a. de norrländska skärgårdarna har tack vare snöskotrarna blivit lätt tUlgängliga också under vinterhalvåret. För sådana regioner skulle ett generellt snöskoterförbud framstå som omotiverat och i varje fall nödvändiggöra ett omständligt och dyrbart dispensförfarande. En annan nackdel av ett generellt förbud är enhgt de sakkunniga svårig­heten att dra gränsen mellan tilläten nyttotrafik och förbjuden nöjes­trafik. Visserligen är en hel del av nyttotrafiken av sådant slag att det knappast behöver råda något tvivel om att den skulle vara tillåten, t. ex. körning i samband med renskötsel, skogsbruk, ambulans-, räddnings- och polistjänst, reparation av kraftiedningar etc. Vid sidan härav finns emel­lertid användningsområden, där det är svårt att ge generella regler och där det vore önskvärt att i stället kunna anpassa förbudets räckvidd med hänsyn till förhållandena i det särskUda fallet. Exempel härpå är vissa

Prop. 1972: 99

10

varutransporter, jakt- och fiskeutflykter och bogsering av tolkande skid­åkare. Gränsfallen mellan den klart nyttiga och den klart onödiga tra­fiken torde bli mycket talrika, varav följer att ett dispensförfarande för de oklara fallen måste få avskräckande proportioner.

Alternativet till ett generellt förbud mot annan trafik än den ut­präglade nyttotrafiken är att möjlighet införs till lokala inskränkningar i färdselrätten. Härigenom torde man inte uppnå en tika kraftig broms på snöskoterförsäljningen som med ett generellt förbud, och denna utväg kan måhända såtillvida sägas inte helt tillgodose de frän naturskydds-häll framförda önskemålen om en effektiv spärr mot tendensen till ökning av antalet motordrivna terrängfordon. A andra sidan blir det möjligt att anpassa de förbucl som kan behövas efter de lokala för­hållandena, vilket bl. a. innebär att undantag från förbuden i form av personliga dispenser behövs i väsentiigt mindre omfattning än om alter­nativet med generellt förbud väljs. Även om svårigheterna med gräns­dragningen mellan tUlåten och otUlåten trafik inte helt bortfaller, blir dock problemen åtminstone kvantitativt i hög grad reducerade.

De sakkunniga förordar mot bakgrunden av de överväganden som sålunda gjorts utvägen med lokala förbud.

En grund för ett färdselförbud bör enligt de sakkunniga vara att djur­livet behöver skyddas inom visst område. Behovet av skydd för djur­livet kan enligt de sakkunniga uppenbarligen vara för handen även om det inte föreligger en aktuell fara för att viss djurart försvinner, i vUket fall ett förbud enligt 14 § naturvärdslagen bör meddelas. Även regionala och lokala fredningsbehov avses sålunda bli tillgodosedda genom ut­färdande av ett lokalt färdselförbud. Givetvis skall ett sådant förbud kunna inskränkas till viss del av året, t. ex. yngeltiden.

Ett annat skäl till ett färdselförbud bör vara risken för otrevnad för närboende eller andra, dvs. för dem som uppehåller sig inom området vare sig de är bosatta där eller inte. Avsikten är att beslutsmyndigheten vid behov skall kunna verkställa ett slags uppdelning av markerna mel­lan sådana områden där motoriserad turism får förekomma och andra som i möjligaste mån hålls fria från motortrafik. Endast undantagsvis bör det emellertid förekomma att ett område eller en vandringsled av­stängs för snöskotrarna utan alt en alternativ framkomstmöjlighet står öppen för dem. Över huvud taget bör enligt de sakkunniga befogenheten att begränsa färdselrätten för en del av aUmänheten i syfte att främja trevnaden hos en annan del utövas med varsamhet.

Det bör dock finnas möjlighet att i enstaka fall, då fråga är om sär­präglade områden med stort skönhetsvärde där motorbuller skulle verka starkt störande, förbehålla naturupplevelsen ät dem som är beredda att ta sig dit utan motoriserade hjälpmedel.

Gemensamt för de båda motiven till färdselförbud skydd för djur­livet och undvikande av otrevnad är att skyddsbehovet skall vara knu-

Prop. 1972:99

11

tet till visst område. Enligt de sakkunniga är det inte meningen att gene­rella färdselförbud skall utfärdas, gällande för hela länet eller exempel­vis alla länets fjälltrakter. I stället fömtsatts en noggrann avvägning mel­lan de fördelar och de olägenheter som ett eventuellt förbud kan antas medföra både för allmänheten och för den berörda bygden. Enligt de sakkunniga bör beslutsmyndigheten också tillse att förbudsområdet inte görs störte och förbudstiden inte längre än som motiveras av skydds­behovet. Att skyddsbehovet skall vara knutet tiU visst område innebär inte heller att förbudet måste omfatta hela detta område. Tvärtom bör ett färdselförbud normalt gäUa endast vissa vandringsleder o. d. Det är enligt de sakkunniga inte heller sagt att förbudet behöver begränsas tUl det område som skall skyddas utan i många fall kan det vara viktigast att tillfartslederna dit blir spärrade. En faktor som i praktiken bör tUl-mätas avsevärd betydelse är omfattningen av de bullerstörningar som den aktuella trafiken för med sig. Visar det sig framdeles möjligt att aU-mänt få skotrarna bättre Ijuddämpade, bör sålunda förbudsbestämmel­serna efter hand kunna tillämpas mindre strängt än om nuvarande bul­lernivå inte går att sänka.

I fråga om färd på is med snöskoter och andra terrängfordon anser de sakkunniga att några inskränkningar inte behövs med hänsyn till na­turvårdsintresset.

De sakkunniga tar också upp frågan huruvida okynneskörning med skoter i renbetesmarkerna, varigenom renarna blir störda och i vissa fall kan skadas, bör motivera lokala förbud mot snöskoterkörning. Frågan är enligt de sakkunniga svår att riktigt bedöma. Sannolikt uppkommer mera väsentliga olägenheter i huvudsak bara under specieUa förhållan­den främst i samband med renkalvningen och när renarna samlas ihop i större flockar. Normalt torde renarna annars inte bli allvar­ligt störda av snöskotrarna, som aUmänt används av renskötarna själva. De från renskötselsynpunkt allvarligaste verkningarna av skotertrafi­ken uppkommer på kalvningslanden och under rensamlingsarbeten. Dä det här är fråga om relativt begränsade områden, bör det inte vara omöjligt att genom lokala terrängkörningsförbud hindra eller åtminsto­ne avsevärt begränsa onödig körning vid dessa tillfällen. Både kalvnings­landen och flertalet rensamlingsplatser används regelbundet år efter år. Det är därför förhållandevis lätt att faststäUa var skyddsbehov är för handen. Ett förbud bör inte omfatta annan tid än dén dä förbudsom­rådet brukar begagnas som kalvningsland resp. för rensamling.

Enligt de sakkunniga krävs uttryckliga regler om att nyttotrafiken inte får hindras av ett utfärdat förbud och att allmänhetens rätt ätt färdas inte onödigtvis får inskränkas genom förbudet. På vad sätt nytto­trafikens fortbestånd skall garanteras fär bU beroende av omständig­heterna, särskilt trafikens omfattning och betydelse samt skyddsbeho­vets angelägenhetsgrad. Klart är enligt de sakkunniga att den utpräg-

Prop. 1972: 99

12

lade nyttotrafiken körning i samband med renskötsel och skogs­bruk, person- och varatransport för äret-runt-boende i isolerade gårdar, viss trafik av tjänstenatur m. m. alltid bör vara tillåten. De sakkunniga anför att det i regel torde vara ändamålsenligt att i förbudsbeslutet in­förs generella undantag för sådan trafik. För trafik som faller inom det ganska vida gränsområdet meUan utpräglad nytto- och utpräglad nöjes­trafik kan det enligt de sakkunniga vara lämpligt att föreskriva en in­dividuell prövning. Vidare behövs enligt de sakkunniga en bestämmelse om att meddelat färdselförbud inte gäller markinnehavaren eller hans folk. Motsvarande bestämmelse finns i 3 § kungörelsen om lokala be­stämmelser till skydd för djuiiivet, som dessutom undantar statlig och kommunal tjänsteman i tjänsteärende från förbud. Något generellt un­dantag för tjänstemän är enhgt de sakkunniga inte erforderligt beträf­fande de tilltänkta färdselförbuden utan det bör för tjänstemännens del räcka med bestämmelser rörande nyttotrafik i allmänhet.

I fråga om markinnehavaren och hans folk är det enligt de sakkun­niga däremot lämpligt med en särskUd föreskrift som helt undantar dem från förbudets rättsverkningar. Det är främst praktiska skäl som talar härför. Med en sådan bestämmelse kan ett förbud inte innebära något ersättningsgillt inträng i de rättigheter som tUlkommer mark­ägaren och andra eventuella rättsägare, något som i hög grad förenklar förfarandet vid förbuds utfärdande. Härtill kommer att markinneha­varen och hans folk i allmänhet torde kunna åberopa att deras terräng­körning utgör nyttotrafik, varfiir undantaget i realiteten inte torde föra med sig någon nämnvärd ökning av den tillåtna motortrafiken.

Enligt de sakkunniga bör de föreslagna inskränkningarna inte gälla enbart snöskotrar utan måste omfatta motordrivna fortskaffningsme­del över huvud taget. Beteckningen motordrivna fortskaffningsmedel är i första hand avsedd att omfatta alla motordrivna fordon. Som fordon räknas enligt 1 § 1 mom. vägtrafikförordningen (1951: 648) varje an­ordning på hjul, band eller medar, som är inrättad för färd på mar­ken och ej löper på skenor. Förutom de typiska terrängfordonen snö­skotrar, vesslor och bandvagnar åsyftas således även vanliga bilar och bussar, motorcyklar (inkl. mopeder), traktorer och motorredskap.

Beslutanderätten i de aktuella, förbudsfrågorna bör enligt de sakkun­niga bli delegerad till den regionala naturvärdsmyndigheten, dvs. läns­styrelsen. Denna myndighet handhar f. n. flertalet liknande befogenheter enligt naturvårdslagen, och den måste anses väl ägnad att göra den av­vägning mellan naturvårds- och samfärdselintressena som bör ske in­nan ett färdselförbud utfärdas.

I enlighet med det anförda föreslär de sakkunniga ett tUlägg till na­turvårdslagen innebärande att länsstyrelsen fär befogenhet att meddela förbud mot framförande av motordrivna fortskaffningsmedel på land utanför farvägar och körleder, om det erfordras till skydd för djur-

Prop. 1972: 99

13

livet eller för att undvika otrevnad för närboende eller andra. Vid meddelande av sådant förbud skaU tillses att nyttotrafiken inte hindras och att aUmänhetens rätt att färdas inte onödigtvis inskränks. Vidare föreslås sådan ändring i 1928 års renbeteslagi att förbud mot motor­trafik skall kunna meddelas inom område som utgör renkalvnings-land eller brukar användas vid hopsamling av renarna.

För att motverka okynneskörning med snöskotrar och andra terräng­fordon i fritidsområden, skidbackar och skidspår som är upplåtna till allmänheten rekommenderar de sakkunniga kommunerna att vid be­hov införa färdselförbud i sina lokala ordningsstadgor.

Rennäringssakkunniga har övervägt att införa förbud mot alt med­föra jaktvapen vid färd pä snöskoter men har stannat för att ett så­dant förbud skulle föra med sig större olägenheter än fördelar. Inte heUer i övrigt föreslås någon ändring av gällande jakträttsliga be­stämmelser.

I syfte att minska ölägenheterna av den motoriserade terrängkör­ningen bör enligt de sakkunniga särskilda skoterleder iordningställas och underhällas. Finansieringen av åtgärderna anses i princip böra ankomma på skoterägarna. Av praktiska skäl och med hänsyn tUl att bensinskatt erläggs för skotrarna trots att dessa i mycket ringa ut­sträckning anlitar det allmänna vägnätet förordas dock att kostna­derna skall bestridas av statsmedel.

Remissyttrandena

De allra flesta remissinstanserna är ense med de sakkunniga om att trafiken med snöskoter behöver regleras. Kritiska mot de sakkunnigas förslag till sådan reglering är endast Svenska motorcykelförbundet och Sveriges snöfordonsleverantörer. Betänkandet utgör enligt motorcykel­förbundet ett alltför stort ingrepp i den personliga friheten. En diffe­rentiering av skoterkömingen dels inom fjällområden, dels inom öv­riga områden önskas av förbundet.

Bakom de sakkunnigas förslag till lokala begränsningar i snöskoter­trafiken ställer sig kammarkollegiet, lantbruksstyrelsen, statens trafik­säkerhetsverk, länsstyrelserna i Värmlands, Västernorrlands, Västerbot­tens och Norrbottens län, motorredskapsutredningen och Skid- och fri­luftsfrämjandet. Det framhålls bl. a. att ett generellt förbud mot snö­skotertrafik skulle medföra betydande olägenheter från olika synpunkter. Även Svenska samernas riksförbund är positivt tUl lagförslaget.

Vissa remissinstanser uttalar sig för en skärpning av de sakkunnigas förslag. Hit hör naturvårdsverket, domänverket, skogsstyrelsen och skogsindustriernas samarbetsutskott. Naturvårdsverket anser att man bör meddela ett generellt förbud mot snöskotertrafik och göra undantag

* Lagen har ersatts av rennäringslagen (1971: 437)

Prop. 1972: 99

14

från detta genom dispenser för erforderliga områden och leder för kör­ningens behov. Enligt naturvårdsverket medger inte förslaget tillräckligt effektiva åtgärder för att minska det ökande bruket av terränggående fordon. Domänverket anser att sedan skoterleder och dispensområden planlagts bör ett generellt förbud införas för färdsel med snöskoter på övriga marker med undantag för nyttotrafik. Dispens bör kunna ges för hela skärgårdar och stora fjällområden. Skogsindustriernas samarbets­utskott önskar ett genereUt färdselförbud på land. Undantagna bör vara markägaren och hans folk, samer och personer med andra legala uppgifter. För turismen och fritidsverksamheten bör länsstyrelserna kun­na förordna om särskUda leder och områden, där skotern under vissa givna villkor får användas. Skogsstyrelsen och domänverket anser det vara en allvarlig brist att de sakkunniga inte går in på frågans jordbruks-och skogsbruksaspekter. Den överhängande risken för skadeverkningar på skogsbruket och höstsådda grödor bör uppmärksammas. Enligt skogs­styrelsen är ett generellt förbud för trafik med motorfordon i terrängen från skoglig synpunkt klart att föredra.

Svenska naturskyddsföreningen framhåller att lagstiftningen i ämnet måste klargöra att det inte är tillåtet att utan markägarens medgivande framföra motorfordon på annans mark vare sig marken är bar eller snö­täckt. Förbudet att framföra motorfordon över annans mark bör gälla lika väl inägor och skogsmark som fjällvidder. Svårigheter att få respekt för förbudet i vad avser fjällområden o. d. torde föreligga. Förbudet måste därför förses med lämpliga undantag. I den mån färd med motorfordon gör intrång på allmänna intressen ligger det i sakens natur, att restriktioner kan uppställas för vad markägaren får göra eller tillåta andra att göra. Sådana restriktioner kan behövas ur ordningssynpunkt, ur trafiksäkerhetssynpunkt och ur naturvårdssynpunkt m. m. Bl. a. kan det vara angeläget att det inte tillåts sådan trafik som är störande för fri­luftslivet. Naturskyddsföreningen anser vidare att det bör finnas möjlig­het att även mot markägarens vilja tillåta motorfordons framförande. Lämpliga leder bör kunna upplåtas. Utanför dessa leder bör trafiken vara förbjuden. Liknande synpunkter förs fram av flera andra re­missinstanser.

Frågan om färd över is skall vara tUlåten med hänsyn till naturskydds­intressena tas upp av några remissinstanser. Naturvårdsverket anser att starka skäl talar för att även färd över is skall vara reglerad och anger som exempel vissa sjökedjor i fjällområdena och vissa skärgårdsom­råden. Samma uppfattning har domänverket, hovrätten för Övre Norr­land, länsstyrelserna i Jämtlands och Västerbottens län samt Svenska naturskyddsföreningen. Det påtalas bl. a. att olägenheterna för när­boende är lika stora då snöskoter framförs över is som pä land.

Enligt de sakkunnigas förslag skall grunderna för förbud vara skydd för djurlivet, undvikande av ctrevnad för närboende eUer andra och

Prop. 1972: 99

15

tillgodoseendet av rennäringens intressen. Alla de hörda länsstyrelserna samt domänverket och skogsstyrelsen pekar pä att även skogsbrukets in­tressen och växtlivet kan behöva skyddas genom färdselförbud. De båda sistnämnda myndigheterna framhåUer att skotertrafik över snötäckta skog.splanteringar och hyggestrakter kan orsaka allvarlig skada på skogsplantor. Länsstyrelsen i Norrbotten län anser att även känsliga geologiska ytbildningar bör kunna skyddas genom ett förbud.

Vad de sakkunniga anfört om undantag för nyttotrafiken lämnas i stort sett utan erinran i remissyttrandena. Överbefälhavaren förutsätter att den militära verksamheten innefattas i begreppet nyttotrafik.

De sakkunnigas förslag att ett förbud att färdas i terrängen inte bör gälla enbart snöskotrar utan även måste omfatta andra motordrivna fort­skaffningsmedel möter inga egentliga invändningar.

Flera remissinstanser anser att förbud erfordras mot att medföra jaktvapen vid färd med snöskoter. Hit hör Svenska naturskyddsför­eningen, som anser det synnerligen välmotiverat att utfärda sådant för­bud. Skogsindustriernas samarbetsutskott har funnit omfattningen av illegal jakt sä oroande, att den föreslär att jaktstadgan skärps såvitt gäl­ler transport av vapen och ammunition med skoter eller motsvarande fordon. Nuvarande rätt att transportera vapen vid färd inom jaktom­rådet till eller frän jaktpass bör dock behållas för markägaren och hans folk samt för samer i yrkesarbete. Liknande farhågor framförs av 5ve-riges fältbiologiska ungdomsförening, Västernorrlands läns jaktvårds­förening och Dalarnas jaktvårdsförbund. Enligt Svenska jägareförbun­dets uppfattning är ett förbud mot transport av jaktvapen med snö­skoter nödvändigt för att undgå att jakten motoriseras. En sådan be­stämmelse har betydelse från bl. a. kontrollsynpunkt. Gävleborgs läns jaktvårdsförening föreslår också förbud mot transport av jaktvapen med snöskoter. De lojala jägarna är beredda att underkasta sig besväret att tran.sportera sina vapen såsom de gjorde före snöskoterns tiUkomst. Även länsstyrelserna i Kopparbergs och Norrbottens län anser att änd­ring av jaktstadgan fordras. Domänverket yrkar på motsvarande be­stämmelser. Hovrätten för Övre Norrland anser däremot inte att ett förbud mot transport av jaktvapen kan förordas. Frågan bör tas upp till behandling vid en grundlig översyn av jaktstadgans bestämmelser. Hovrätten ifrågasätter emellertid om inte redan nu det i 11 § 3 mom. andra stycket jaktstadgan upptagna undantaget från första stycket sam­ma moment bör upphävas, såvitt avser färd med snöskoter och liknande fordon. Därigenom skulle det tiU skiUnad mot vad som nu gäller inte bli tillåtet att färdas på egen jaktmark med snöskoter och ha jaktvapen skjutklart. I stället skulle bestämmelserna i första stycket i samma mo­ment bli tillämpliga. Dessa innebär bl. a. att vapnet vid färd med motordrivet fortskaffningsmedel inte fär vara laddat och att det skaU

Prop. 1972: 99

16

förvaras oåtkomligt för föraire och passagerare, om det inte är inne­slutet i fodral. Naturvårdsverket för fram liknande synpunkter.

Utredningens förslag rörande iordningställande och underhäll av skoterleder upptas positivt av bl. a. Svenska kommunförbundet, Sveriges fritidsfiskares riksförbund och domänverket. Arbetsmarknadsstyrelsen anser att iordningställande av nya skoterleder över längre sträckor kan vara arbetsuppgifter som lämpar sig att utföras som beredskapsarbete. I fråga om förslaget att anlägga särskilda alternativleder för skoter-trafik är Svenska turistföreningen och Svenska fjällklubben kritiska. Be­fintliga leder går ofta i trånga fjälldalar. Dessa ger inte utrymme för alternativa skoterleder. Enligt turistföreningen bör däremot förslaget om helt nya leder kunna övervägas under förutsättning att de erhåUer lämp­lig sträckning. Svenska fjällklubben anser att det nöjesbetonade snö-skoteråkandet bör tiUgodoses genom inrättande av särskilda avgränsade snöskoterbanor. Sveriges fritidsfiskares riksförbund understryker be­tydelsen av att leder iordningställs till område som är av intresse för fisket. Slutligen föreslär länsarbetsnämnden i Norrbottens län att behov av särskilda snöskoterleder prövas i samband med ställningstagande till förslag om vandringsleder i fjällen.

I fråga om finansieringen av iordningställandet och underhållet av skoterleder har bilskatteutredningen inte något att erinra mot att stats­medel anvisas för ifrågavarande ändamål. Staten bör enligt naturvårds­verkets mening bidra till kostnaderna för utmärkning och iordning­ställande av skoterlederna, ii.ven Sveriges fritidsfiskares riksförbund anser att kostnaderna bör bestridas av statsmedel. Svenska kommunför­bundet delar de sakkunnigas grandsyn att kostnaden i princip bör be­stridas av trafikanterna via bensinskattemedlen.

Departementschefen

Frågan om trafiken med snöskoter har under senare tid tilldragit sig stor uppmärksamhet. Snöskotern är som bekant ett bandfordon som utmärks genom sin lätthet och snabbhet. Antalet snöskotrar kan i dag uppskattas till inemot 20 000. Antalet har bara på några få år ökat kraftigt. Det finns anledning räkna med en fortsatt ökning. Utvecklingen är på både goti och ont. Snöskotern är ett värdefullt kommunikationsmedel särskilt i vägfattiga trakter. Den underlättar person- och varutransporter till isolerade gårdar både i fjälltrakterna, i snörika skogstrakter och i skärgårdarna. Den är under vintern till stor nytta i samband med ambulans-, räddnings- och polistjänst. Den be­gagnas sedan länge i renskötseln och skogsbruket. Den får allt större användning inom turistnäringen och i friluftslivet t. ex. vid fiskeut­flykter.

Det  har   framkommit   att   också nackdelarna   med   snöskotern   är

Prop. 1972: 99

17

många. Sålunda har skoteråkandet ökat risken för utrotning av vissa djurarter såsom järv, björn, fjällräv och varg. Mycket vUt faller för jägare som med hjälp av snöskoter bedriver olovlig jakt. Enligt jakt­värdarna händer det också att djur spåras eller eljest förföljs med snöskoter. Snöskoterkörning särskilt i fjälltrakterna vållar enligt de sakkunniga också på olika sätt otrevnad och irritation för andra som uppehåller sig där. Snöskotern för oljud. Ljudet når långt och förstärks av ekoeffekter. Anlagda skidspår förstörs. Det händer också att snö­skoterförare vållar olägenheter för renskötseln. Renar som har samlats ihop för flyttning, utskiljning av främmande renar e. d. skingras och renkor på kalvningslanden störs. Skogsstyrelsen och domänverket fram­håller att snöskotertrafik över snötäckta skogsplanteringar på vissa håll kan innebära allvarlig fara för skogens återväxt.

De olägenheter som snöskotrarna sålunda redan nu vållar i vissa trakter och än mer den snabba ökning av antalet fordon som är att emotse gör att rennäringssakunniga, som utrett hithörande frågor, i sitt betänkande (SOU 1969: 59) Snöskotern terrängkörning och färdselrätt, förklarat, att de anser det nödvändigt med någon form av ingripande från det allmännas sida för att hindra en invasion av snöskotrar i ömtåliga trakter och stävja missbruk. De sakkunniga, som ingående har diskuterat frågan huravida det bästa sättet att komma till rätta med olägenheterna med snöskoterkörningen är att införa nå­got slag av generellt förbud mot sådan körning eller att tillgripa se­lektiva åtgärder i form av lokala förbud inom ömtåliga områden, för­ordar utvägen med lokala förbud. Grunden för sådana lokala förbud bör enligt de sakkunniga vara att förbud behövs till skydd för djur­livet eller för att undvika otrevnad för närboende eller andra eller att förbud behövs från renskötselsynpunkt såsom för att freda renarnas kalvningsland från skotertrafik.

Remissinstanserna är överlag ense med de sakkunniga om att trafi­ken med snöskoter behöver regleras. De flesta remissinstanserna godtar de sakkunnigas förslag att myndighet får befogenhet att införa lokala förbud mot körning med snöskoter inom områden som är särskilt käns­liga från naturvårdssynpunkt eller med hänsyn tUl renskötseln. Från något håll hävdas att även skogsbrukets och skogsvårdens intressen bör beaktas vid meddelande av sådana lokala förbud.

Enligt bl. a. naturvårdsverket och domänverket ger de sakkunnigas förslag till lösning inte ett tillräckligt effektivt skydd mot det ökande bruket av snöskotrar. Dessa remissinstanser förordar i stället ett gene­rellt förbud mot snöskoterkörning i terrängen, kompletterat med ett dispensförfarande. Enligt domänverket bör dispens kunna ges för hela skärgårdar och stora fjällområden.

Flera remissinstanser tar upp frågan huravida allemansrätten om­fattar rätt att färdas med snöskoter på annans mark. Vissa remissinstan-

Prop. 1972: 99

18

ser gör gällande att det inte kan anses föreligga någon allmän rätt att färdas med snöskoter i terrängen. Andra remissinstanser har en motsatt uppfattning.

Jag vill till en början ta upp frågan beträffande allemansrätten. De sakkunnigas lagförslag tar sikte på att införa bestämmelser som gör det möjligt att förbjuda snöskoterkörning inom vissa områden som är känsliga från naturvårdssynpunkt. De remissinstanser som hävdar att det inte ingår i allemansrätlen att färdas med snöskoter på annans mark syftar i allmänhet längre. De viU att en lagstiftning som regle­rar körning i terräng med snöskotrar skall ges sådan utformning att den av dem hävdade tolkningen av allemansrättens innebörd kommer till klart uttryck. Lagen bör sålunda enligt dessa remissinstanser klar­göra att det inte är tillåtet att utan markägarens medgivande framföra snöskoter på annans mark vare sig marken är bar eller snötäckt och vare sig marken består av inägor, skogsmark eller fjällvidder. Ett så­dant förbud bör sedan enligt, dessa remissinstanser förses med lämp­liga undantag. Jag kan inte tillmötesgå dessa önskemål. Frågan hur långt allemansrätten sträcker sig är omstridd och remissinstansernas förslag skulle kräva att denna fråga togs upp tUl prövning i hela dess vidd. Klart är emellertid att allemansrätten inte innebär att körning i terrängen med snöskoter på annans mark får ske var som helst. Al­lemansrätten begränsas bl. a. av bestämmelsen om straff för tagan­de av olovlig väg, av vilken framgår att det är förbjudet för utom­stående att färdas över tomi: eller plantering eller över annan äga, som kan skadas däray. Beaktas bör också att allemansrätten i prin­cip reglerar störningsfall där en enstaka markägares ekonomiska el­ler andra privata intressen berörs. Regleringen är alltså av civUrättslig natur. När det gäller en eventuell lagstiftning om förbud mot trafik med snöskoter är det emellertid i första hand allmänna intressen som bör beaktas. En lagstiftning om förbud mot körning med snöskoter bör med hänsyn till det anförda inte reglera allemansrättsliga frågor.

Jag delar de sakkunnigas och remissinstansernas uppfattning att ti­den nu är inne att reglera trafiken med snöskoter som f. n. är på det hela taget okontrollerad. Den väntade snabba ökningen av antalet snö­skotrar kan antas medföra att olägenheterna med snöskotern ökar i stegrad takt. En del ölägenheter bör som de sakkunniga framhållit kunna minskas genom bestämmelser som avser fordonet och föraren. Som jag har anfört inledningsvis övervägs dessa frågor f. n. inom kommunikationsdepartementet med sikte på en så snar lösning som möjligt. Inom ramen för dessa överväganden kommer också att tas upp vissa frågor om trafikregler för färd med snöskoter.

Även om vissa missförhållanden försvinner när bestämmelser om snöskoterns beskaffenhet och utrustning och om förare av fordonet har meddelats, kommer en hel del problem att kvarstå som det gäller att

Prop. 1972: 99

19

komma till rätta med särskUt från naturvårdssynpunkt. Så t. ex. säger det sig självt atl om ett stort antal snöskotrar vid ett och samma tUlfälle uppehåller sig inom ett område som är känsligt med hänsyn tUl djur­livet eUer från annan naturvärdssynpunkt eller om det inom ett sådant område ständigt förekommer snöskotertrafik om också i mindre omfatt­ning, störs viltet och djuren ger sig av tiU andra områden där de ofta får svårare att överleva. Även människor störs. Jag har tidigare nämnt den otrevnad och irritation som mänga känner, när de i fjällen på de mest natursköna och ödsliga platserna störs av smattret från snöskotrar. Inte heller kan man genom bestämmelser om fordonen och förarna skydda rennäringen eller skogsbruket mot skador. Vad jag nu anfört innebär sammanfattningsvis att jag anser det nödvändigt med en reg­lering av snöskotertrafiken inte bara i fråga om fordonet och föraren utan även med hänsyn tUl naturvården, djurlivet, växtiivet, allmänhetens frUuftsliv och andra allmänna intressen. Med sådant aUmänt intresse avser jag t. ex. rennäringens intresse av att renarnas kalvningsland fre­das och skogsvårdsintresset.

Vad beträffar lagstiftningens utformning vill jag framhålla följande. I stora delar av landet har nämnvärda olägenheter genom snöskoter­trafik hittills inte visat sig. Det får anses ovisst i vad mån det i fram­tiden blir nödvändigt att införa restriktioner annat än inom begränsade delar av landet. Så t. ex. torde behovet av restriktioner vara ringa i södra Sverige. Med hänsyn härtUl synes det mindre lämpligt att införa ett för hela landet gällande generellt förbud från vilket undantag får göras i alla de fall då naturvärdsintresset eller annat allmänt intresse inte be­rörs. I stället bör man som de sakkunniga föreslagit anpassa regleringen till förhållandena inom olika delar av landet. Jag förordar därför att Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer ges be­fogenhet att införa förbud eller föreskrifter beträffande sådana områden där en reglering bedöms vara påkallad frän allmän synpunkt. Jag vill förutskicka att jag ämnar föreslå Kungl. Maj:t att uppdra åt i första hand länsstyrelsen, som väl känner till de lokala förhållandena, att be­sluta i dessa frågor. Föreskrifterna kan då på ett smidigt sätt anpassas till föreliggande regleringsbehov. Naturvårdsverket bör utarbeta råd och anvisningar i fråga om restriktioner som är påkaUade frän natur­vårdssynpunkt.

De sakkunniga har föreslagit att ett lokalt förbud mot snöskoter­trafik endast skall omfatta landområden, dvs. inte färd på is. I likhet med flera remissinstanser anser jag att skäl saknas att undanta färd på is från reglering. Enligt min mening bör lagen kunna tillämpas på alla slags områden med undantag av bebyggda områden och väg som all­mänt nyttjas för samfärdsel. Trafik med snöskoter pä sådan väg får be­dömas efter samma grunder som gäller för vägtrafik i allmänhet och kommer enligt uppgift att omfattas av den reglering som övervägs inom

Prop. 1972: 99

20

kommunikationsdepartementet. Lagen föresläs sålunda skola gäUa kör­ning i terräng varmed i detta sammanhang helt allmänt avses om­råde i naturen och på väg som ej allmänt nyttjas för samfärdsel.

Som de sakkunniga föreslagit bör vid meddelande av förbud eller andra föreskrifter tillses att nyttotrafiken inte hindras i onödan. Med nyttotrafik avses då i första hand dels sådan personbefordran eller gods­befordran med snöskoter som är till gagn för ortsbefolkningen i gles­bygdsområden och på andra häll där det råder kommunikationsproblem vintertid, dels sådan körning som behövs för utövande av vissa näringar såsom renskötseln och skogsbjruket. Till nyttotrafik är givetvis också att hänföra körning i samband med ambulans-, räddnings- och poUstjänst, reparation av kraftledningar, körning av krigsmaktens personal i tjäns­ten o. d. Det torde i regel vara ändamålsenligt att länsstyrelsen vid med­delande av föreskrifter gör generella undantag för utpräglad nytto­trafik. För trafik som faller inom det ganska vida gränsområdet mellan utpräglad nytto- och utpräglad nöjestrafik kan det däremot vara lämpligt att föreskriva en individuell piövning, t. ex. på det sättet att körning av annat slag än den i beslutet särskUt undantagna förbjuds, om inte läns­styrelsen eller polismyndighet i särskilda fall ger tillstånd därtUl. Täv-lingskörning bör inte anses som nyttotrafik.

Med hänsyn till att den nu föreslagna lagstiftningen är förestavad av allmänna intressen bör regleringen kunna rikta sig även mot markens ägare eller brukare.

Med hänsyn till den tekniska utvecklingen bör det finnas möjlighet att ingripa även mot andra terränggående motordrivna fordon än snö­skotern. De bestämmelser som jag nu förordat bör därför gälla inte bara snöskotrar utan även andra motordrivna fordon. Med motordri­vet fordon avses då vad som enligt vägtrafikförordningen (1951: 648) är motordrivet fordon, nämligen fordon som för framdrivande är för­sett med motor, dock ej luftfartyg.

Som jag tidigare nämnt har kommun möjlighet att med stöd av all­männa ordningsstadgan reglera körning med snöskoter i terräng på allmänna platser och inom andra områden som upplåtits tUl allmänt begagnande. Denna befogenhet bör lämpligen kvarstå. Några olägen­heter härigenom torde inte behiiva befaras.

I enlighet med det anförda har inom jordbruksdepartementet upp­rättats ett förslag till lag om körning i terräng med motordrivet for­don. Kan körning med snöskoter eller annat motordrivet fordon i ter­räng eller på väg, som ej allmänt nyttjas för samfärsel, inom visst om­råde medföra olägenhet från naturvärdssynpunkt eller annan allmän synpunkt, bemyndigas enligt 1 § lagförslaget Kungl. Maj:t eller myn­dighet som Kungl. Maj:t bestämmer att förbjuda eller meddela före­skrifter för sådan körning inom området. Bestämmelsen om att besluts­myndigheten i enlighet med vad jag ovan anfört skall tillse att nytto-

21

trafik inte hindras i onödan har förts in i 2 § lagförslaget. I lagen har också tagits in en ansvarsbestämmelse (3 §). Lagen bör träda i kraft dagen efter den, då den kommit ut från trycket i Svensk författ­ningssamling.

Som har framgått av det föregående innefattar lagförslaget inte någon reglering av frågan i vilken utsträckning körning med snöskoter får ske på annans mark. I samband med tiUämpningen av den nu föreslagna regleringen kan uppkomma behov att, som de sakkunniga föreslagit, in­rätta snöskoterleder, där körning kan äga rum utan olägenhet vare sig för allmänna eller enskilda intressen. Jag vill framhålla att domän­verket och naturvårdsverket redan nu har vissa möjligheter att inom ramen för sin ordinarie verksamhet låta anordna snöskoterleder på sta­tens mark och inom naturreservat. Även kommunerna kan låta inrätta sädana leder efter överenskommelse med berörda markägare i den män det är till gagn för kommunens medlemmar eller är påkallat för att främja turistväsendet inom kommunen. Erfarenheterna av den nu före­slagna regleringen får visa i vad mån behovet att anordna snöskoterle­der påkallar speciella åtgärder från statsmakternas sida. Jag avser att i annat sammanhang föreslå Kungl. Maj:t att uppdra åt naturvårdsverket att följa denna fråga och framlägga de förslag vartill utvecklingen kan föranleda.

Jag vill slutiigen ta upp en fråga som har samband med jaktstadgan. Flera remissinstanser förordar i motsats till de sakkunniga en skärp­ning av jaktstadgans bestämmelser om förvaring m. m. av vapen vid färd med snöskoter eller annat motordrivet fordon. Bestämmelser härom kan meddelas av Kungl. Maj:t. Jag vill förutskicka att jag har för av­sikt att såsom några remissinstanser förordat föreslå Kungl. Maj:t att såtillvida ändra jaktstadgan att jakträttsinnehavare vid färd även inom jaktområde till och från jaktpass skall förvara vapnet oladdat i väl tillslutet fodral.

Hemställan

Jag hemställer att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen att

antaga förslaget till lag om körning i terräng med motordrivet fordon. Hinder föreligger inte mot att ärendet behandlas först under riksdagens höstsession.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga tUl detta protokoll utvisar.

Ur protokollet:

Britta Gyllensten

MARCUS BOKTR. STHLM t 

»

72  720234