Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1975/76: 82

Regeringens proposition

4,

1975/76:82

om ändring i brottsbalken;

beslutad den 23 oktober 1975.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga det förslag som har upp­tagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll denna dag.

På regeringens vägnar

G. E.[REDACTED_EFTERNAMN]

LENNÄRT GEUER

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i brottsbalkens bestämmelser om gäldenärsbrott. En gäldenär som förstör, ger bort eller på liknande sätt avhänder sig egendom av betydande värde skall enligt förslaget kunna dömas för oredlighet mot borgenärer redan i det fallet alt han framkallar allvarlig fara för att han skall komma på obestånd. Vidare föreslås att allmänt åtal för vårdslöshet mot borgenärer i fortsättningen skall ske bara när åtalet är påkallat från allmän synpunkt. I fråga om brottet iTiannamän mot borgenärer föreslås ändringar av den huvudsak­liga innebörden att en betalning av förfallen skuld med vanliga betal­ningsmedel skall, även om gäldenären är på obestånd, kunna bli straff­bar endast när han har handlat i otillbörligt syfte. Lagändringarna avses träda i kraft den 1 juli 1976.

1    Riksdagen 1975/76. 1 saml. Nr 82

Prop. 1975/76: 82

2

Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrives i fråga om brottsbalken dels att 11 kap. 1 och 35 §§ skall ha nedan angivna lydelse, dels att i balken skall införas en ny paragraf, 11 kap. 8 §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 KÄP.

1 §

Gäldenär, som förstör eller ge­nom gåva eller annan liknande åt­gärd avhänder sig egendom av be­tydenhet och därigenom försätter sig på obestånd eller förvärrar sitt obestånd, dömes för oredlig­het mot borgenärer till fängelse i högst två år.

Gäldenär, som förstör eller ge­nom gåva eller annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydenhet och därigenom försät­ter sig på obestånd eller förvärrar sitt obestånd, dömes för or e d-lighet mot borgenärer till fängelse i högst två år. Det­samma skall gälla, om gäldenär genom sådant förfarande framkal­lar allvarlig fara för att han skall komma på obestånd.

Gäldenär, som vid konkurs el­ler offentlig ackordshandling utan konkurs eller i förteckning till utmätningsed förtiger tillgäng, uppgiver obefinfiig skuld eller läm­nar annan sådan oriktig uppgift, skall ock, om ej uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest lägges till grund för förfarandet, dömas för oredlighet mot borge­närer. Detsamma skall gälla, om gäldenär i samband med annan exekutiv förrättning åberopar orik­tig handling eller skenavtal och därigenom hindrar att erforderlig egendom genom förrättningen ta­ges i anspråk för att bereda borge­när betalning eller säkerhet.

Gäldenär, som vid konkurs el­ler förhandling om offentligt ac­kord eller i förteckning till utmät­ningsed förtiger tillgång, uppgiver obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, skall ock, om ej uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest lägges till grund för förfarandet, dömas för oredlighet mot borgenärer. Det­samma skall gälla, om gäldenär i samband med annan exekutiv förrättning åberopar oriktig hand­ling eller skenavtal och därigenom hindrar att erforderlig egendom genom förrättningen tages i an­språk för att bereda borgenär be­talning eller säkerhet.

Gäldenär som, då konkurs är förestående, ur riket bortför tillgång av betydenhet med uppsåt att hålla den undan konkursen, så ock gälde­när, som i konkurs undandrager eller undanhåller konkursförvaltningen tillgång, dömes likaledes för oredlighet mot borgenärer.

3 § Gäldenär, som fortsätter rörelse under förbrukande av avsevärda me­del utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösakfigt eller inlåter

Prop. 1975/76: 82

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

sig på äventyrligt företag eller lättsiimig ansvarsförbindelse eller vidtager annan sådan åtgärd och som därigenom uppsåtligen eller av grov oakt­samhet framkallar eller förvärrar obestånd, dömes för vårdslöshet mot borgenärer till fängelse i högst två år.

Gäldenär, som vid konkurs eller offentlig ackordsförhandling utan konkurs eller i förteckning till ut-mälningsed av grov oaktsamhet förtiger fillgång, uppgiver obefint­lig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, dömes likaledes, om ej uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest lägges till grund för förfarandet, för vårds­löshet mot borgenärer.

Gäldenär, som vid konkurs eller förhandling om offentligt ackord eller i förteckning till utmätningsed av grov oaktsamhet förtiger till­gång, uppgiver obefintlig skuld el­ler lämnar annan sådan oriktig uppgift, dömes likaledes, om ej uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest lägges till grund för för­farandet, för vårdslöshet mot bor­genärer.

4 

§

Gäldenär som, då konkurs är förestående, betalar eller ställer sä­kerhet för borgenärs fordran eller vidtager annan sådan åtgärd och därigenom avsevärt förringar öv­riga borgenärers rätt, dömes för mannamån mot borge­närer till fängelse i högst två år. Detsainina skall gälla, om bok­föringsskyldig gäldenär, ehuru han enligt god köpmanssed up­penbarligen bort inställa sina be­talningar, förfar som nu sagts.

Gäldenär som, då han är på obestånd, gynnar viss borgenär ge­nom att betala skuld som ej för­fallen, betala med annat än sed­vanliga betalningsmedel eller över­lämna säkerhet som ej var betingad vid skuldens tillkomst eller genom att vidtaga annan sådan åtgärd, dö­mes, om åtgärden avsevärt förring­ar andra borgenärers rätt, för mannamån mot borgenä­rer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla, om gälde­nären i otillbörligt syfte gynnar viss borgenär på annat sätt än som nyss sagts och andra borgenärers rätt därigenom avsevärt förringas.

Gäldenär, som för att främja ackord hemligen lämnar eller utlovar betalning eller annan förmån, dömes ock för mannamån mot borgenä­rer.

5 § Åsidosätter gäldenär uppsåtligen eller av oaktsamhet honom åliggande bokföringsskyldighet på sådant sätt att ställningen och rörelsens gång ej kunna i huvudsak bedömas med ledning av bokföringen, dömes för bokföringsbrott fill fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, fill böter.

Åtal jör bokföringsbrott må äga rum allenast såframt gäldenären inom fem år från det brottet för­övades kommit i konkurs, fått el­ler erbjudit ackord eller inställt sina betalningar.

Prop. 1975/76: 82

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Vårdslöshet mot borgenärer en­ligt 3 § första stycket må åtalas av åklagare endast om åtal fin­nes påkallat ur allmän synpunkt.

Åtal för bokföringsbrott må äga rum endast om gäldenären inom fem år från det brottet förövades kommit i konkurs, fått eller erbju­dit ackord eller inställt sina betal­ningar.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1976.

Prop. 1975/76: 82

Utdrag JUSTITIEDEPARTEMENTET      PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1975-09-10

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Bengts­son,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Zachris­son,[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss med förslag till ändringar i brottsbalken

1    Inledning

I 11 kap. brottsbalken (BrB) behandlas gäldenärsbrotten, dvs. brott som består i att en gäldenär på skilda sätt åsidosätter sina skyldigheter gentemot sina fordringsägare. De brott som tas upp i detta kapitel är oredlighet mot borgenärer, grov sådan oredlighet, vårdslöshet och mannamån mot borgenärer samt bokföringsbrott.

Under senare år har en översyn av reglerna om gäldenärsbrott aktua­liserats i olika sammanhang. I en skrivelse den 24 augusti 1972 fill che­fen för jusfitiedepartementet har sålunda 1968 års brottmålsutredning (Ju 1969: 54) föreslagit att kriminaliseringens omfattning på detta om­råde tas upp till förnyad prövning. En översyn av gäldenärsbrotten har också förordats bl. a. av brottskommissionen (Ju 1973: 01) i betänkandet (Ds Ju 1973: 5) Åtgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen och konkurslagskommittén (Ju 1971: 06) i be­tänkandet (SOU 1974: 6) Förenklad konkurs m. m.

I en skrivelse den 13 juni 1973 tiU chefen för jusfitiedepartementet har vidare riksåklagaren (RÅ) hemställt om viss lagändring i 11 kap. BrB. RÄ föreslår i skrivelsen att det i 11 kap. BrB införs en bestäm­melse om att vårdslöshet mot borgenärer skall åtalas endast om åkla­gare finner det påkallat från allmän synpunkt.

Reglema om gäldenärsbrott har ett nära samband med den civilrätts-liga lagstiftningen om förhållandet mellan gäldenär och borgenärer, sär­skilt konkurslagstiftningen. Genom den i år antagna lagen (1975: 244) om ändring i konkurslagen (1921: 225) har en partiell revision av kon­kurslagen genomförts (prop. 1975: 6, LU 1975: 12 rskr 1975: 91). Ett viktigt syfte bakom denna reform har varit att så långt möjligt motverka

Prop. 1975/76: 82

6

otillbörliga transaktioner från en gäldenärs sida i samband med före­stående konkurs. De ändringar som i detta sammanhang har gjorts i konkurslagen aktualiserar i vissa avseenden ändringar också i reglerna om gäldenärsbrott.

Mot den angivna bakgrunden har inom justitiedepartementet i febru­ari 1975 upprättats en promemoria (Ds Ju 1975: 3) med förslag till vissa ändringar i BrB:s bestämmelser om gäldenärsbrott. Promemorian bör fogas fill protokollet i detta ärende som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetls av RÅ, Göta hovrätt, rikspolisstyrelsen (RPS), statskontoret, bankinspektionen, riks­skatteverket (RSV), kommerskollegium, arbetsmarknadsstyrelsen (ÄMS), statens industriverk, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, konkurslagskommittén. Svenska handelskammarfÖrbundei, Svenska bankföreningen. Svenska sparbanksföreningen, Sveriges föreningsban­kers förbund. Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Centralorga­nisationen SäCO/SR (SÄCO/SR), Sveriges advokatsamfund, Sveriges do­mareförbund. Föreningen Sveriges statsåklagare. Föreningen Sveriges åklagare, Föreningen Sveriges länspolischefer. Föreningen Sveriges po­lismästare, Sveriges köpmannaförbund och Köpmannaföreningamas central för ackords- och konkursärenden (ackordscentralen). Dessutom har Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges grossistförbund och Sveriges industriförbund avgett ett gemensamt remissyttrande.

RÄ har bifogat yttranden från överåklagarna i Stockholms, Göte­borgs och Malmö åklagardistrikt samt länsåklagarna i Blekinge och Kro:nobergs län, i Göteborgs och Bohus län och i Kopparbergs län. Kommerskollegium har bifogat yttranden från Stockholms handelskam­mare, handelskammaren i Göteborg och Skånes handelskammare samt från Föreningen auktoriserade revisorer. Föreningen Sveriges åklagare har bifogat yttranden från föreningens lokalavdelningar i Stockholms och Gollands län samt i Örebro län.

2    Gällande rätt

Reglerna om gäldenärsbrott i 11 kap. BrB inleds med en straffbestäm­melse som avser oredlighet mot borgenärer (1 §). Huvudfallet av detla brott är att gäldenären förstör eller genom gåva eller annan liknande åt­gärd avhänder sig egendom av betydenhet och därigenom försätter sig på obestånd eller förvärrar sitt obestånd (första stycket). Förstörande kan i vissa fall äga rum genom underlåtenhet att ta tillvara egendom. Även en åtgärd som ekonomiskt är att jämställa med förstörelse anses falla under bestämmelsen, som t. ex. att någon säljer en värdefull ma­skin som skrot. Under bestämmelsen faller också annan rättshandling än gåva, om den ekonomiskt sett kan jämställas med en sådan. Som exem­pel kan nämnas försäljning till underpris i gåvosyfte. Ett annat exempel

Prop. 1975/76: 82

7

är att gäldenären ingår en förbindelse utan vederlag eller mot otillräck­ligt vederlag.

Om gäldenären inte redan är på obestånd när han företar handlingen, fordras det för straffbarhet att han genom sin handling försätter sig på obestånd. I detta fall krävs sålunda att åtgärden i och för sig skall fram­kalla obestånd. Det räcker alltså inte med att den i förening med ytterli­gare åtgärder från gäldenärens sida får en sådan effekt.

Oredlighetsparagrafen riktar sig också mot gäldenär som vid konkurs eller i liknande sammanhang förtiger tillgång, uppger obefintlig skuld el­ler lämnar annan sådan oriktig uppgift. För slraffbarhet förutsätts här att uppgiften inte rättas innan den beedigas eller på annat sätt läggs till grund för förfarandet. Vidare straffbeläggs som oredlighet att gäldenär i samband med exekutiv förrättning åberopar oriktig handling eller sken­avtal och på så sätt förhindrar att borgenären får betalning eller säker­het (andra stycket). Gäldenär som inför förestående konkurs för bort egendom ur riket för att hålla den undan konkursen eller som undan­drar crer undanhåller konkursförvaltningen egendom döms slutligen också för oredlighet (tredje stycket).

Äv allmänna principer följer att det för ansvar för oredlighet mot borgenärer krävs uppsåt, omfattande alla objektiva rekvisit.

Om sådant brott som avses i 1 § är atl anse som grovt, skall enligt 2 § gärningsmannen dömas för grov oredlighet mot borgenärer. Vid bedö­mande om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gäldenären har be­edigat oriktig uppgift eller begagnat falsk handling eller vilseledande bokföring eller om brottet har varit av betydande omfattning.

Vårdslöshet mot borgenärer behandlas i 3 §. I första stycket har straffbelagts att gäldenär fortsätter rörelse under förbrukande av avse­värda medel utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbindelse eller vidtar annan sådan åtgärd och därigenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet framkallar eller förvärrar obestånd. För straffansvar fordras att det bakomliggande förfarandet sker uppsåtligen. Däremot räcker det att gärningsmannen såvitt gäller framkallandet eller förvärrandet av obeståndet gör sig skyldig till grov oaktsamhet. Det förutsätts emellertid även i detta fall att gäldenärens förfarande i och för sig och alltså inte endast i förening med ytterligare åtgärder framkallar obestånd.

För vårdslöshet mot borgenärer döms också gäldenär som vid kon­kurs eller i liknande sammanhang av grov oaktsamhet förtiger fillgång, uppger obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, om inte uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest läggs till grund för förfarandet (3 § andra stycket).

Till gäldenärsbrotten hör också mannamån mot borgenärer (4 §) som förutsätter att gäldenär, då konkurs är förestående, betalar eller ställer säkerhet för borgenärs fordran och därigenom avsevärt förringar övriga

Prop. 1975/76: 82

8

borgenärers rätt. Med att konkurs är förestående likställs såvitt gäller bokföringsskyldig gäldenär, att han enligt god köpmanssed uppenbarli­gen har bort inställa sina betalningar (första stycket). För mannamån mot borgenärer straffas enligt andra stycket också gäldenär som i hem­lighet lämnar eller ufiovar betalning eller annan förmån för att främja ackord.

För bokföringsbrott (5 §) förutsätts att gäldenären uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter bokföringsskyldighet på sådant sätt att ställ­ningen och rörelsens gång inte kan i huvudsak bedömas med ledning av bokföringen. Bokföringsskyldigheten kan åsidosättas inte bara genom en positiv åtgärd, såsom orikfig införing i räkenskaperna, utan också ge­nom att gäldenären försummar att göra de införingar som behövs. Ätt förstöra något som enligt föreskrifterna om bokföringsskyldighet skall bevaras är däremot regelmässigt att bedöma som undertryckande av ur­kund enligt 14 kap. 4 § BrB.

När det gäller bokföringsbrott har som en särskild förutsättning för åtal föreskrivits att gäldenären inom fem år från tiden för brottet skall ha :försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller ställt in sina betal­ningar. I anslutning härtill har en särskild preskriptionsbestämmelse ta­gits in i 35 kap. 4 § andra stycket BrB. Äv denna bestämmelse framgår att preskriptionstiden här skall räknas från den dag då beslut om kon­kurs meddelades eller åtal eljest tidigast kunde ske.

Äv de i 11 kap. BrB upptagna brotten har endast det som består i bortförande av egendom ur riket straffbelagts på försöksstadiet (6 §). I 7 § föreskrivs att i fall då ställföreträdare för gäldenär begår gäldenärs­brott denne skall dömas som om han själv vore gäldenär. I samma lag­rum finns också bestämmelser om i vilka fall borgenär kan dömas för medverkan till mannamån mot borgenärer. Det förutsätts här för straff­barhet att borgenären har brukat otillbörligt hot eller ofillbörligt löfte el­ler handlat i hemligt samförstånd med gäldenären.

Straffsatsen för gäldenärsbrotten är, utom såvitt gäller grov oredlig­het, fängelse i högst två år. För bokföringsbrott kan dock, om brottet är ringa, dömas till böter. Straffet för grov oredlighet är fängelse lägst sex månader och högst sex år.

3    Departementspromemorian

I departementspromemorian läggs fram vissa förslag till ändringar i 11 kap. BrB med det huvudsakliga syftet att öka förutsättningarna för att rättsväsendets resurser när det gäller ekonomisk brottslighet skall kunna koncentreras på de allvarligare fallen. I fråga om oredlighet mot borgenärer förordas ett tillägg till 1 § första stycket. Tillägget innebär att en gäldenär som förstör eller genom gåva eller annan liknande åt­gärd avhänder sig egendom av betydenhet skall kunna dömas för ored-

Prop. 1975/76: 82

o

lighet inte bara om han därigenom försätter sig på obestånd eller förvär­rar sitt obestånd utan också när åtgärden framkallar en uppenbar fara för att han skall komma på obestånd. Beträffande vårdslöshet mot bor­genärer föreslås ingen ändring av själva brottsbeskrivningen. Däremot föreslås att en ny bestämmelse införs om att vårdslöshet mot borgenärer enligt 3 § första stycket skall åtalas av åklagare bara om åtal är påkallat från allmän synpunkt. När det gäller mannamån mot borgenärer före­slås att 4 § första stycket får det innehållet att gäldenär som, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar borgenär genom att betala skuld med annat än vanliga betalningsmedel eller i förtid eller överlämna säkerhet för skuld vid vars tillkomst säkerhet inte var betingad eller genom alt vidta annan sådan åtgärd skall dömas för mannamån, om åtgärden avse­värt förringar övriga borgenärers rätt. Vidare föreslås att detsamma skall gälla, om gäldenären vid tiden för åtgärden inte är på obestånd men uppenbar fara föreligger för att han skall komma på obestånd. Bokföringsbrottet enligt 5 § berörs inte av ändringsförslagen.

I fråga om de närmare motiven till promemorieförslagen liksom dess innehåll och innebörd i övrigt hänvisas till bilaga 1.

4    Remissyttrandena

De uttalanden som har gjorts i promemorian om angelägenheten att skapa ökade förutsättningar för att rättsväsendets resurser när del gäller ekonomisk brottslighet skall kunna koncentreras på de allvarligare fallen har i allmänhet vunnit anslutning från remissinstansernas sida. Prome­morieförslagen har också i stort sett fått ett gynnsamt mottagande vid remissbehandlingen, även om åsikterna har gått i sär på ett par punkter. Som en allmän fördel framhåller Sveriges domareförbund att de före­slagna ändringarna på ett smidigt sätt har kunnat inpassas inom ramen för det gällande normsystemet i 11 kap. BrB. Å andra sidan understry­ker ett par instanser, bl. a. RSV och konkurslagskommittén, att en mera genomgripande översyn av gäldenärsbrotten än som skett i promemo­rian bör göras. De nämnda instanserna anser dock att promemorieför­slagen i och för sig är lämpade att läggas till grund för lagstiftning. Ac­kordscentralen har anslutit sig till konkurslagskommitténs yttrande men samtidigt gett uttryck för åsikten att utredningsmaterialet måste väsent­ligt breddas och fördjupas för att kunna tjäna som underlag för en re­form.

Till promemorieförslaget i dess helhet ansluter sig bl. a. RPS, stats­kontoret, RSV, AMS, Statens industriverk, TCO och Sveriges köpman­naförbund.

Vid remissbehandlingen har olika meningar yppats i fråga om prome­morians förslag att en gäldenär som förstör eller genom gåva eller an­nan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydenhet skall kunna

Prop. 1975/76: 82

10

dömas för oredlighet mot borgenärer enligt 11 kap. 1§ BrB även i det fallet att han genom åtgärden framkallar en uppenbar fara för att komma på obestånd.

Flertalet remissinstanser ställer sig positiva till promemorieförslaget i denna del eller lämnar det utan erinran. Överåklagaren i Malmö anser att den nu berörda utvidgningen av straffansvaret är välmotiverad. Den kommer enligt överåklagaren att medföra en välkommen lättnad i åkla­garens bevisbörda, då det ofta i mål av detta slag hittills varit förenat med stora svårigheter att styrka att en viss åtgärd medfört att gäldenä­ren försatt sig på obestånd eller förvärrat detta. Utredning och lagföring i åtskilliga ärenden rörande misstanke om oredlighet mot borgenärer kan genom den föreslagna lagändringen förväntas bli förenklad och mindre omfattande än vad som nu är fallet. Enligt överåklagarens me­ning är den utvidgade kriminaliseringen också synnerligen angelägen med hänsyn till att den lämnar möjlighet att mera effektivt ingripa mot t. ex. vissa otillåtna dispositioner över aktiebolags tillgångar. Överåkla­garen framhåller därvid att den korta preskriptionstiden vid brott mot aktiebolagslagen i många fall skapar svårigheter att beivra även fla­granta överträdelser mot denna. I detta hänseende nämns särskilt otill-låten vinstutdelning. Även överåklagaren i Stockholm anser det väl mo­tiverat att vid misstanke om oredlighet mot borgenärer befria åklagar­myndigheten från den många gånger svåra bördan att styrka att den ak­tuella transaktionen direkt orsakat gäldenärens obestånd och att därför förslaget bör vara ägnat att underlätta utredningarna i mål rörande denna brottstyp. Samma uppfattning har länsåklagaren i Göteborgs och Bohus län som också framhåller att ett genomförande av förslaget inte torde medföra en ökad kriminalisering av ej önskvärt slag.

Även Sveriges domareförbimd lämnar förslaget utan erinran. Förbun­det framhåller dock att det endast undantagsvis torde kunna styrkas att en handling har innefattat uppenbar fara för obestånd innan gäldenären faktiskt har försatts i konkurs eller exekutiv förrättning misslyckats och att förslaget från denna synpunkt inte innebär någon ändring i prakfiken i förhållande till nuvarande ordning. Samma synpunkt anförs av RPS som emellertid också tillstyrker förslaget. RPS understryker att utred­ningsarbetet kommer att förenklas genom det förbättrade bevisläge som uppkommer genom att det nuvarande kravet på direkt kausalitet mellan gärningen och insolvenstillståndet tas bort. Härigenom kan man enligt RPS lättare komma åt samvetslösa gäldenärer som uppsåtligen utsätter sig för en uppenbar fara för ett kalkylerat obestånd t. ex. genom att ge bort en stor del av sin egendom. RPS påpekar dock att det är tveksamt om de tidsvinster som uppstår genom det förenklade utredningsarbetet uppväger den större tidsåtgång som kan förväntas bli följden av ett ökat antal brottsanmälningar.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att redan angelägenhe-

Prop. 1975/76: 82

11

ten att komma ifrån de ofta komplicerade och omfattande men föga meningsfyllda utredningarna om kausaliteten talar för förslaget. När det gäller oredlighetsbrottet är enligt länsstyrelsen dessutom den skärpning också i sak som förslaget leder till påkallad. Detta anser länsstyrelsen vara påtagligt när det gäller den kategori gäldenärer som länsstyrelsen har att göra med i sin uppbördsverksamhet.

Promemorjeförslaget i denna del tillstyrks vidare uttryckligen av bankinspektionen, RSV, konimerskollegium, AMS, Svenska handelskam-marförbundet, handelskammaren i Göteborg, Skånes handelskammare, Sveriges advokatsamfund och SACO/SR. Bankinspektionen anser att motsvarande ändring bör göras också när det gäller brottet vårdslöshet mot borgenärer. I sak tillstyrks förslaget vidare av SAF, Sveriges gros­sistförbund och Sveriges industriförbund.

Bland de instanser som ställer sig positiva till förslaget märks också konkurslagskommittén som anser att promemorian på ett övertygande sätt visat de olägenheter som är förenade med det krav på direkt sam­band mellan åtgärd och obestånd som gällande rätt ställer upp. Kom­mittén påpekar att ett genomförande av promemorieförslaget visserligen synes medföra att straffansvar för en gäldenär som har företagit en be­nefik transaktion i vissa lägen kan inträda trots att möjlighet till återvin­ning är utesluten men anser att detta förhållande inte har någon större prakfisk betydelse. Kommittén vill därför inte motsätta sig att en gälde­när skall kunna dömas för oredlighet mot borgenärer även i det fallet att hans åtgärd, t. ex. en gåva, endast i förening med ytterligare omstän­digheter har framkallat obeståndet. Emellertid sätter kommittén i fråga om inte en annan lagteknisk lösning bör väljas. Orden "framkallar upp­enbar fara" ger knappast adekvat uttryck för det avsedda syftet att fånga in även åtgärder som endast i förening med andra inträffade om­ständigheter leder till obestånd. En annan invändning mot det alternativa farerekvisitet är att detta gör det möjligt att ställa gäldenär, som fram­kallat fara för obestånd, till ansvar oavsett om obestånd sedermera in­träffar eller ej. Kommittén anser att det knappast är tillfredsställande att en person skall kunna dömas för oredlighet mot borgenärer trots att han förblivit solvent eller, med andra ord, är i stånd att betala alla sina borgenärer i normal ordning. Ätt faran endast undantagsvis kan styrkas i detta läge är en sak för sig. En möjlighet är enligt kommittén att ut­forma det alternativa rekvisitet så, att straffansvar skall inträda även när gäldenärens åtgärd i förening med andra omständigheter framkallat obestånd. En annan utväg som kommittén tar upp är att behålla det al­ternativa farerekvisitet men uppställa förutsättningen att gäldenären har försatts i konkurs eller inställt sina betalningar.

Även länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län pekar på att en utform­ning av ett tillägg till oredlighetsparagrafen enligt promemorieförslaget leder till att en gäldenär som genom oredligt förfarande framkallar

Prop. 1975/76:82

12

uppenbar fara för obestånd kan dömas till ansvar även om det inte blir något obestånd, t. ex. på grund av någon oväntad händelse (arv e. d.). Denna konsekvens bör enligt länsstyrelsen undanröjas på lämpligt sätt. Föreningen auktoriserade revisorer tillstyrker i och för sig promemo­rieförslaget men framhåller samtidigt att man bör precisera vilken tid som längst skall kunna förflyta mellan den företagna åtgärden och obe­ståndet för att straffansvar fortfarande skall kunna göras gällande.

Föreningen Sveriges åklagare ser det som positivt att förslaget innebär att kravet på direkt orsakssammanhang mellan gärningen och insolvens­tillståndet upphävs. Ändringen medger att utredningsresurserna kan tas tillvara på ett bättre sätt i de fall då straffvärda transaktioner har ägt rum. Föreningen anser dock att man kan befara anmälningar i trakasse­risyfte. För att undvika att obefogade anmälningar föranleder resurskrä­vande utredningar anser föreningen att man, utan att syftet med försla­get därigenom skufie förfelas, kan införa en åtalsprövningsregel för det fallet att gäldenären inte har försatts i konkurs eller annan exekutiv för­rättning misslyckats.

Till de instanser som ställer sig mera tveksamma till en utvidgning av straffansvaret för oredlighet mot borgenärer i enlighet med förslagets utformning hör Göta hovrätt. Hovrätten anser visserligen att ansvars­bestämmelsen i sin nuvarande utformning ofta medför betydande till-lämpningssvårigheter, inte minst när det gäller bevisfrågor. Det före­kommer enligt hovrätten inte sällan att en gäldenär går fri från straff på grund av bristande kausalitet mellan vidtagen åtgärd och efterföljande obestånd, trots att han åsidosatt sina borgenärers intressen i sådan ut­sträckning att förfarandet framstår som straffvärt. Hovrätten har därför den uppfattningen att en annorlunda utformning av lagrummet för att bättre komma till rätta med sådana förfaranden i och för sig är önsk­värd men ifrågasätter om ett genomförande av förslaget kan medföra någon mera påtaglig förändring i förhållande till gällande rätt. I detta hänseende framhåller hovrätten att frågan om uppenbar fara för obe­stånd har förelegat liksom också frågan om obestånd har uppkommit endast undantagsvis kan avgöras med säkerhet innan konkurs eller annan exekutiv förrättning kommit till stånd. Då dessutom orsakssam­manhang mellan den av gäldenären vidtagna åtgärden och faran för obestånd måste föreligga, synes det hovrätten tveksamt om det före­slagna tillägget medför några fördelar från utredningssynpunkt. Hovrät­ten ifrågasätter därför om den föreslagna konstruktionen får anses så välmotiverad att en ändring bör göras innan en mera allmän översyn kommer till stånd.

RÅ har i stort sett samma synpunkter som hovrätten. RÅ medger vis­serligen att det nuvarande kravet på ett direkt samband mellan handling och effekt medför att åklagare och domstolar ofta ställs inför besvärliga bedömningar. Den nuvarande utformningen av stadgandet kan enligt

Prop. 1975/76: 82

13

RÅ leda till att straffvärda förfaranden inte kan beivras. RÅ understry­ker emellertid samfidigt att man vid en revidering måste behålla ut­gångspunkten att en handling som var ekonomiskt försvarlig när den företogs inte skall leda till straffansvar på grund av efterföljande om­ständigheter. RA anser det svårt att bedöma effekten av den i promemo­rian föreslagna ändringen. Enligt RÅ är det tänkbart att man därigenom kan komma till rätta med förfaranden som av bevismässiga skäl f. n. inte leder till fällande dom. Vissa skäl talar dock mot att utvidgningen får någon större praktisk betydelse. Konstruktionen synes enligt RÅ knappast innebära någon större skillnad i förhållande till gällande ordning. RÅ framhåller i detta hänseende att frågan om fara för obe­stånd har förelegat inte annat än i undantagsfall torde kunna avgöras med mindre gäldenären verkligen har kommit på obestånd. Det förut­sätts vidare orsakssamband mellan handling och fara. Några utrednings-mässiga fördelar synes därför inte stå att vinna med den nya utform­ningen av straffbestämmelsen. RÅ är tveksam om den föreslagna änd­ringen är tillräckligt motiverad och om den kommer att skapa ökade möjligheter till en effektiv brottsbekämpning på detta område. På lik­nande skäl ställer sig också Föreningen Sveriges statsåklagare något tvek­sam till förslaget. Föreningen motsätter sig inte en regel av innehåll att redan framkallandet av en uppenbar fara för obestånd i vissa fall utgör ett brott men framhåller att vinsten från utredningssynpunkt av en så­dan regel är rätt begränsad.

Enligt överåklagaren i Göteborg bör förslaget i förevarande del bli föremål för ytterligare överväganden. Överåklagaren anser det nämligen från principiella synpunkter betänkligt att öka möjligheterna fill ingri­pande i det privaträltsliga handlandet innan obestånd inträtt och obe­roende av om det sedermera inträder. Det verkar dessutom opåkallat att samtidigt som borgenärerna enhgt olika föreslagna lagbestämmelser san­nolikt erhåller större möjligheter både till insyn i gäldenärens bokföring och till återvinning av hans företagna dispositioner utvidga det straff­bara området enligt promemorieförslaget. Enligt överåklagaren bör det vara möjligt att på annat sätt komma till rätta med de olägenheter som kravet på direkt kausalitet kan innebära. Krifiskt inställd mot förslaget är också länsåklagaren i Blekinge och Kronobergs län som anser att det inte finns tillräcklig grund för den föreslagna ändringen. Enligt läns­åklagarens mening har det inte förekommit några praktiska svårigheter vid tillämpningen av det hittillsvarande stadgandet om oredlighet mot borgenärer. Det föreslagna rekvisitet "uppenbar fara" förefaller dess­utom ännu mera obestämt än de flesta av de andra obestämda rekvisiten i 11 kap. BrB.

Länsåklagaren i Kopparbergs län understryker svårigheterna att be­stämma tidpunkten för en obeståndssituation och för en dessförinnan liggande tidpunkt som innefattar uppenbar fara för inträdandet av en

Prop. 1975/76: 82

14

sådan situation. Utformningen av oredlighetsbrottet såväl enligt gällande lag som enligt promemorieförslaget innebär enligt länsåklagaren att man på ett omvänt sätt har beskrivit den verklighet som kriminaliseringen kan antas vara avsedd att angripa. Det måste rimligen förutsättas att konkursgäldenärerna, bortsett från ett fåtal undantag, aldrig har efter­strävat obestånd eller konkurs eller ens önskat att genom några benifika eller destrukfiva åtgärder försätta sig på obestånd. Vad som sker är att gäldenären i eller inför en befarad konkurs räddar undan egendom eller med denna vidtar andra åtgärder för att den inte skall kunna tas i an­språk för borgenärernas förnöjande. Den lagstiftningsteknik som an­vänds beskriver de yttre omständigheter som konstituerar straffbarheten på ett sätt som ter sig som en förvä.\ling av orsak och verkan. Vad som beträffande orsakerna till inträffade konkurser kan utläsas i förvaltarbe-rältelserna brukar vara flera samverkande och oftast inte mätbara fakto­rer. Länsåklagaren är inte beredd att tillstyrka den föreslagna ändringen av bestämmelsen om oredlighet mot borgenärer men anser att en änd­ring i och för sig skulle vara befogad. Därvid bör enligt länsåklagaren eftersträvas att eliminera det orealistiska och i allmänhet obevisbara kravet på ett kausalsammanhang mellan gärningen och obeslåndssitua-tionen. Den önskvärda begränsningen av det straffbara området kan uppnås på annat sätt, t. ex. genom en utformning av ett kvalificerat sub­jektivt rekvisit, som mer anknyter till gärningens verkliga innebörd, nämligen att undanhålla borgenärerna egendom. Delta syfte framstår i allmänhet så klart att det utan risk för rättssäkerheten bör kunna över­lämnas åt rättstillämpningen att bedöma under vilka yttre omständighe­ter det kvalificerade uppsåtet skall anses styrkt.

1 fråga om vårdslöshet mot borgenärer (11 kap. 3§ BrB) vitsordar praktiskt taget alla remissinstanser behovet av en lagänd­ring som innebär en partiell avkriminalisering.

Det helt övervägande antalet instanser tillstyrker också promemorians förslag om införande av en särskild åtalsprövningsregel för sådana fall som avses i första stycket av vårdslöshetsparagrafen eller lämnar försla­get utan erinran. Göta hovrätt framhåller visserligen att det vid vårds­löshet mot borgenärer inte sällan är fråga om kriminalitet av allvarlig beskaffenhet men understryker samtidigt angelägenheten av alt polisens och åklagarnas resurser tas tillvara på ett bättre sätt än f. n, när det gäl­ler gäldenärsbrotten, där framför allt misstänkta fall av vårdslöshet kan ge upphov till tids- och personalkrävande utredningar. Enligt hovrätten talar i viss mån också kriminalpolifiska skäl för införande av en åtals­prövningsregel. RÅ anser att möjligheten för åklagare att diskretionärt pröva om åtal skall anställas är både kriminalpolitiskt och ur den enskil­des synvinkel väl motiverad och torde medföra att åklagarnas och poli­sens arbete underlättas till fromma för andra viktiga uppgifter. Enligt överåklagaren i Malmö kan förslaget i denna del sägas utgöra en bekräf-

Prop. 1975/76: 82

15

lelse på riktigheten av de bedömningar i åtalsärenden av ifrågavarande slag som de flesta åklagare redan nu av praktiska skäl tvingas till. En åtalsprövningsregel kommer emellertid att ge större möjligheter att un­derlåta åtal i sådana fall där åtal nu måste ske av formella skäl trots att omständigheterna i samband med gäldenärens handlande synes mild­rande. Överåklagaren i Stockholm pekar särskilt på den ökade anmäl­ningsfrekvens som kan förväntas vid ett genomförande av konkurslags­kommitténs förslag om anmälningsskyldighet vid misstanke om gälde­närsbrott även i samband med mindre konkurser. Överåklagaren fram­håller att utredningarna om vårdslöshet mot borgenärer erfarenhetsmäs­sigt är särskilt tidsödande och besvärliga och att utan en åtalsprövnings­regel, som möjliggör en viss sovring, myndigheternas organisation skulle ställas inför mycket allvarliga påfrestningar till men för bekämpandet av den verkligt samhällsfarliga brottsligheten. Förslaget tillstyrks vidare re-servationslöst av Föreningen Sveriges statsåklagare och Föreningen Sve­riges åklagare.

Även Sveriges domareförbund anser att det är nödvändigt att ned­bringa polisens och åklagarnas utredningsbörda när det gäller vårdslös­het mot borgenärer. Förbundet finner den utväg med åtalsprövning som föreslås välbetänkt, i synnerhet som vid det vanligaste av dessa brott fortsättande av rörelse den ökade hänsynen till de anställda har inne­burit en ny komplikation i bedömningen som är svår att entydigt reglera genom lagsfiftning. Sistnämnda synpunkt tas upp också av AMS som särskilt erinrar om att de stafiiga myndigheterna med lokaliseringspoli­tiska medel söker främja industrialiseringen av sysselsättningssvaga re­gioner. I ett antal av ÄMS kända fall har det inträffat att en företagare som med statligt stöd byggt upp en rörelse övervärderat sina möjligheter men i det längsta fortsatt rörelsen, bl. a. av hänsyn till sina anställda. Vid en efterhandsbedömning efter inträffad konkurs har det därvid kunnat sägas att företagaren visat vårdslöshet mot borgenärerna och att förutsättningarna för en tillämpning av straffbestämmelsen skulle kunna vara för handen. TCO tar i sammanhanget upp fall då ar­betstagare övertar krisdrabbade företag. Det kan enligt TCO i sådana fall förekomma att företaget drivs vidare med förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen, exempelvis av sådana hän­syn som nyss har berörts. Ätt låta fall av denna typ undantagslöst bli föremål för lagföring framstår enligt TCO som i högsta grad opåkallat. TCO anser att införandet av en åtalsprövningsregel vid denna typ av brott utgör en både välbetänkt och befogad åtgärd.

RSV anser det acceptabelt att en avkriminalisering av vårdslöshets­brottet sker i form av en åtalsprövningsregel i avvaktan på att en mera noggrann översyn av gäldenärsbrotten företas. Härvid förutsätter RSV att RÄ kommer att utfärda föreskrifter för åtalsprövningen av den inne­börden att endast påtagligt straffvärda fall skall bli föremål för utred-

Prop. 1975/76: 82

16

ning och åtal. RSV anmärker också i sammanhanget att det enligt ver­kets mening inte skulle föreligga några väsenUiga betänkligheter mot att avkriminalisera grovt oaktsamma förfaranden.

Även Sveriges advokatsamfund anser att det kan finnas skäl som talar för en avkriminalisering åtminstone av grovt oaktsamt framkallande el­ler förvärrande av obestånd. Samfundet anser sig emellertid f. n. kunna tillstyrka promemorieförslaget i förhoppningen att endast mera fla­granta gärningar blir föremål för utredning och åtal.

Fromemorieförslaget tillstyrks vidare bl. a. av RPS, koininerskolle-gium, statens industriverk, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Svenska handelskammarfÖrbundei, Föreningen Sveriges polismästare och Föreningen auktoriserade revisorer.

SAF, Sveriges grossistförbund och Sveriges industriförbund finner mot bakgrund av de skäl som har angivits i promemorian inte anledning att motsätta sig viss inskränkning i åklagarnas åtalsplikt. Organisatio­nerna ifrågasätter emellertid om inte regeln bör få den innebörden att åtal skall ske när målsägande anger brottet till åtal eller åtal finnes på­kallat från allmän synpunkt.

Några av de remissinstanser som tillstyrker en partiell avkriminalise­ring diskuterar vissa alternativa lösningar. Sålunda anser överåklagaren i Göteborg att åtal för vårdslöshet mot borgenärer av de skäl som har redovisats i promemorian ofta ter sig kriminalpolitiskt meningslösa och dessutom ej sällan slötande ur humanitär synpunkt. Överåklagaren fin­ner den föreslagna bestämmelsen om åtalsprövning tillfredsställande som en provisorisk åtgärd men anser det önskvärt att den med regeln avsedda brottsligheten helt kan lämnas utanför det kriminaliserade om­rådet. Det kan enligt överåklagaren allvarligt ifrågasättas om en gälde­när i en alltmer komplicerad ekonomisk struktur och under ökade sam­hällskrav för ett oaktsamt förfarande skall stämplas som brottsling, låt vara att han slipper åtal. Ätt bibehålla en kriminalisering endast för att underlätta bevisföringen i mål där förfarandet i realiteten är uppsåtligt synes ej tillfredsställande. Överåklagaren ifrågasätter om det inte är möjligt att i stället lätta något på nuvarande stränga beviskrav i fråga om eventuellt uppsåt. Liknande synpunkter förs fram av länsåklagaren i Göteborgs och Bohus län som understryker att det vid sådana vårdslös­hetsfall som består i att en rörelse har fortsatts för länge i allmänhet är fråga om mindre straffvärda handlingar av företagare som av olika skäl inte vill ge upp. Länsåklagaren föreslår att det nu berörda ledet i vårds­löshetsparagrafen utgår och att paragrafen i samband därmed blir före­mål för viss omredigering. En åtalsprövningsregel enligt promemorians förslag skulle enligt länsåklagaren inte få någon större praktisk effekt.

En annan alternativ lösning förordas av bankinspektionen som i och för sig delar uppfattningen att en liberalisering är befogad när det gäller den straffrättsliga bedömningen av vissa sådana förfaranden som omfat-

Prop. 1975/76: 82

17

tas av bestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer. Inspektionen anser emellertid att endast sådana fall, där gäldenärens förfarande uppbärs av ett i och för sig vällovligt syfte eller i övrigt framstår som ursäktligt bör leda till åtalsfrihet. Exempel på fall där straffansvar ej bör komma i fråga anser inspektionen vara att en gäldenär vars rörelse råkat i obe­stånd av hänsyn till de anställda i rörelsen fortsätter denna i förhopp­ning att den ekonomiska krisen är av övergående natur, fastän företa­gets ekonomiska situation i själva verket försämras genom den fortsatta driften. Det bör enligt inspektionen alltid konstateras om den aktuella gärningen utifrån nyssnämnda kriterier kan anses brottslig eller ej. Ge­nom en sådan ordning nås den fördelen från rättssäkerhetssynpunkt att inga misstankar kommer att kvarstå mot en oskyldig gäldenär till följd av att frågan om brott ej utretts. Vidare blir i princip alla personer som är misstänkta för gäldenärsbrott behandlade på samma sätt oberoende av den enskilde åklagarens bedömning av om närmare utredning skall ske eller ej. Sådana för bedömningen ovidkommande omständigheter som bristande utredningsresurser får enligt vad inspektionen framhåller inte bli avgörande för frågan om ett brott skall anses föreligga eller ej eller om åtalsfrihet skall meddelas. Innan åklagaren beslutar att lägga ned en utredning om gäldenärsbrott, bör åtminstone de stora dragen i händelseförloppen vara klarlagda. Även om så sker, bör de i promemo­rian avsedda arbetsbesparingarna i fråga om mindre straffvärda gälde­närsbrott i huvudsak kunna göras. Under åberopande av det anförda föreslår inspektionen att man i stället för att införa en åtalsprövningsre­gel gör ett tillägg till vårdslöshetsparagrafen, utformat så att straff inte skall inträda, om gäldenärens förfarande med hänsyn till omständighe­terna framstår som ursäkfiigt.

Motsvarande inställning redovisas också av SACO/SR som i och för sig delar uppfattningen att rättsväsendets resurser bör koncentreras på den allvarligare brottsligheten och anser promemorieförslaget lämpligt från denna synpunkt. SACO/SR hyser emellertid betänkligheter mot tendensen att undandra domstolama praxisbUdning och kontroll av lik­formigheten i rättstillämpningen och atl lägga ansvaret härför i hän­derna på åklagarmyndigheterna, i sista hand RÅ när denne tar ställning till överklagade åtalsbeslut. Härvid erinrar SACO/SR om att de för rättsskipningen särskilt ägnade domstolarna i princip måste hålla sig till den oförändrade lydelsen av vårdslöshetsparagrafen i BrB, även om det aktuella fallet är sådant att det normalt inte skuUe ha lett till åtal. SA­CO/SR framhåller vidare i sammanhanget att det bara är domstolarnas prejudikat som vinner vidsträckt publicitet. Mot bakgrund härav för­ordar SACO/SR att man i lagtext och motiv så gott det går preciserar vilka fall som fortfarande skall vara straffbara som vårdslöshet mot bor­genärer. Även en sådan ändring bör enligt SACO/SR:s mening göra det möjligt för åklagarna att på ett tidigt stadium inställa fönmdersökning i

2    Riksdagen 1975176. I saml. Nr 82

Prop. 1975/76: 82

18

vissa fall. Med tanke på att åtalsrättskommittén för närvarande arbetar med just de problem som aktualiseras i förevarande sammanhang torde det också vara lämpligast att inte nu införa ett stadgande av det slag som den föreslagna åtalsprövningsregeln innebär.

Som förut har berörts föreslår bankinspektionen i ett avseende också en skärpning av brottsbeskrivningen när det gäller vårdslöshet mot bor­genärer. Inspektionen åberopar därvid att stora krav ställs i praxis när domstolama skall ta ställning till ett påstående om att obestånd har framkallats av ett visst förfarande från gäldenärens sida. Enligt inspek­tionens erfarenhet kan med detta stränga beviskrav verkligt straffvärda fall av vårdslöshet mot borgenärer undgå beivran. Inspektionen före­slår därför att även i fråga om vårdslöshet mot borgenärer den änd­ringen görs att med framkallande av obestånd jämställs att gäldenären framkallar en uppenbar fara för obestånd. Den nu berörda frågan tas upp också av överåklagaren i Stockholm som emellertid säger sig dela de i promemorian framförda betänkligheterna mot att utvidga brottsbe­skrivningen på ett sådant sätt beträffande vårdslöshetsbrottet.

Endast en remissinstans, nämligen länsåklagaren i Blekinge och Kro­nobergs län, ställer sig negativ till tanken på en partiell avkriminalise­ring när det gäller vårdslöshetsbrottet. Länsåklagaren synes visserligen inte uttryckligen avstyrka promemorieförslaget men framhåller bl. a. att omtanke om de anställda som ett motiv till fortsättande av en förlust-bringande rörelse är sällsynt. Det dominerande motivet sägs i stället vara omtanke om den egna ekonomin genom användande av den existerande rörelsen som kreditbasis och ett medel för stiftande av ny gäld. I de fall då förmildrande omständigheter föreligger förhåller det sig enligt läns­åklagaren redan f, n. så att åtal underlåts, därför att något av rekvisiten anses brista. En försvårande omständighet är å andra sidan att det vid brott av förevarande slag i allmänhet är fråga om mycket stora belopp. Länsåklagaren anser vidare att utredningarna inte behöver bli så besvär­liga eller omfattande som det görs gällande i promemorian och under­stryker i detta sammanhang vikten av att åklagarna lägger ned ett or­dentligt arbete på att leda förundersökningarna.

Promemorians förslag att i fråga om mannamån mot borge­närer begränsa kriminaliseringen till fall då den aktuella åtgärden till förmån för viss borgenär framstår som otillbörlig har lämnats utan erin­ran av praktiskt taget alla remissinstanser. Göta hovrätt anser att gränsen mot det straffria området blir väl avvägd genom kravet på otill­börlighet i förening med de exempel härpå som lämnas i promemorian. RÅ ställer visserligen frågan om det inte är tillräckligt att i lagtexten ange att åtgärden skall avsevärt förringa andra borgenärers rätt. Å andra sidan fyller enligt RÅ otillbörlighetsbegreppet den funktionen att det ger en allmän norm för vilka transaktioner som skall anses straff­värda. RÅ har därför ingen erinran mot att rekvisitet kommer till ut-

Prop. 1975/76: 82

19

tryck i lagtext.

Även förslaget att från det kriminaliserade området i princip undanta betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel tillstyrks eller lämnas utan erinran av det helt övervägande antalet remissinstanser. RPS anser att de skäl som har anförts för förslaget i deima del är väl underbyggda. Enligt RPS måste det sålunda anses orimligt att en gälde­när som fullgör en t. o. m. genom dom ålagd betalningsskyldighet skall behöva riskera straffansvar, medan han undgår sådant om borgenären med domen som exekutionstitel skaffar sig betalning för sin fordran. Också enligt bankinspektionen är förslaget i denna del väl motiverat. Sveriges domareförbund framhåller att det inte bara har principiell utan också utredningsekonomisk betydelse att rekvisitet betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel utmönstrats ur mannamånsparagra­fen. Förbundet påpekar i detta hänseende att det vid vårdslöshetsbrottet "fortsättande av rörelse" inte längre kommer att fordras att åklagaren belastar utredningen med frågor om gäldenären genom sina betalningar har gjort sig skyldig till mannamån. Gränsdragningen mellan dessa brott har blivit klarare, vilket enligt förbundet även principiellt sett är en för­del. Enligt länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län skulle det närmast vara stötande att behålla nuvarande kriminalisering när det gäller betal­ning av förfallna skulder med vanliga betalningsmedel. Bland de instan­ser som uttryckligen tillstyrker förslaget i förevarande del kan vidare nämnas Göta hovrätt, RSV, AMS, SACO/SR, Föreningen Sveriges stats­åklagare och Föreningen Sveriges åklagare. Sistnämnda remissinstans anser att den föreslagna ändringen kodifierar den praxis som har ut­vecklats.

Svenska handelskammarförbundet, handelskammaren i Göteborg och Skånes handelskammare tillstyrker också förslaget men framhåller sam­tidigt att ett genomförande kan bidra fill den effekten att en gäldenär, som är på obestånd eller på väg att komma på obestånd, från egen syn­punkt kan finna det direkt angeläget att före ett konkursutbrott betala förfallna skatter och andra allmänna avgifter, vilket går ut över bl. a. in­nehavare av företagsinteckningar. Detta bör dock enligt de nämnda re­missinstansema inte föranleda någon ändring i promemorieförslaget, utan problemet bör i stället lösas genom att betalning av förfallna skat­ter och allmänna avgifter skall kunna angripas återvinningsvägen på samma sätt som andra betalningar. Liknande synpunkter framhålls också av Stockholms handelskammare.

Förslaget tillstyrks även av Sveriges advokatsamfund. Samfundet framhåller dock att man möjligen borde dröja med ändringen tills effek­tiviteten av de nya återvinningsreglerna har blivit klarlagd. En viss er­farenhet talar nämligen enligt samfundet för att en inskränkning av det straffbara området i denna del när någon realistisk återvinningsmöjlig­het inte föreligger skulle kunna ge alltför stort utrymme för otillbörliga

Prop. 1975/76: 82

20

transaktioner från mindre nogräknade gäldenärers sida.

Kritiskt inställd mot förslaget är länsåklagaren i Kopparbergs län. Länsåklagaren anser visserligen att det på de i promemorian angivna skälen kan hävdas att betalning av förfallen gäld vanligtvis inte är straffvärd. Emellertid förekommer det såväl betalning av förfallen gäld som ter sig symnerligen stötande som också fall av förtida betalning som synes mindre klandervärda. Länsåklagaren anser inte tillräckliga skäl föreligga för att i fråga om kriminaliseringen generellt göra skillnad mellan betalning av förfallen och inte förfallen gäld. Om betalning av förfallen gäld generellt lämnas utanför det straffbelagda området finns det risk för att genom olika icke förutsebara och formellt oantastliga manipulationer de mest straffvärda betalningarna lämnas straffria och att straffbeläggandet drabbar slumpartat. Enligt länsåklagaren skulle det vara mest följdriktigt att begränsa straffbarheten för mannamån genom en åtalsprövningsregel, eventuellt avseende endast fall då förfallen gäld betalts. Också länsåklagaren i Göteborgs och Bohus län ifrågasätter om inte vissa fall av betalning av förfallen gäld bör anses straffvärda.

Som exempel på åtgärder som kan framstå som otillbörligt gynnande av viss borgenär nämns i promemorian betalning av skuld med annat än vanliga betalningsmedel eller i förtid samt överlämnande av säkerhet för skuld vid vars tillkomst säkerhet inte var betingad. Med förtida betal­ning avses enligt promemorian också betalning av skuld som har sagts upp i förtid t. ex. på grund av gäldenärens insolvens och som sålunda formellt sett är att anse som förfallen.

Exemplifieringen i promemorian har föranlett särskilda uttalanden av flera remissinstanser. Bankinspektionen framhåller sålunda att det är vanligt att bank som lämnat kredit fortlöpande prövar om den ställda säkerheten alltjämt är betryggande. En sådan uppföljning av krediten förekommer särskilt när det är fråga om kredit till rörelseidkare. I så­dant faU anser inspektionen också att det är en skyldighet för banken att följa krediten. Prövningen ger inte sällan till resultat att ökad säkerhet måste ställas för att banklagstiftningens krav i fråga om säkerhet för länmad kredit skall vara uppfyllda. Det är därvid naturligt att bankens krav på ökad säkerhet eller snabbare amortering kan komma att ställas sedan gäldenären har råkat på obestånd eller vid en tidpunkt då fara för obestånd föreligger. Om banken i ett sådant läge begär ökad säkerhet el­ler en ändring av amorteringsvillkoren och gäldenären inför hotet om uppsägning av krediten går med på bankens krav, kan det enligt inspek­tionen ifrågasättas, om det är rimligt att under dessa omständigheter ställa gäldenären under straffansvar. Bakom gäldenärens beslut att ställa sig till efterrättelse bankens krav kan ligga överväganden av samma slag som i promemorian har diskuterats när det gäller straffbestämmelsen beträffande vårdslöshet mot borgenärer. Gäldenären kan sålunda in­för hotet om uppsägning av kredit som banken lämnat honom eller hans

Prop. 1975/76: 82

21

företag, med åtföljande risk för honom att behöva avskeda i företaget anställda eller att inställa driften känna sig tvungen att gå banken till mötes. I huvudsak samma synpunkter som har anförts till förmån för en uppmjukning av ansvaret beträffande vårdslöshet mot borgenärer kan enligt inspektionen anföras i nu berörda avseenden och bör på motsva­rande sätt föranleda en uppmjukning av bestämmelsema om straff för mannamån mot borgenärer. Bankinspektionen föreslår en straffrihetsre-gel beträffande mannamån mot borgenärer av väsentligen samma slag som den som inspektionen förordat i fråga om vårdslöshet mot borgenä­rer eller alltså att straff inte skall inträda, om gäldenärens förfarande med hänsyn till omständighetema framstår som ursäkfiigt. Inspektionen anmärker därvid att det utvidgade tillämpningsområdet beträffande återviimingsbestämmelserna i hög grad ökar möjlighetema att återvinna av gäldenären ytterligare ställd säkerhet eller av honom erlagd betalning för skuld.

Liknande synpunkter framförs av Svenska bankföreningen, till vars yttrande Svenska sparbanksföreningen har anslutit sig. Bankföreningen fäster sig särskilt vid irmebörden av uttrycket betalning "i förtid". För­eningen påpekar att det i bankernas skuldebrevsformulär och mot­svarande formulär exempelvis för checkräkningskredit 

förekommer en klausul som ger bank rätt att påfordra betalning av skuldebrev dels om gäldenären inte i behörig ordning fullgör sina förpliktelser på grund av skuldebrevet eller annan förbindelse med banken, dels om enligt ban­kens bedömning säkerheten för skuldebrevet eller annan gäldenärens förbindelse mot banken inte längre är betryggande eller risk eljest före­ligger att gäldenären inte kommer att fullgöra sina förbindelser i behörig ordning. Föreningen erinrar i detta sammanhang om att lagen (1955: 183) om bankrörelse upptar långtgående föreskrifter om bankernas verksamhet. Dessa föreskrifter har det gemensamma syftet att eta­blera ett skydd för insättarnas medel. Förverkligandet av detta syfte är också en av riktpunkterna för utformningen av bankernas reversformu­lär och övriga standardkontrakt. Detta gäller bl. a. de ovan berörda reg­lema om rätt till förtida uppsägning av ett lån vid en negativ utveck­ling av gäldenärens ekonomi eller av lånesäkerhetens värde. Genom en sådan uppsägningsrätt skapas bl. a. en möjlighet för banken att för­handla om nya betalningsvillkor eller över huvud vidta sådana åtgärder att en förlust såvitt möjligt kan undvikas. Samma synpunkter är också tillämpliga när en bank i motsvarande situationer vägrar en eljest förut­satt förlängning av ett lån. I de nu beskrivna situationema skulle, påpe­kar föreningen vidare, en gäldenär kunna befara att drabbas av straff för mannamån mot borgenärer enligt den tänkta nya lydelsen av 11 kap. 4 § brottsbalken, eftersom betalning i förtid skulle anses föreligga. Även om detta skulle anses gälla också enligt nuvarande lydelse av paragra­fen, bör enligt föreningen en annan ordning övervägas vid en översyn av

Prop. 1975/76: 82

22

stadgandet. Föreningen anser att man från det straffbara området över huvud taget bör avskilja sådana fall, där gäldenären på gmnd av tidi­gare avtal har att fullgöra ett civilrättsligt giltigt åtagande. Gemensamt för dessa fall är att borgenären kan utverka en betalningsdom eller an­nan exekutionstitel. Om borgenären begär utmätning och gäldenären lå­ter förfarandet ha sin gång med påföljd att borgenären genom utmät­ningen får betalning för sm fordran, kan gäldenären inte fällas till an­svar. Vad rättsordningen sålunda i olika led medverkar till att realisera bör knappast samtidigt kvalificeras som ett brott. Korrektivet mot åtgär­der till skada för övriga fordringsägare bör i dessa fall begränsas till reglerna om återvinning. Därvid är att beakta att återvinningsreglernas verkningsförmåga bör påtagligt öka genom den nya utformningen av dessa regler. En gränsdragning enligt vad föreningen förordar skulle också överensstämma med den i promemorian angivna riktpunkten att kriminaliseringen bör riktas mot mer eller mindre fingerade transaktio­ner i anslutning till konkurs och över huvud mot sådana förfaranden som typiskt irmebär särskild hänsynslöshet gentemot övriga borgenärer. Det kan uppenbarligen inte anses hänsynslöst av en gäldenär att på an­modan exempelvis av ett kreditinstitut fullgöra en civilrättslig förplik­telse, som bringats att förfalla enligt en inom det reguljära kreditlivet allmänt godtagen bestämmelse i ett standardavtal, eller att fullgöra be­talning av en skuld enligt ett låneavtal sedan kreditinstitutet vägrat för­länga lånetiden vid utgången av den löpande låneperioden.

Sammanfattningsvis förordar bankföreningen att betalning i de nyss berörda situationerna som i promemorian har beskrivits såsom förtida betalning inte kvalificeras som mannamån mot borgenärer. Föreningen vill inte utesluta att den av föreningen förordade utformningen av brot­tet mannamån mot borgenärer skulle kunna etableras genom en tolkning av den föreslagna bestämmelsen. Resonemanget skulle därvid vara att gäldenären i de avsedda fallen inte otillbörligt har gynnat borgenären. Föreningen anser emellertid att ett klarläggande uttalande härom i så fall är erforderligt.

Liknande synpunkter framförs också av Svenska handelskammarför­bundet, handelskammaren i Göteborg, Skånes handelskammare, SAF, Sveriges grossistförbund, Sveriges industriförbund och Sveriges för­eningsbankers förbund.

Även RÅ tar upp den nu berörda frågan. RÄ säger sig inte betvivla att förtida betalning i vissa situationer kan ske under sådana omständig­heter att åtgärden är förtjänt av en straffsanktion men påpekar att det såväl inom svensk som internafionell rätt är en allmänt vedertagen prin­cip att en borgenär har rätt att skydda sig genom att innehålla prestation eller kräva prestation vid kontraktsbrott från gäldenärens sida. Det går enligt RÄ för långt att generellt stämpla förtida betalning som otillbörlig även om betalning inkräktar på andra borgenärers rätt. Seriös låneverk-

Prop. 1975/76: 82

23

samhet, t. ex. sådan som bedrivs av banker eller det allmänna i bostads­finansieringssyfte, skulle annars kunna bli lidande. De rekvisit som en­ligt förslaget krävs för straffbarhet otillbörlighet och avsevärt för­ringande av andra borgenärers rätt medför enligt RÄ:s mening att förtida betalning i dylika och liknande fall inte kan föranleda ansvar.

I promemorian föreslås vidare att tidsrekvisitet i mannamånsparagra­fen utformas så att straffansvar skall kunna inträda inte bara när gälde­nären vid tidpunkten för åtgärden var på obestånd men också när så inte var fallet men en uppenbar fara förelåg för att han skulle komma på obestånd. Promemorieförslaget i denna del kritiseras av samma in­stanser som vänt sig mot motsvarande förslag i fråga om oredlighet mot borgenärer.

Också Svenska handelskammarförbundet avstyrker att ett tidsrekvisit av den föreslagna utformningen införs. En sådan utformning av tidsre­kvisitet kan nämligen enligt förbundet leda till att även handlingar, som måste betraktas som föga straffvärda och många gånger som direkt lov­värda ur samhällets synvinkel när de företogs, drabbas av straffansvar. Som exempel nämns den situationen att en leverantör kräver säkerhet för uppkomna fordringar av en kund, vilken råkat i likviditetssvårighe­ter, som en förutsättning för fortsatta leveranser. Som ett annat exempel anförs det fallet att en bank fordrar ytterligare säkerhet för att bevilja en ökad kreditlimit, varvid den nya säkerheten kan komma att utgöra säkerhet också för tidigare utnyttjad kredit. I sådana situationer torde en vägran att efterkomma begäran om säkerhet oftast leda till att företa­get ifråga får avveckla sin verksamhet med de negativa konsekvenser för samhället i olika hänseenden som därvid följer. Att ett straffansvar överhuvudtaget kan komma ifråga för här angivna situationer anser för­bundet inte heller stå i överensstämmelse med de m.otiv som legat bakom förslaget om införande av en särskild åtalsprövningsregel vid vårdslöshet mot borgenärer och som äger tillämpning också på brottet mannamån mot borgenärer. Härfill kommer de uppenbara svårigheterna för den enskilde att avgöra huruvida han är på obestånd. Dessa svårig­heter är självfallet ännu större när fråga är om att bedöma huruvida uppenbar fara föreligger för att han skall komma på obestånd.

Samma uppfattning som Svenska handelskammarförbundet i den nu berörda frågan har handelskammaren i Göteborg och Skånes handels­kammare.

Frågan om en utvidgning av straffansvaret vid bokförings­brott har berörts av länsåklagaren i Blekinge och Kronobergs län som anser att detta brott bör kunna bestraffas oberoende av om konkurs el­ler därmed jämställt förhållande har inträtt.

Prop. 1975/76: 82

24

5    Föredraganden

Reglerna om gäldenärsbrott i 11 kap. BrB riktar sig mot vissa hand­lingssätt som har ansetts strida mot vad en person skall iaktta av hänsyn till sina fordringsägare. Det gäller här bl. a. förfaranden som går ut på att undandra borgenärerna tillgångar eller att gynna någon av dem på de andras bekostnad men också vissa fall då en gäldenär av vårdslöshet framkallar eller förvärrar sitt obestånd. Bestämmelsema om gäldenärs­brott fanns före BrB:s tillkomst i 23 kap. strafflagen och fick i allt vä­sentligt sitt nuvarande innehåll i samband med den strafflagsreform be­träffande förmögenhetsbrotten som genomfördes år 1942 på grundval av förslag av 1937 års straffrättskommitté.

Gäldenärsbrotten hänförs sålunda i BrB till de s. k. förmögenhetsbrot­ten. I fråga om denna brottsgrupp har tanken på en allmän översyn un­der senare tid fått en allt större aktualitet. Brottsförebyggande rådet har i denna del i en skrivelse till regeringen den 5 juni 1975 anslutit sig till de synpunkter angående behovet av en sådan översyn som redovisats i en rapport från rådets kriminalpolitiska arbetsgrupp (Rapport 1975: 3, Förmögenhetsbrotten, Riktlinjer för en översyn). Som jag tidigare har anfört i andra sammanhang (jfr lagrådsremiss den 6 juni 1975 med för­slag till ändringar i brottsbalkens bestämmelser om grov stöld och rån m. m., s. 14) bör emellertid partiella reformer på områden där behovet av en lagändring framstår som särskilt påtagligt inte få stå tillbaka i av­vaktan på resultatet av ett sådant mera omfattande reformarbete. Be­träffande gäldenärsbrotten har önskemålet om en begränsad översyn starkt understrukits i flera olika sammanhang på senare tid. Som skäl för en sådan översyn har särskilt framhållits dels att den straffrättsliga konstruktionen av brotten i vissa avseenden skulle vara mindre ända­målsenlig, dels att utredningarna vid gäldenärsbrott av förhållandevis lindrig art f. n. utgör en mycket stark belastning för rättsväsendets re­surser, särskilt när det gäller den kvafificerade åklagar- och polisperso­nalen. Sistnämnda förhållande har sagts i sin tur kunna leda till ett minskat utrymme för andra viktiga uppgifter när det gäller bekämp­ningen av den allvarligare ekonomiska kriminaliteten.

Inom justitiedepartementet har upprättats en promemoria (Ds Ju 1975: 3) med förslag till vissa ändringar i BrB:s bestämmelser om gälde­närsbrott. I promemorian erinras inledningsvis om att frågan i vad mån det skall vara straffbart att åsidosätta hänsynen till borgenärer på senare tid har aktualiserats i olika sammanhang. Det nuvarande straffansvaret vid gäldenärsbrott är enligt promemorian till en del rätt långtgående, ef­tersom det omfattar även fall då det inte rör sig om ett uppsåtligt hand­lande till borgenärernas förfång utan om ett förfarande där själva effek­ten, obestånd eller förvärrande av obestånd, kan ha framkallats utan av­sikt. I promemorian konstateras emellertid att frågan om kriminalise-

Prop. 1975/76: 82

25

ringens omfattning på detta område måste betraktas också mot bak­grund av att den ekonomiska strukturomvandlingen och kapitalkoncen­trationen i näringslivet har medfört att enskilda dispositioner kan få so­ciala och ekonomiska konsekvenser för ett stort antal människor på ett helt annat sätt än tidigare. Det är enligt promemorian mot den angivna bakgmnden angeläget att rättsväsendets resurser på detta område kan tas i anspråk på ett så effektivt sätt som möjligt och koncentreras på de verkligt allvarliga fallen.

Jag ansluter mig för egen del liksom i allmänhet skett vid remiss­behandlingen till uppfattningen att det är ett angeläget önskemål att skapa ökade möjligheter att effektivt beivra de allvarligare fallen av sådan ekonomisk hänsynslöshet som det här är fråga om. Reglerna om gäldenärsbrott tar i första hand sikte på att bereda borgenärerna skydd mot att gäldenären vidtar åtgärder som är ägnade att förringa deras utsikter att få betalt för sina fordringar. Det gäller här inte bara enskilda fordringsägares intressen. Det bör erinras om att sta­ten numera är huvudborgenär i ett mycket stort antal konkurser. Statens borgenärsanspråk avser framför allt skatter och avgifter till det all­männa. Inte sällan har dock staten att bevaka också intressen som har uppkoinmit genom arbetsmarknadspolitiska eller liknande samhälleliga åtgärder. Otillbörliga förfaranden i anslutning till konkurs eller egen-domsaweckling i annan form kan emellertid också ha följdverkningar som sträcker sig längre än vad som har samband med det direkta borge­närsintresset. I främsta rammet kommer här i blickpunkten de konse­kvenser som i sådana fall kan inträda för de anställda i ett företag. Även när det allmänna inte har omedelbara borgenärsintressen kan naturligt­vis transaktioner av det slag som nu avses alltid i sista hand få betydelse för samhällsekonomin och det ekonomiska livet som sådant, låt vara att sådana effekter inte på samma sätt är mätbara som när det gäller skada som uppstår för enskilda personer. Ser man saken ur ett vidare perspek­tiv kan bestämmelserna om gäldenärsbrott sägas utgöra ett komplement till de näringspolitiska åtgärder av olika slag som är inriktade på att un­danröja och förebygga sådana missförhållanden inom företag som med­för att de människor som är verksamma där inte får avsett skydd etc, att samhället går miste om skatt och avgifter och att även konsumenter­nas intressen skadas.

Det måste emellerfid i detta sammanhang också beaktas att under de som gäldenärsbrott straffbelagda handlingarna ryms förfaranden av mycket skiftande slag. Det är därför förenat med betydande svårigheter att åstadkomma en effektiv och samtidigt lämpligt avgränsad lagstift­ning på området. Äv vad som nyss har sagts framgår att man har all an­ledning att se mycket allvarligt på vissa former av gäldenärsbrottslighet. Straffansvar inträder emellertid f. n. inte bara vid uppsåtligt handlande till borgenärernas förfång utan också i vissa fall då en gäldenär av

Prop. 1975/76: 82

26

vårdslöshet har framkallat eller förvärrat sitt obestånd. Som anförs i promemorian måste man under sådana förhållanden räkna med att det bland förfaranden, som i och för sig utgör gäldenärsbrott, i ett bety­dande antal fall är fråga om ett händelseförlopp som allmänt sett torde upplevas som mindre förtjänt av en straffrättslig reaktion från samhäl­lets sida. Det kan här ofta vara fråga om företagare som trots ivriga an­strängningar och betydande personliga uppoffringar av skilda slag inte kan undvika att komma på obestånd. Orsakerna härtill kan skifta från fall till fall. Felaktiga kalkyler, bristande erfarenheter, otillräckliga re­surser, alltför snabb expansion liksom överdriven optimism eller rent oförstånd nämns i promemorian som endast några exempel på sådana orsaker. Man torde inte heller kunna bortse från att andra än rent affärs­etiska aspekter numera kan leda till den bedömningen att ett företag trots avsevärda förluster bör fortsättas, t. ex. i en bygd med sysselsätt­ningssvårigheter. Det förekommer även att det allmänna från sådana och liknande synpunkter genom lån eller bidrag i olika former söker medverka till att man fortsätter driften av aktiebolag och andra företag som utifrån ett snävt begränsat företagsekonomiskt synsätt kanske borde läggas ned.

Det nu anförda, liksom också vad som framhållits om den betydande belastning på de rättsvårdande myndigheternas resurser som utredning­arna av åtskilliga gäldenärsbrott av lindrigare art f. n. utgör, understry­ker enligt min mening ytterligare vikten av att man söker åstadkomma en ordning som innebär att ansträngningarna när det gäller brottsbe­kämpningen på detta område kan koncentreras på de allvarligare fallen av brottslighet. Jag vill vidare i detta sammanhang erinra om att det även vid sidan av det straffrättsliga sanktionssystemet finns regler som är itiriktade på att komma tillrätta med sådana handlingssätt från en gäldenärs sida som strider mot borgenärsintresset. Det gäller här bl. a. sådana regler som erbjuder möjlighet att påföra ställföreträdare för företag personlig betalningsskyldighet i vissa fall av oansvarig skötsel av företaget. Föreskrifter av denna typ finns bl. a. i uppbördslagen (1953: 272), lagen (1968: 430) om mervärdeskatt och lagen (1944: 705) om aktiebolag liksom också i det förslag till ny aktiebolagslag som har förelagts riksdagen genom prop. 1975: 103. Äv särskild betydelse är vi­dare konkursbos rätt att påkalla återvinning till boet enligt reglerna i konkurslagen (1921: 225). Dessa regler har i samband med den partiella revision av konkurslagen som genomförts detta år (prop. 1975: 6, LU 12, rskr 91) blivit föremål för en genomgripande omarbetning. Ett vik­tigt syfte bakom reformen i denna del har varit att så långt möjligt mot­verka otillbörliga transaktioner från gäldenärens eller borgenärs sida i samband med förestående konkurs. Den nya lagstiftningen, som har trätt i kraft den 1 juli i år (SFS 1975: 244), innebär sålunda en avsevärd vidgning av möjligheterna att få sådana transaktioner som gäldenären

Prop. 1975/76: 82

27

har företagit före konkursutbrottet att bli overksamma mot boet.

De förslag som har lagts fram i promemorian syftar endast i förhål­landevis begränsad utsträckning till ändringar i gällande rätt. Förslagen har fått ett i stort sett gynnsamt mottagande vid remissbehandlingen, även om olika meningar har yppats på ett par punkter. Från några håll har vidare framhållits önskvärdheten av att en mera genomgripande översyn av gäldenärsbrotten kommer till stånd. För detta önskemål har jag i och för sig förståelse. Denna fråga måste emellerfid också betraktas mot bakgmnd av det nära sambandet mellan bestämmelsema på föreva­rande område och konkurslagstiftningen som f. n. är föremål för en fortsatt översyn av konkurslagskommittén. Enligt vad jag har inhämtat överväger kommittén under sitt fortsatta arbete att föreslå skärpningar av reglerna i konkurslagen om gäldenärens skyldigheter och angående tvångsmedel mot gäldenär som söker dra sig undan sina skyldigheter att medverka i konkursen. BL a. överväger kommittén att öppna möjlighet att i vissa kvalificerade fall inskrida med reseförbud och häktning mot gäldenären redan när konkursansökan har gjorts. Bestämmelserna om gäldenärsbrott har vidare samband med det f. n. pågående arbetet på en samlad utsökningsbalk liksom med frågan om en allmän översyn av förmögenhetsbrotten. Mot den angivna bakgrunden anser jag att frå­gan om en mera genomgripande omarbetning av reglerna om gäldenärs­brott inte lämpligen bör tas upp i detta sammanhang.

Innan jag går närmare in på de i promemorian framlagda förslagen till ändringar i bestämmelserna om gäldenärsbrott vill jag slutligen nå­got beröra två särskilda frågor som har viss anknytning till ändringsför­slagen. Den ena gäller anmälningsförfarandet vid misstanke om gälde­närsbrott. Det förhåller sig f. n. så att misstanke om gäldenärsbrott sedan konkurs inträtt oftast kommer till åklagarmyndigheternas kännedom ef­ter anmälan från förvaltaren i konkursen. Denne är nämligen enligt 55 § konkurslagen skyldig att i sin berättelse om konkursboets tillstånd an­märka när det finns skälig anledning till antagande att gäldenären har gjort sig skyldig till brottsligt förhållande mot sina borgenärer. Som flera remissinstanser har framhållit är det av stor betydelse för brottsbe­kämpningen på förevarande område att konkursförvaltarna lägger ned ett omsorgsfullt arbete på att fullgöra sina åligganden i detta hänseende. Den nu berörda regeln gäller emellertid bara ordinära konkurser. I s. k. fattigkonkurser dvs. konkurser där det bedömts att gäldenärens bo inte räcker till för betalning av konkurskostnadema finns ingen för­valtare. Motsvarande anmälningsskyldighet har därför inte kunnat före­skrivas, något som länge har framstått som en brist. Detta förhållande har uppmärksammats av konkurslagskommittén som i sitt förra året av­givna betänkande (SOU 1974: 6) Förenklad konkurs m. m. har lagt fram förslag om ett nytt summariskt konkursförfarande för små och enkla konkurser. Förslaget innebär bl. a. att förvaltare regelmässigt skall utses

Prop. 1975/76:82

28

även i sådana konkurser och att en föreskrift om anmälningsskyldighet vid misstanke om gäldenärsbrott skall gälla också i dessa fall. Det är min avsikt att inom kort anmäla frågan om ett genomförande av de ändringar i konkurslagen som föranleds av kommitténs förslag.

Den andra frågan, som har tagits upp av några remissinstanser, gäller önskemålet om ökad tillgång på kvalificerad personal inom polisväsen­det för utredning av gäldenärsbrott och arman ekonomisk kriminalitet. Detta är ett önskemål som har förts fram i olika sammanhang inte minst när det gäller skattebrotten. Frågan har sålunda berörts bl. a. av utred­ningen angående åtgärder för att minska personalomsättningen inom polisväsendet i betänkandet Ds Ju 1974:13, där förslag har lagts fram som avses ligga till grund för vissa åtgärder av organisatorisk och löne­teknisk art. Det bör också noteras att hithörande frågor kommer att uppmärksammas av den nyligen tillsatta utredningen (Ju 1975: 08) om polisens uppgifter, utbildning och organisation. Som närmare skall ut vecklas i det följande är vidare ett huvudsyfte med de förslag som nu läggs fram att öka möjlighetema att styra de tillgängliga utredningsre­surserna till de områden där de bäst behövs när det gäller den ekono­miska kriminaliteten.

Jag övergår nu till att närmare behandla de förslag som har lagts fram i promemorian. Dessa berör brotten oredlighet mot borgenärer, vårdslöshet mot borgenärer och mannamån mot borgenärer (11 kap. 1, 3 och 4 §§ BrB).

Huvudfallet av brottet oredlighet mot borgenärer be­skrivs f. n. i 11 kap. 1 § första stycket BrB på det sättet att en gäldenär skall dömas till ansvar om han förstör eller genom gåva eller annan lik­nande åtgärd avhänder sig egendom av betydenhet och därigenom för­sätter sig på obestånd eller förvärrar sitt obestånd. Med förstörelse avses i detta sammanhang även en åtgärd som ekonomiskt är att jämställa med förstörelse. Under lagrummet faller också annan rättshandling än gåva, om den ekonomiskt är att jämställa med en sådan.

Den nu berörda bestämmelsen har sålunda fått en avfattning som in­nebär att det för straffansvar fordras att gäldenärens handling i och för sig och alltså inte endast i förening med ytterligare åtgärder skall ha framkallat eller förvärrat obestånd. I det fallet att gäldenären inte redan är på obestånd när han företar handlingen måste det alltså bevisas att handlingen direkt har framkallat obeståndet. Det uppställs med andra ord ett krav på direkt orsakssammanhang mellan gärningen och insol­venstillståndet.

I promemorian görs gällande all kravet på ett sådant direkt orsaks­sammanhang kan leda till egendomliga och från rationella synpunkter svårförklarliga konsekvenser. Kravet synes enligt promemorian medföra att förutsättningama för straffbarhet blir snävare än som i vissa fall kan anses rimligt. I promemorian framhålls i detta hänseende att oredlig-

Prop. 1975/76: 82

29

hetsparagrafens gällande avfattning kan få till följd att en gäldenär som visat stor hänsynslöshet gentemot borgenärerna ändå undgår straffan­svar. Som exempel nämns att en person i ekonomiskt trångmål som skän­ker bort eller på liknande sätt avhänder sig egendom av betydande värde inte i alla lägen kan fällas till ansvar för oredlighet mot borgenä­rer, även om han genom transaktionen medvetet skapar en uppenbar risk för obestånd och det sedan också visar sig att borgenärerna därige­nom förorsakats skada. För att han skall kunna dömas för oredlighet krävs att det kan bevisas att han som en direkt följd av åtgärden har bU-vit insolvent. Så snart det inte kan uteslutas att någon efterföljande fak­tor, såsom exempelvis vikande konjunkturer eller en i och för sig inte straffbar missbedömning av en affärstransaktion, kan ha bidragit till obeståndet, kan gäldenären gå fri, trots att han genom gåvan eller av-händelsen har framkallat en påtaglig fara för borgenärema och rent fak­tiskt skadat dessa genom att minska utdelningen i konkursen.

Inte ens om det kan styrkas att obeståndet har utgjort en omedelbar följd av gåvan eller avhändelsen är det enligt promemorian säkert att gäldenären kan dömas för oredlighet. Av allmärma principer följer näm­ligen att orsakssambandet mellan transaktionen och obeståndet skall omfattas av uppsåt från gäldenärens sida. Det är således inte tillräckligt att gäldenären klart insett riskerna för att åtgärden kan leda till att han kommer på obestånd. Det krävs ytterligare åtminstone att det kan antas att han skulle ha vidtagit åtgärden även om han hade varit säker på att den skulle medföra insolvens. Det framhålls i promemorian att ett så­dant antagande inte alltid kan göras.

I promemorian anmärks vidare att kravet på direkt kausalitet i prakfi­ken leder till olägenheter också från andra synpunkter. Det ställer näm­ligen mycket stora anspråk på den utredning som måste åberopas från åklagarsidan i mål av förevarande typ. Det bidrar härigenom till att för­svåra utredningarna och förlänga den tid som förflyter innan lagföring kan komma till stånd.

Resonemanget i promemorian mynnar ut i ett förslag till ett tillägg till oredlighetsparagrafen. Tillägget föreslås få den innebörden att ett sådant förfarande som avses i paragrafens första stycke förstörelse av eller avhändelse genom gåva eller annan liknande åtgärd av egendom av be­tydenhet 

 skall kunna medföra straffansvar även i det fallet då åtgär­der skapar en uppenbar fara för att gäldenären skall komma på obe­stånd.

Förslaget har i denna del mottagits positivt eller lämnats utan erinran av flertalet remissinstanser. Endast ett fåtal instanser har haft princi­piella invändningar mot förslaget. Den i och för sig tyngst vägande av dessa synes vara den som går ut på att en handling som var ekonomiskt försvarlig när den företogs inte får leda tUl straffansvar på grund av ef­terföljande omständigheter. Det är emellertid i detta sammanhang fråga

Prop. 1975/76: 82

30

endast om mycket speciella åtgärder, nämligen förstörelse av egendom eller gåvor och därmed jämställda handlingar. Det skall även vara fråga om "egendom av betydenhet", dvs. ett i förhållande till gäldenärens ak­tuella ställning mera anmärkningsvärt förmögenhetsvärde. En åtgärd av ett sådant kvalificerat slag torde aldrig kunna sägas vara ekonomiskt försvarlig om den leder till fara för att gäldenären kommer på obe­stånd.

Från något håll har framförts farhågor för att ett genomförande av promemorieförslaget skulle kunna leda till obefogade anmälningar i tra­kasserisyfte. Liknande farhågor framfördes på sin tid mot förslaget att ta bort den fidigare uppställda fömtsättningen för straffansvar att gälde­nären skulle ha försatts i konkurs eller fått till stånd offenfiig ackords­förhandling utan konkurs (jfr prop. 1942: 4 s. 123125). Denna särskil­da fömtsättning har varit upphävd sedan länge, och lagen öppnar alltså redan f. n. möjlighet till ingripande på straffrätts]ig väg vare sig någon exekutiv förrättning har kommit till stånd eller ej. Jag har därför svårt att se att ett genomförande av promemorieförslaget skall behöva stå tillbaka på gmnd av sådana farhågor, som enligt min mening måste be­tecknas som överdrivna.

En invändning från konkurslagskommitténs sida om att ett uppgi­vande av kravet på direkt samband mellan åtgärd och obestånd medför att en gäldenär i vissa speciella situationer skulle kunna ställas till an­svar för en benefik transaktion, trots att transaktionen inte kan återvin­nas enligt reglerna i konkurslagen, tillbakavisas av kommittén själv. Jag instämmer i kommitténs uppfattning att detta inte har någon större praktisk betydelse och inte utgör något avgörande skäl mot ett genomfö­rande av promemorieförslagct. Redan f. n. kan oredlighetsparagrafen träffa gåvor och liknande åtgärder som inte kan återvinnas. Detta häng­er samman med att inträffad konkurs inte är någon förutsättning för straffansvar och med att de särskilda tidsfrister, som med beaktande av bl. a. tredje mans intresse har ställts upp i konkurslagen, saknar motsva­righet i straffbestämmelsen.

Från några håll har det ansetts möta principiella betänkligheter mot att man ökar möjligheterna till straffrättsligt ingripande innan obestånd har inträtt och oberoende av om det sedermera inträder. Från andra och mer praktiskt betonade synpunkter har som argument mot promemorie­förslaget framhållits att det endast undantagsvis kan styrkas att en hand­ling har inneburit fara för obestånd innan gäldenären faktiskt har för­satts i konkurs eller exekutiv förrättning misslyckats och att förslaget från denna synpunkt inte innefattar någon nämnvärd ändring i prakti­ken i förhållande till nuvarande ordning.

För egen del vill jag framhålla att det ligger i förhållandenas natur att frågan om ansvar för gäldenärsbrott liksom möjligheten att över huvud taget kunna styrka ett sådant brott knappast torde få någon praktisk ak-

Prop. 1975/76:82

31

tualitet innan konsekvenserna av gäldenärens handlande har manifeste­rats genom konkurs, misslyckat utmätningsförsök e. d. Syftet med pro­memorieförslaget ligger på ett annat plan, något som jag strax återkom­mer till. Att ställa upp ett uttryckligt krav på att gäldenären efter den aktuella transaktionen skall ha kommit i konkurs eller inställt sina betal­ningar skulle emellertid te sig irrationellt och strida mot de principer som i övrigt ligger till gmnd för kriminaliseringen på förevarande om­råde. Redan gällande rätt intar den ståndpunkten att ansvar för gälde­närsbrott kan komma i fråga, trots att de borgenärer som fanns vid gär­ningens förövande sedermera har fått full betalning. Detta har nämligen inte ansetts böra frita gäldenären från ansvar, lika litet som en försking-rare kan som en gmnd för straffrihet åberopa att hans handlande inte har medfört någon slutlig förlust för målsäganden. Jag kan därför inte biträda kritiken mot promemorieförslaget i denna del.

Promemorieförslaget avser i första hand att göra det möjligt att komma åt vissa särskilt allvarliga fall av åsidosättande av borgenärsin-11 essen som f. n. kan undgå beivran antingen därför att det direkta sam­bandet mellan gäldenärens åtgärd och ett efterföljande obestånd inte an­ses bevisat eller också av det skälet att gäldenären inte kan övertygas om att ha haft uppsåt som omfattat alt han skulle komma på obestånd. Vi­dare syftar förslaget till att göra det möjligt att begränsa omfattningen av utredningarna i mål av denna typ i förhållande till vad som nu är vanligt när det i anledning av inträffad konkurs gäller att styrka det di­rekta sambandet mellan den aktuella dispositionen och obeståndet.

Flera remissinstanser har också understrukit att ett genomförande av förslaget ökar möjligheterna att komma åt vissa straffvärda förfaranden. Vidare framhålls, bl. a. av rikspolisstyrelsen och flera åklagare, att för­slaget är ägnat att avsevärt underlätta utredningsarbetet i många fall. Till skillnad härifrån ifrågasätter riksåklagaren (RÅ) och Göta hovrätt samt ett par andra remissinstanser, under hänvisning bl. a. till alt det förutsätts orsakssamband mellan handling och fara, om ett genomföran­de av förslaget kan medföra någon mera påtaglig förändring i förhållan­de till gällande rätt.

Som framhålls av länsåklagaren i Kopparbergs län orsakas konkurs i praktiken ofta av flera samverkande och inte direkt mätbara faktorer. Att, som samma remissinstans förordar, knyta straffansvaret till ett syfte att undanhålla borgenärerna egendom finner jag dock inte ändamålsen­ligt. Att avgöra om ett sådant syfte har förelegat eller inte skulle enligt min mening i flertalet fall bli så svårt att straffstadgandet skulle förlora i effektivitet. En lösning av problemet med de tiiiämpningssvårigheter som oredlighetsparagrafens nuvarande utformning har lett till bör enligt min mening i stället sökas enligt de linjer som förordas i promemorian. När det är fråga om så kvalificerade åtgärder som förstörelse av egendom av betydenhet eller gåva eller arman liknande avhändelse av sådan egen-

Prop. 1975/76: 82

32

dom bör det för straffansvar vara tillräckligt att gäldenären handlar med insikt om att åtgärden medför fara för att han skall komma på obe­stånd, vare sig andra omständigheter sedan bidrar till att realisera faran eller inte. Utgångspunkten bör sålunda vara att brottet anses fullbordat så snart gäldenären genom en sådan särskilt kvalificerad transaktion som här avses uppsåtligen har framkallat fara för obestånd, varvid det här som i andra sammanhang bör vara tillräckligt med eventuellt upp­såt. Enligt min mening skulle det emellertid stå i bättre överensstäm­melse med det syfte som ligger till grund för den ifrågasatta lagänd­ringen och med den lagstiftningsteknik som i övrigt brukar användas i BrB i fråga om gärningsbeskrivningar som innehåller ett farerekvisit att ordet "uppenbar" får utgå ur lagtexten. Det torde utan att något särskilt förstärkande uttryck används bli klart att faran i det konkreta fallet skall ha varit och för gäldenären framstått som beaktansvärd för att straffansvar skall komma i fråga.

Även om det ofta är andra faktorer än utredningen av själva orsaks­sambandet som f. n. gör målen komplicerade, måste enligt min mening en lösning enligt denna linje vara ägnad att avsevärt underlätta utred­ningsarbetet i många fall, något som också har understrukits av flera bland de remissinstanser som har hand om den praktiska tillämpningen av straffbestämmelserna. Detta gäller inte minst fall då gäldenärens bristfälliga bokföring i sig själv ger upphov till särskilda bevissvårighe­ter.

Sammanfattningsvis anser jag att promemorieförslaget i denna del är förenat med betydande fördelar och att det inte kan anföras några bä­rande skäl mot den utvidgning av kriminaliseringen som förslaget inne­bär. Jag förordar sålunda att 11 kap. 1 § första stycket BrB komplette­ras på det sättet att gäldenär som förstör eller genom gåva eller annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydenhet skall kunna dömas för oredlighet mot borgenärer också i det fallet att han genom sitt förfa­rande framkallar fara för att komma på obestånd. Det sålunda före­slagna tillägget till oredlighetsparagrafen innebär som jag förut har be­rört att det inte längre blir nödvändigt att ett direkt orsakssammanhang mellan den särskilda åtgärden och ett efterföljande obestånd alltid kan fastställas för att straffansvar skall inträda. En tillräcklig fömtsättning för straffbarhet är att domstolen vid en bedömning med utgångspunkt i allmänna affärsmässiga förhållanden finner att den fara för obestånd som gäldenären har framkallat genom sitt handlande framstår som beaktansvärd och att den täcks av uppsåt hos gäldenären. Om i det kon­kreta fallet obeståndet 1 verkligheten har utlösts och faran sålunda reali­serats även på grund av efterföljande omständigheter, hindrar det som jag nyss har antytt inte att gärningen blir straffbar.

Straffbestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer finns i 11 kap. 3 § BrB. Huvudfallet är här att gäldenären fortsätter rö-

Prop. 1975/76: 82

33

relse under förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbindelse eller vidtar annan sådan åtgärd och därige­nom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet framkallar eller förvärrar obestånd (första stycket). För vårdslöshet döms enligt paragrafens andra stycke också gäldenär som vid konkurs eller i liknande sammanhang av grov oaktsamhet förtiger tillgång, uppger obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, om inte uppgiften rättas innan den beedi­gas eller eljest läggs tUI grund för förfarandet.

I promemorian erinras om att det i olika sammatihang har förts fram krav på en mer eller mindre långtgående avkriminalisering när det gäl­ler den form av vårdslöshet som avses i 11 kap. 3 § första stycket. De skäl som har anförts till stöd för detta krav diskuteras i promemorian från olika synpunkter. Det förslag som läggs fram i promemorian går ut på införande av en särskild regel om att vårdslöshet mot borgenärer en­ligt 11 kap. 3 § första stycket skall få åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Promemorieförslaget står på denna punkt i huvudsaklig överensstämmelse med ett förslag som har väckts av RÄ i en skrivelse den 13 juni 1973 till chefen för justitiedepartemen­tet.

Enligt promemorian är det uppenbart att den sålunda föreslagna lös­ningen skulle vara förenad med betydande praktiska fördelar. Därvid framhålls särskilt möjligheten att koncentrera tid och resurser på den grövre ekonomiska brottsligheten. Härigenom ökas enligt promemorian utsiktema att bl. a. komma tillrätta med förfaranden som innebär ett systematiskt eller av annat skäl hänsynslöst utnyttjande av konkursinsti­tutet eller som på andra gmnder framstår som särskilt straffvärda. Inte minst från allmänpreventiv synpunkt sägs det vidare vara angeläget att lagföringen i sådana fall där påföljderna kan väntas bli betydligt strängare än som generellt sett synes vara fallet f. n. kan ske i tids­mässigt närmare anslutning till gärningen än som hitintills varit vanligt. En reform efter de nyss angivna rikfiinjerna får enligt promemorian sär­skild betydelse på polisens område genom att kvalificerad och särskilt utbildad personal kan i större utsträckning än f. n. tas i anspråk både för sådana allvarligare typer av gäldenärsbrott och annan näraliggande ekonomisk kriminalitet, bl. a. skattebrotten. De skäl som från dessa syn­punkter kan åberopas för reformen synes enligt promem.orian förstärkas vid ett genomförande av konkurslagskommitténs förslag att anmälnings­skyldighet rörande misstänkt gäldenärsbrottslighet skall gälla samtliga konkurser.

I fråga om de kriminalpolitiska synpunkter som kan anläggas i detta sammanhang framhålls i promemorian att brott av det slag scm avses i vårdslöshetsparagrafen kan ha mycket skiftande karaktär och att i vissa fall starkt förmildrande omständigheter kan vara för handen. Det bör

3    Riksdagen 1975176.1 saml. Nr 82

Prop. 1975/76: 82

34

enligt promemorian beaktas att i åtskilliga av de fall då en tillämpning av straffbestämmelsen kan komma i fråga gärningsmannen har drabbats eller kommer att drabbas av ingripande åtgärder av annan än straff­rättslig art. Även när gärningsmannen har drivit ett företag som varit en självständig juridisk person kan en betydande personlig betalnings­skyldighet ha aktualiserats antingen på grund av lagregler eller till följd av borgensåtaganden e. d. Vidare påpekas att det aktuella förfarandet ibland till största delen kan ha haft sin gmnd i förhållanden som i varje fall inte framstår som något utslag av hänsynslöshet utan rent av måste uppfattas i och för sig positivt, t. ex. omtanke om de anställda i rörelsen. Det anses i promemorian mot denna bakgmnd finnas goda skäl för an­tagandet att det i praktiken kan förekomma rätt många fall där en lag­föring framstår som omotiverad och t. o. m. kan upplevas som en obil­lighet från samhällets sida. Genom en åtalsprövningsregel ges möjlighet att skilja ut de från allmän synpunkt allvarligare fallen och att underlåta lagföring när denna inte bedöms som meningsfull.

Praktiskt taget alla remissinstanser har vitsordat behovet av en lag­ändring som innebär en partiell avkriminalisering när det gäller vårds­löshetsbrottet. Det helt övervägande antalet instanser tillstyrker också promemorieförslaget i detta avseende eller lämnar det utan erinran.

Även jag anser att både kriminalpolitiska och utredningsekonomiska synpunkter starkt talar för en lösning som innebär att de förfaranden som f. n. i lagen kvalificeras som vårdslöshet mot borgenärer inte ge­nerellt behöver leda till åtal och lagföring. Rent allmänt sett skulle det naturligtvis vara en fördel om man, i stället för att tillgripa utvägen med en åtalsprövningsregel, kunde från det straffbara området direkt avskilja sådana fall som inte framstår som straffvärda. Jag anser det dock inte tillrådligt att, som har föreslagits från några håll, helt avkrimi­nalisera sådana grovt oaktsamma förfaranden som f. n. är straffbelagda eller att från det kriminaliserade området undanta det vårdslöshetsfall som består i att en rörelse har fortsatts för länge under förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen. Man måste näm­ligen alltid räkna med att det finns ett antal företagare som inte är se riöst inriktade utan går in för att få så stor ekonomisk vinning som möj­ligt för egen del utan hänsyn till andras intressen. Risken blir att man undanröjer de möjligheter som f. n. finns att komma åt vissa fall av ny­etablering i uppenbart spekulationssyfte eller andra förfaranden som präglas av särskild hänsynslöshet mot borgenärerna. Fall av denna typ kan nämligen inte alltid bestraffas som uppsåtliga brott.

Svårigheter möter också om man i enlighet med vad som även har föreslagits i några yttranden söker precisera det straffbara området ge­nom en omredigering av vårdslöshetsparagrafen. Det kan vara synpunk­ter av olika slag som leder tUl att lagföring för vårdslöshet i det sär­skilda fallet framstår som opåkallad från allmänna synpunkter. Vid re-

Prop. 1975/76: 82

35

missbehandlingen har särskilt förts fram sådana fall då en rörelse har fortsatts för länge av hänsyn till de anställda. Som har anförts av Sveri­ges domareförbund rör det sig här om en komplikation i bedömningen som är svår att på ett lämpligt sätt reglera i själva straffbestämmelsen. Detsamma kan sägas om vissa andra bakomliggande omständigheter som ibland kan medföra att ett förfarande som i och för sig faller under vårdslöshetsbestämmelsen framstår som allmänt sett mindre straffvärt. I fall då en förlustbringande rörelse har drivits för länge kan exempelvis ibland kreditgivaren själv ha haft en sådan insyn i och ett sådant fortlö­pande inflytande över verksamheten, att det ter sig mindre befogat att ställa gäldenären till ansvar, även om de formella förutsättningarna här­för i och för sig skulle vara för handen.

Bankinspektionen, som i och för sig huvudsakligen har anslutit sig till de i promemorian utvecklade synpunkterna på kriminaliseringens inrikt­ning när det gäller vårdslöshetsbrottet, har förordat ett tillägg till para­grafen av den innebörden att straff inte skall inträda, om gäldenärens förfarande med hänsyn till omständighetema framstår som ursäktligt. Motsvarande lösning diskuteras också i promemorian men avvisas där av det skälet att ett tillägg av denna innebörd skulle göra straffbestäm­melsen alltför obestämd till sitt innehåll. Jag anser även för egen del att det knappast är möjligt att genom ett tillägg till vårdslöshetsparagrafen precisera förutsättningama för straffbarhet så att man når det åsyftade målet utan att samtidigt urholka bestämmelsen. Ätt ge brottsbeskriv­ningen det irmehållet att straff inte skall inträda för ett i och för sig kri­minaliserat förfarande om detta framstår som ursäktligt ter sig också från principiella synpunkter något diskutabelt. Jag vill för min del inte heller utesluta att det, fömtsatt att gäldenärens handlingssätt inte har präglats av någon uttalad hänsynslöshet mot borgenärema, kan vara be­fogat att avstå från lagföring i vissa faU när konkursen eller en egen­domsavveckling i annan form har medfört särskilt ingripande konse­kvenser och påfrestningar för gärningsmannen och hans familj. Fall av denna typ torde knappast täckas av ett tillägg av det slag som har för­ordats av bankinspektionen.

Mot bakgmnd av det anförda anser jag i likhet med flertalet remiss­instanser att en åtalsprövningsregel av den typ som har förordats av RÅ och i promemorian innebär den lämpligaste lösningen. Som har på­pekats av någon remissinstans kan det naturligtvis diskuteras om en se­parat reform på förevarande område bör genomföras utan att man av­vaktar resultatet av det utredningsarbete som bedrivs av åtalsrättskom­mittén (Ju 1970: 63) vilken har till uppgift att pröva om hela frågan om underlåtande av åtal. Deima kommittés arbete är emellertid generellt in­riktat och tar inte sikte på införande av åtalsprövningsregler beträffande de särskilda brotten. Det kan f. n. inte med säkerhet bedömas när en ändrad lagstiftning på gmndval av kommitténs förslag kan genomföras.

Prop. 1975/76: 82

36

och det är också ovisst i vad mån man i det sammanhanget kan tillgo­dose de synpunkter som nu är aktuella. Jag anser därför inte att det finns skäl att avvakta åtalsrättskommitténs ställningstaganden innan den i promemorian föreslagna regeln införs.

Åtalsprövningsregeln bör lämpligen få den irmebörden att åklagare skall väcka åtal bara i de fall när så är påkallat från allmän synpunkt. Ätt som förts på tal i ett remissyttrande komplettera deima regel med en bestämmelse som innebär att åtal dock alltid skall ske när angivelse från målsägande föreligger anser jag vara mindre ändamålsenligt i detta sammanhang. I flertalet fall aktualiseras ju f. ö. brottsutredningar i mål av derma typ efter anmärkning från konkursförvaltaren som har för­fattningsenlig skyldighet att ta ställning till frågan om misstanke om gäldenärsbrott kan anses föreligga. Jag vill också erinra om att måls­ägande i de fall då särskild åtalsprövningsregel gäller alltid har subsi-diär åtalsrätt enligt 20 kap. 8 § rättegångsbalken.

Sammanfattningsvis förordar jag sålunda att promemorieförslaget genomförs på denna punkt och att alltså en regel i BrB införs om att vårdslöshet mot borgenär enligt 11 kap. 3 § första stycket får åtalas av åklagare endast om åtal fiimes påkallat från allmän synpunkt. Denna regel bör tas upp i en ny paragraf i 11 kap. BrB. I överensstämmelse med den lagstiftningsteknik som brukar användas i BrB bör till den nya paragrafen också överflyttas den nuvarande särskilda åtalsregeln för bokföringsbrott i 11 kap. 5 § andra stycket BrB.

Bankinspektionen har förordat att även i fråga om vårdslöshet mot borgenärer ett tillägg görs av den innebörden att med framkallande av obestånd jämställs att gäldenären framkallar uppenbar fara för obe­stånd. Enligt promemorian skulle emellertid en sådan utvidgning i vårdslöshetsfallen kunna leda till osäkerhet i tillämpningen och därtill i praktiken alltför nära gränsa till ett straffbeläggande redan av oförmå­gan att betala. Också enligt min mening skulle den nu diskuterade ut­vidgningen av vårdslöshetsparagrafen leda för långt. Jag tänker här sär­skilt på att varje fortsättande av en tillfälligtvis förlustbringande rörelse i och för sig skulle kunna sägas vara förenad med en mer eller mindre påtaglig fara för att rörelsen senare kan komma på obestånd.

Utöver vad som följer av det förut anförda bör i 11 kap. 1 och 3 §§ BrB företas vissa redaktionella jämkningar med hänsyn till ackordslagen (1970: 847).

När det gäller mannamån mot borgenärer föreskrivs f. n. i 11 kap. 4 § första stycket BrB straffansvar för gäldenär som, då konkurs är förestående, betalar eller ställer säkerhet för borgenärs ford­ran eller vidtar annan sådan åtgärd och därigenom avsevärt förringar övriga borgenärers rätt. Detsamma gäller om bokföringsskyldig gäldenär förfar på detta sätt, trots att han enligt god köpmanssed uppenbarligen hade bort inställa sina betalningar. I andra stycket av paragrafen finns

Prop. 1975/76: 82

37

en särskild straffbestämmelse som avser det fallet att en gäldenär i hem­lighet lämnar eller utlovar betalning eller annan förmån för att främja ackord.

Mannamånsbestämmelsen fördes över från strafflagen tiU BrB utan ändring i sak. Föredragande departementschefen uttalade därvid (prop. 1962: 10 s. B 208) att bestämmelsen visserligen inte var fullt tillfredsstäl­lande avfattad men att han i det sammanhanget likväl inte var beredd lägga fram något förslag till ändring. Vad som beträffande kriminalise­ringens nuvarande omfattning framför allt har väckt kritik är att straff­ansvar kan komma i fråga också vid betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel.

Bestämmelsen om straff för mannamån har nära samband med kon­kurslagens föreskrifter om återvinning och fyller i viss mån samma funktion som dessa, nämligen att motverka att en konkursmässig gälde­när gynnar någon av sina borgenärer på de övrigas bekostnad. Som förut berörts har återvinningsreglerna i samband med en partiell revi­sion av konkurslagen blivit föremål för en genomgripande omarbetning genom vilken reglernas tillämpningsområde har vidgats avsevärt. Ut­vidgningen har åstadkommits bl. a. genom att vissa svårbevisade subjek­tiva rekvisit har utmönstrats och genom en allmän förlängning av åter­vinningsfristerna, dvs. de tidrymder i förhållande till konkursansökan e. d. inom vilka en transaktion skall ha företagits för att återvinning skall kunna ske. De sålunda vidgade möjlighetema till återvinning träf­far i särskilt hög grad sådana personer som kan betecknas som när­stående till gäldenären. Bland nyheterna märks vidare att betalningar av förfallna skatter o. d. samt familjerättsliga underhållsbidrag normalt är undantagna från återvinning. En ordinär betalning kan enligt de nya reglerna återvinnas bara om den innebär att en borgenär på otillbörligt sätt har gynnats framför de andra.

I promemorian föreslås under beaktande bl. a. av de nya återvinnings­reglerna vissa ändringar i mannamånsbestämmelsen. En utgångspunkt för förslagen är att det kriminaliserade området bör vara snävare än re­kvisiten för återvinning. I promemorian framhålls i detta hänseende att varje förfarande som civilrättsligt kan medföra rätt till återvinning inte kan beläggas med straff. Till den nu angivna utgångspunkten har de re­missinstanser som närmare gått in på ämnet uttalat sin anslutning.

Promemorieförslaget innebär att kriminaliseringen begränsas till fall då den aktuella åtgärden till förmån för viss borgenär framstår som otillbörlig. Från det kriminaliserade området undantas enligt förslaget i princip betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel. Som exempel på åtgärder som kan framstå som otillbörligt gynnande av viss borgenär nämns i promemorian betalning av skuld med annat än van­liga betalningsmedel eller i förtid samt överlämnande av säkerhet för skuld vid vars tillkomst säkerhet inte var betingad. För att en betalning

Prop. 1975/76: 82

38

skall anses ha skett i förtid är enligt promemorian den formellt tillämp­liga förfallodagen inte utan vidare avgörande. Om borgenären har be­tingat sig uppsägningsrätt med anledning av gäldenärens obestånd blir enlijiit förslaget en på gmnd av sådan uppsägning gjord betalning att anse som förtida, om det i realiteten har avsetts att längre kredit skulle gälla. Slutiigen föreslås i promemorian att tidsrekvisitet i mannamåns-paragrafen utformas så att straffansvar skall kunna inträda i första hand när gäldenären vid tidpunkten för åtgärden var på obestånd men också när så inte var fallet men en uppenbar fara förelåg för att han skulle komma på obestånd.

I enlighet med det anförda föreslås i promemorian att första stycket av marmamånsparagrafen skall få det innehållet att gäldenär som, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar borgenär genom att betala skuld med annat än vanliga betalningsmedel eller i förtid eller överlämna sä­kerhet för skuld vid vars tillkomst säkerhet inte var betingad eller ge­nom att vidta annan sådan åtgärd skall dömas för mannamån mot bor­genärer, om åtgärden avsevärt förringar övriga borgenärers rätt. Det­samma skall enligt förslaget gälla, om gäldenären vid tiden för åtgärden inte är på obestånd men uppenbar fara föreligger för att han skall komma på obestånd.

När det först gäller den föreslagna begränsningen av kriminalise­ringen till de fall då den aktuella rättshandlingen innebär elt otillbörligt gyrmande av borgenär, anser jag liksom remissinstanserna att förslaget i denna del är ändamålsenligt. Som RÅ har anfört fyller otillbörlighetsbe­greppet den funktionen att det ger en allmän norm för de transaktioner som skall anses straffbara. Det innebär vidare en anpassning till den ter­minologi som används i de nya återvinningsreglerna i konkurslagen (jfr 30 § konkurslagen). Jag förordar alltså att promemorieförslaget genom­förs på denna punkt.

Förslaget i promemorian att betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel i princip skall lämnas utanför det straffbara området har tUlstyrkts eUer lämnats utan erinran av det helt övervägande antalet remissinstanser. Flera instanser har därvid understmkit att en ändring på denna punkt är välmotiverad. Från några håll har den nuvarande kriminaliseringen i förevarande hänseende t. o. m. beskrivits som orim­lig eller stötande. Ett par instanser har emellertid ställt sig kritiska till förslaget och framhållit att sådana betalningar som det här är fråga om visserligen i allmänhet inte framstår som straffvärda men att det före­kommer fall då ett straffansvar är befogat.

Liksom flertalet remissinstanser anser jag att det är angeläget att man vid en översyn av mannamånsparagrafen åstadkommer en ordning som innebär att kriminaliseringen inte träffar sådana betalningar som fram­står som ordinära. Det gäller här betalningar av förfallna skulder som avser exempelvis löner, avtalade amorteringar på lån eller avbetalnings-

Prop. 1975/76: 82

39

köp, hyra, arrende eller insättning på checkräkningskredit. Även i andra fall när en gäldenär på obestånd betalar en förfallen skuld på vanligt sätt är omständigheterna i regel sådana att ett straffansvar ter sig mindre motiverat. Det ligger i sakens natur att förhållandena närmast före ett konkursutbrott ofta är mycket pressande för den som har an­svaret för utbetalningar. Påtryckningarna från borgenäremas sida är i detta läge starka, och risken för att en felbedömning görs blir stor. Med hänsyn härtill och då de skärpningar av återvinningsreglerna som har genomförts i motsvarande mån minskar borgenärernas behov av det rättsskydd som ligger i mannamånsbestämmelsen i dess nuvarande utformning talar enligt min mening beaktansvärda skäl för en lösning som innebär att man tar bort straffansvaret generellt när det gäller be­talning av förfallna skulder som sker på vanligt sätt.

Som har påpekats av några remissinstanser kan det emellertid tänkas förekomma fall då en betalning av en förfallen skuld med vanliga betal­ningsmedel kan te sig så stötande att den i och för sig skulle tyckas mo­tivera en samhällsreaktion. Med hänsyn härtill kunde man visserligen överväga en lösning som t. ex. skulle innebära att straffansvaret skulle stå kvar för sådana betalningar av förevarande slag som inte kan anses ordinära. En lösning efter denna linje skulle emellertid enligt min me­ning leda till en alltför vag utformning av straffbestämmelsen och skapa svårigheter för den enskilde när det gäller att bedöma om en handling i det konkreta fallet är straffbar eller inte. Det torde vidare förhålla sig så att, i de fall av denna typ som man verkligen vill komma åt på straff­rättslig väg, omständigheterna praktiskt taget alltid är sådana att gälde­nären kan fällas till ansvar för vårdslöshet mot borgenärer. Med beak­tande av det nu anförda anser jag liksom det helt övervägande antalet remissinstanser att det inte föreligger några betänkligheter mot att man i princip tar bort betalningar på vanligt sätt av förfallna skulder från mannamånsbestämmelsens tillämpningsområde. Jag återkommer strax till de särskilda synpunkter som kan anläggas på vissa typer av förtida betalningar.

Vid remissbehandlingen har bl. a. Svenska handelskammarförbundet som i och för sig tillstyrkt förslaget i förevarande del anmärkt att ett genomförande kan bidra till den effekten att en gäldenär som är på obestånd kan finna det direkt angeläget att före ett konkursutbrott be­tala förfaUna skatter och andra allmänna avgifter till förfång för övriga borgenärer. Enligt förbundets mening bör med hänsyn härtill betalning av skatter och allmänna avgifter kunna angripas återvinningsvägen på samma sätt som andra betalningar. Frågan om möjligheten till återvin­ning av sådana betalningar har emellertid som förut berörts nyligen ef­ter ingående överväganden fått den lösningen, att betalningar av skatter eller allmänna avgifter som avses i 1 § lagen (1971: 1072) om förmåns­berättigade skattefordringar m. m. generellt har undantagits från åter-

Prop. 1975/76: 82

40

vinning, förutsatt att fordringen har varit förfallen till betalning (28 § konkurslagen i dess lydelse efter den 1 juli 1975). Angående de skäl som har legat till gmnd för deima lösning får jag hänvisa till vad jag anförde i prop. 1975: 6 s. 136. Det finns enligt min mening ingen anledning att ompröva denna fråga med hänsyn till den nu aktuella ändringen i man­namånsparagrafen.

När det gäller den exemplifiering som enligt promemorieförslaget ges på åtgärder som kan framstå som otillbörligt gynnande av viss borgenär

 betalning av skuld med annat än vanliga betalningsmedel eller i för­

tid samt överlämnande av ej betingad säkerhet har vid remissbehand­

lingen särskilt intresse knutits till begreppet betalning i förtid. Som förut

har berörts avses enligt promemorian med förtida betalning inte bara

betalning av skuld som ej är förfallen. Som betalning i förtid skall enligt

förslaget också räknas bl. a. betalning som har skett efter det att borge­

nären har begagnat sig av en klausul som föreskriver omedelbar betal­

ning av ett löpande lån, om gäldenären har försummat ränte- eller avbe­

talning. På samma sätt bör enligt promemorian vidare bedömas att bor­

genären har vägrat förlängning av ett lån som klart har förutsatts skola

förlängas för exempelvis tre månader i sänder, om inte något speciellt

inträffar. Begreppet förtida betalning har sålunda enligt promemorie­

förslaget samma innebörd som i 35 § konkurslagen i dess lydelse efter

den 1 juli 1975 (jfr prop. 1975: 6 s. 223 och 227).

Förslaget har på denna punkt mötts av erinringar från bl. a. Svenska bankföreningen och Svenska sparbanksföreningen. Föreningarna påpe­kar att det i bankernas standardformulär i överensstämmelse med de krav som ställs upp i banklagstiftningen till skydd för insättarnas medel

 förekommer klausuler som ger banken rätt att påfordra omedelbar

betalning av skuldebrev m. m. dels om gäldenären mte i behörig ordning

fullgör sina förpliktelser på gmnd av skuldebrevet eller annan förbin­

delse med banken, dels också om enligt bankens prövning säkerheten för

skuldebrevet eller annan gäldenärens förbindelse mot banken inte längre

är betryggande eller risk eljest föreligger för att gäldenären inte kommer

att fullgöra sina förbindelser i behörig ordning. Dessa regler om uppsäg­

ningsrätt skapar enligt föreningarna möjlighet för banken att förhandla

om nya betalningsvillkor eller att vidta andra åtgärder för att om möj­

ligt undvika förlust. Även om betalning i de nu beskrivna situationerna

skulle falla under mannamånsparagrafen i dess nuvarande lydelse, m.enar

föreningarna att man vid en översyn av bestämmelsen över huvud taget

bör avskilja sådana fall där gäldenären fullgör ett civilrättsligt giltigt

åtagande som kan leda till betalningsdom och utmätning. Liknande syn­

punkter framförs av åtskilliga andra remissinstanser, däribland RÄ.

Jag håUer för egen del med remissinstanserna om att promemorians lösning att anknyta uttrycket betalning "i förtid" i straffbestämmelsen till motsvarande uttryck i 35 § konkurslagen skapar vissa problem. Vis-

Prop. 1975/76: 82

41

serligen innebär promemorieförslaget på denna punkt ingen utvidgning av det nuvarande straffansvaret. Om man i enlighet med vad jag nyss har förordat genomför en ordning som innebär att betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel i princip lämnas utanför det straff­bara området, ter det sig emellertid omotiverat att likväl behålla krimi­naliseringen för sådana fall då betalning framtvingats enbart därför att borgenären har utnyttjat sina avtalsenliga möjligheter att få en fordran att förfalla tidigare än som var avsett från början. Remissinstansemas önskemål tillgodoses, om man i lagrummet som exempel på åtgärder, som kan framstå som otillbörliga i stället för betalning "i förtid" anger "betalning av skuld som inte var förfallen". Härigenom uppnås också den fördelen att man konsekvent kan hålla fast vid principen att en be­talningsåtgärd som direkt följer av civilrättsliga regler och som kan tvingas fram på exekutiv väg inte träffas av kriminaliseringen. Detta utesluter naturligtvis inte att en betalning av det slag som här avses i förening med andra omständigheter kan medföra att gäldenären ådrar sig ansvar för vårdslöshet mot borgenärer. Som jag förut har berört torde i de verkligt straffvärda fallen förhållandena i allmänhet vara så­dana att gäldenären kan fällas till ansvar för detta brott.

Tidsrekvisiten i mannamånsparagrafen innebär f. n. att straffansvar kan komma i fråga dels när vid tiden för åtgärden konkurs är "före­stående", dels också för bokföringsskyldig gäldenär när läget är sådant alt han enligt god köpmanssed uppenbarligen hade bort inställa sina betalningar. Enligt promemorieförslaget blir i stället förutsättning­ama för straffbarhet att gäldenären var på obestånd eller alternativt att vid tiden för åtgärden uppenbar fara förelåg för att han skulle komma på obestånd.

Någon erinran mot att införa obestånd som en brottsförutsättning i mannamånsparagrafen har inte gjorts vid remissbehandlingen. Även jag anser att det är ändamålsenligt att anknyta till detta begrepp i stället för de nuvarande rekvisiten att konkurs skall vara "förestående" eller att gäldenären "enligt god köpmanssed uppenbarligen bort inställa sina be­talningar". De senare båda brottsförutsättningarna är nämligen till sin innebörd något ovissa. Även om en viss obestämdhet kan anses vidlåda också själva obeståndsbegreppet, får detta dock på ett helt annat sätt sin belysning av doktrin och praxis på konkursrättens område. Det är också rent allmänt sett en fördel om man i kapitlet om gäldenärsbrott inte be­höver laborera med alltför många olika begrepp som avser att beskriva den ekonomiska ställning som gäldenären skall befinna sig i för att straffansvar skall kunna komma i fråga. Införs obeståndsbegreppet i mannamånsparagrafen, synes det inte heller finnas anledning att skilja mellan bokföringsskyldig och icke bokföringsskyldig gäldenär. Jag vill i detta sammanhang erinra om att ett genomförande av de förslag som har lagts fram i prop.  1975: 104 innebär att praktiskt taget alla nä-

Prop. 1975/76: 82

42

ringsidkare blir bokföringsskyldiga och att skillnaden mellan bokförings­skyldiga och icke bokföringsskyldiga gäldenärer således blir mer uttun­nad än förut.

Mera tveksam ställer jag mig till tanken i promemorieförslaget att även i mannamånsbestämmelsen införa ett rekvisit som innebär att straffansvar kan inträda redan i fall när uppenbar fara föreligger för att gäldenären skall komma på obestånd. Detta förslag har kritiserats av samma instanser som vänt sig mot det förslag av motsvarande in­nebörd som har lagts fram i promemorian i fråga om oredlighet mot borgenärer. Enligt min mening har kritiken åtskilligt mera fog för sig när det gäller mannamånsbestämmelsen. Det är här inte på samma sätt som i oredlighetsfallen fråga om gärningar av osedvanlig beskaffenhet som typiskt sett syftar till att beröva borgenärema deras rätt. Även om man genom en utvidgning av straffansvaret enligt promemorieförslaget skulle kunna komma åt vissa straffvärda transaktioner, är det emellertid också sannolikt att en sådan kriminalisering skulle komma att träffa för­faranden som utgör förhållandevis normala inslag i kreditlivet. Bl. a. Svenska handelskammarförbundet som tillstyrkt promemorieförsla-get när det gäller oredlighetsfallen men avstyrkt det på förevarande punkt har sålunda erinrat om den situationen att en leverantör som en förutsättning för fortsatta leveranser kräver säkerhet av en kund som har råkat i likviditetssvårigheter. Ett annat exempel som anförs är att en bank fordrar ytterligare säkerhet för att bevilja en ökad kreditlimit, var­vid den nya säkerheten kan komma att avse också tidigare utnyttjad kredit. Om man i enlighet med promemorieförslaget skulle kriminalisera sådana och liknande förfaranden redan i det läget att uppenbar fara föreligger för att gäldenären skall komma på obestånd låt vara en­dast i fall då borgenären gynnas otillbörligt torde straffansvaret bli alltför långtgående. Man kan inte heller bortse från risken att man i vissa fall skulle klippa av möjlighetema till rekonstruktion och sanering av gäldenärens verksamhet på ett tidigare stadium än som är önskvärt. Mot bakgrund av det anförda är jag inte beredd att tillstyrka promemo­rieförslaget på denna punkt.

Jag förordar i enlighet med det sagda att huvudregeln i mannamåns­paragrafen får det innehållet att straffansvar inträder för gäldenär som, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar borgenär genom att betala skuld som ej är förfallen, betala med annat än sedvanliga betalningsme­del eller överlämna säkerhet som ej var betingad vid skuldens tillkomst eller genom att vidta annan sådan åtgärd, fömtsatt att åtgärden avsevärt förringar andra borgenärers rätt.

I ett remissyttrande föreslås en utvidgning av straffansvaret vid bok­föringsbrott. Denna fråga har emellertid helt nyligen behandlats i den förut nämnda prop. 1975: 104 med förslag till ny bokföringslag m. m. (s. 198199). Det konstateras där att bokföringslagen får anses

Prop. 1975/76: 82

43

vara i tillfredsställande utsträckning sanktionerad genom de nuvarande föreskrifterna i BrB och skattebrottslagen. Jag finner inte skäl till något ändrat ställningstagande på denna pimkt.

De ändringar i BrB som jag här har förordat bör träda i kraft den 1 januari 1976.

6   Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom justitiedepartementet upprättats förslag till lag om ändring i brottsbalken.

Förslaget bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 2.

7   Specialmotivering

11 KÄP.

1§

Enligt första styckets gällande lydelse skall en gäldenär som förstör eller genom gåva eller liknande åtgärd avhänder sig egendom av bety­denhet och därigenom försätter sig på obestånd eller förvärrar sitt obe­stånd dömas för oredlighet mot borgenärer. Av skäl som har redovisats i den allmänna motiveringen har stycket kompletterats med en andra me­ning som anger att en gäldenär skall dömas för oredlighet mot borgenä­rer även i det fallet att han genom sådant förfarande som avses i stycket framkallar fara för att han skall komma på obestånd.

För tillämpning av andra meningen fömtsätts att gäldenärens förfa­rande är av sådant kvalificerat slag som anges i första meningen, dvs. att det avser förstörande eller gåva eller annan liknande avhändelse av egendom av betydenhet. Som exempel på åtgärder som kan jämställas med gåva nämns i tidigare förarbeten bl. a. försäljning till underpris i benefikt syfte och ingående av förbindelse utan vederlag eller mot otill­räckligt vederlag. Med anledning av vad överåklagaren i Malmö har an­fört vid remissbehandlingen vill jag särskilt framhålla att otillåten vinst­utdelning i strid mot t. ex. aktiebolagslagens regler kan vara att jäm­ställa med gåva. Lagändringen ökar sålunda möjlighetema att komma till rätta med olovlig vinstutdelning, som i det av regeringen framlagda förslaget till ny aktiebolagslag inte har straffbelagts särskilt (jfr prop. 1975:103 s. 572 och 789). Ett annat exempel, som tas upp i departe­mentspromemorian, är benefik överföring till pensionsstiftelse.

Det bör här imderstrykas att bedömningen om en åtgärd har framkal­lat fara för obestånd skall ske med beaktande av gäldenärens ekono­miska ställning och övriga omständigheter vid tiden för åtgärden i fråga. För att vara straffbar skall sålunda den aktuella transaktionen med ut-

Prop. 1975/76: 82

44

gångsptmkt i förhållandena vid denna tidpunkt framstå som ekonomiskt oförsvarlig. Förutsättningen för att efterföljande omständigheter skall få beaktas är alltså att de kunde fömtses vid tiden för transaktionen.

För straffbarhet fömtsätts uppsåt som omfattar att åtgärden framkal­lar fara för obestånd.

I andra stycket har gjorts en redaktionell ändring i syfte att anpassa terminologin till ackordslagen (1970: 847). Ändringen, som innebär att "offentlig ackordsförhandling utan konkurs" byts ut mot "förhandling om offentligt ackord", överensstämmer med förslag av lagberedningen i betänkandet Utsökningsrätt XIII (SOU 1974: 55).

3§

I paragrafen har liksom vid 1 § andra stycket föreslagits en redaktio­nell ändring betingad av ackordslagen.

4§

Enligt den föreslagna avfattningen av första stycket skall gäldenär som, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar borgenär genom att be­tala skuld som inte är förfallen, betala med annat än sedvanliga betal­ningsmedel eller överlämna säkerhet som inte var betingad vid skuldens tillkomst eller genom att vidta annan sådan åtgärd dömas för manna­mån mot borgenärer, om åtgärden avsevärt förringar övriga borgenärers rätt. Departementsförslaget innebär vissa avvikelser i förhållande till promemorieförslaget.

För att en betalning eller annan åtgärd till förmån för viss borgenär skall vara straffbar krävs enligt departementsförslaget tUl en början alt handlingen skall innebära ett otillbörligt gynnande av viss borgenär. Detta överensstämmer med vad som krävs för att en handling skall kunna återvinnas enligt 30 § konkurslagen i dess lydelse från den 1 juli 1975. Vid tolkningen av begreppet "otillbörlig" bör sålunda förarbetena till detta lagrum kunna tjäna till vägledning (se prop. 1975: 6 s. 204 210). I överensstämmelse med vad som har framhållits där bör även en under vanliga förhållanden ordinär åtgärd ibland kunna anses utgöra en straffbar mannamånshandling, nämligen om situationen var så pre­kär att den i det aktuella fallet framstår som ett otillbörligt gynnande. Liksom f. n. är vidare en fömtsättning för straffbarhet att åtgärden av­sevärt förringar övriga borgenärers rätt.

Som exempel på sådana åtgärder som avses kunna leda till ansvar för mannamån nämns betalning av skuld som inte är förfallen, betalning med annat än sedvanliga betalningsmedel och överlämnande av säkerhet som inte var betingad vid skuldens tillkomst. Det bör särskilt anmärkas att genom uttrycket "skuld som ej är förfallen" förutsättningarna för straffbarhet har gjorts snävare än förutsättningarna för återvinning en­ligt 35 § konkurslagen, där det talas om betalning av skuld "i förtid".

Prop. 1975/76: 82

45

Skillnaden består i att vid tillämpning av 35 § konkurslagen den for­mella förfallodagen inte utan vidare är avgörande, medan så blir fallet enligt den föreslagna lydelsen av mannamånsparagrafen. Angående de skäl som ligger till grund för den föreslagna avfattningen i denna del får jag hänvisa till den allmänna motiveringen.

Det bör framhållas att en åtgärd till förmån för viss borgenär av så­dant slag som avses i de valda exemplen inte i alla lägen behöver anses innebära ett otillbörligt gynnande. Om t. ex. en gäldenär på begäran av en bank ställer ökad säkerhet för ett lån kan förhållandena i det sär­skilda fallet vara sådana att transaktionen inte framstår som otillbörlig, även om gäldenären rätteligen borde ha valt att försätta sig i konkurs.

Också en åtgärd som kan jämställas med någon av de särskilt angivna skall kunna leda till straffansvar, om rekvisiten för mannamån i övrigt är för handen. Genom de exempel som har valts markeras emellertid att en betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel i princip faller utanför det straffbara området. Detsamma gäller också annan åtgärd som följer direkt av civilrättsliga regler och som skulle ha kunnat omedelbart framtvingas på exekutiv väg. Åtgärder av sådant slag faller sålunda inte under uttrycket "annan åtgärd" enligt förslaget. Om där­emot en gäldenär på obestånd efterger sin rätt till förmån för en av borgenärema genom att t. ex. utan att civilrättslig skyldighet före­ligger komma överens med denne om tidigare förfallodag för skul­den än den ursprungligen bestämda, kan detta utgöra en straffbar man­namånshandling, såvida brottsfömtsättningarna i övrigt är för handen.

Med betalning med ovanliga betalningsmedel kan, som anförts i pro­memorian, jämställas exempelvis att gäldenären låter borgenären köpa varor på kredit för att på så sätt bereda honom möjlighet att genom kvittning få gotlgörelse för en tidigare uppkommen fordran mot gälde­nären. Med överlämnande av säkerhet kan jämställas lösöreköp eller an­nan rättshandling som ikläds formen av överlåtelse. Under uttrycket "annan sådan åtgärd" kan även i övrigt inbegripas fall då en gäldenär företar en med för tidig eller ovanlig betalning eller överlämnande av ej betingad säkerhet jämförbar transaktion. Det avgörande blir om det är fråga om en åtgärd till förmån för viss borgenär som har företagits utan att det har förelegat någon civilrättslig skyldighet att vidta den över hu­vud taget eller att göra det i den form eller vid den tid som skett. Det i förarbetena till gällande bestämmelser särskilt nämnda fallet att gälde­nären kommer överens med en person av vilken han har köpt varor på kredit om återgång av köpet kan sålunda liksom fömt vara att hänföra till straffbar mannamån.

För straffansvar krävs f. n. att den aktuella åtgärden skall ha företa­gits "då konkurs är förestående" eller, om gäldenären är köpman, han "enligt god köpmanssed uppenbarligen bort inställa sina betalningar". Enligt förslaget har dessa tidsrekvisit utgått. I stället har som en förut-

Prop. 1975/76: 82

46

sättning för straffbarhet föreskrivits att gäldenären skall ha varit på obe­stånd. Förslaget syftar på denna punkt till att förenkla terminologin och att tydligare än f. n. avgränsa det straffbara området. Någon större sak­lig ändring torde förslaget i denna del inte innebära.

5§

Enligt förslaget har av redaktionella skäl andra stycket flyttats till den nya 8 §.

8§

I paragrafen, som är ny, anges i första stycket att vårdslöshet mot borgenärer får åtalas endast om åtal fiimes påkallat från allmän syn­punkt. Ändringen har behandlats i den allmänna motiveringen. An­gående den närmare innebörden av förslaget får jag vidare hänvisa till departementspromemorians specialmotivering. Jag ansluter mig till de synpunkter som där har utvecklats. Jag vill dock särskilt understryka att bedömningen av om åtal skall väckas eller underlåtas bör ske med beak­tande av samfiiga omständigheter. Det bör sålunda i och för sig inte vara uteslutet att underlåta åtal även i fall som rör betydande värden, fömtsatt att andra faktorer leder till den bedömningen att åtal i det sär­skilda fallet inte framstår som påkallat från allmän synpunkt.

Andra stycket motsvarar 5 § andra stycket i gällande lydelse.

8   Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslaget till lag om ändring i brottsbalken.

9   Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Bilaga 1

JUSTITIEDEPARTEMENTEl

P. M. med förslag till vissa ändringar i brottsbalkens bestäm­melser om gäldenärsbrott

Ds Ju 1975:3

Prop. 1975/76: 82

48

Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom förordnas i fråga om brottsbalken dels att 11 kap. 1 och 4 §§ skall ha nedan angivna lydelse, dels att i balken skall införas en ny paragraf, 11 kap. 8 §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse 11 KÄP.

]  §

Gäldenär, som förstör eller ge­nom gåva eller annan liknande åt­gärd avhänder sig egendom av be­tydenhet och därigenom försätter sig på obestånd eller förvärrar sitt obestånd, dömes för oredlighet mot borgenärer till fängelse i högst två år.

Gäldenär, som förstör eller ge­nom gåva eller annan liknande åt­gärd avhänder sig egendom av be­tydenhet och därigenom försätter sig på obestånd eller förvärrar sitt obestånd, dömes för oredlighet mot borgenärer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla, om gäldenär genoin sådant förfarande framkallar uppenbar fara för att han skall komina på obestånd.

Gäldenär, som vid konkurs eller offentlig ackordsförhandlmg utan konkurs eller i förteckning till utmätningsed förtiger tillgång, uppgiver obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, skall ock, om ej uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest lägges till gmnd för förfarandet, dömas för oredlighet mot borgenärer. Detsamma skall gälla, om gäldenär i samband med annan exekutiv förrättning åberopar oriktig handling eller skenavtal och därigenom hindrar att erforderlig egendom genom förrättningen tages i anspråk för att bereda borgenär betalning eller säkerhet.

Gäldenär som, då konkurs är förestående, ur riket bortför tillgång av betydenhet med uppsåt att hålla den undan konkursen, så ock gäldenär, som i konkurs undandrager eller undanhåller konkursförvaltningen till­gång, dömes likaledes för oredlighet mot borgenärer.

4 

§

Gäldenär som, då konkurs är förestående, betalar eller ställer säkerhet för borgenärs fordran el­ler vidtager annan sådan åtgärd och därigenom avsevärt förringar övriga borgenärers rätt, dömes för mannamån mot borgenärer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla, om bokföringsskyldig gäldenär,   ehuru   han   enligt   god

Gäldenär som, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar bor­genär genom att betala skuld med annat än vanliga betalningsmedel eller i förtid eller överlämna sä­kerhet för skuld, vid vars tillkomst säkerhet ej var betingad, eller ge­nom att vidtaga annan sådan åt­gärd, dömes, om åtgärden avse­värt förringar  andra  borgenärers

Prop. 1975/76: 82

49

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

köpmanssed uppenbarligen bort rätt, för mannamån mot borgenä-

inställa sina betalningar, förfar rer tUl fängelse i högst två år. Det-

som nu sagts.

samma skall gälla, om gäldenären

vid tiden för åtgärden ej är på obestånd men uppenbar fara före­ligger för att han skall komma på obestånd.

Gäldenär, som för att främja ackord hemligen lämnar eller utlovar be­talning eller annan förmån, dömes ock för mannamån mot borgenärer.

8 

§

Vårdslöshet mot borgenärer enligt 3 § första stycket må åtalas av åklagare allenast om åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt.

Denna lag träder i kraft den

4    Riksdagen 1975176. 1 saml. Nr 82

Prop. 1975/76: 82

50

1    Rättshistorisk återblick

I landskapslagarna nämndes skyldighet för gäldenär att, i fall av brist på tillgångar till borgenärs förnöjande, träda i dennes tjänst. Gäldenä­rens arbete kunde då avräknas på skulden. Efter tyskt föredöme inför­des i sådana fall alternativt fängelse för gäldenären såväl på obestämd tid som i avräknmg på skulden.

Allmänna stadslagen gav hänvisning till ett verkligt konkursförfa­rande men öppnade också möjlighet för gäldenären att träffa över­enskommelser med borgenärema. Under 1600-talet ankom det på myn­digheterna att avgöra om egendomsavträde fick ske. Detta förutsatte att obeståndet föranletts av olycksfall. Om så var fallet, blev gäldenären be­friad från arbetsskyldighet och fängelse samt från vanheder och fram­tida ansvar för gälden. Kunde det visas att gäldenären hade vidtagit åt­gärder som röjde en uppenbar avsikt att minska borgenärernas rätt eller att han hade gjort sig skyldig till lättsinne och vårdslöshet i fråga om de­ras intressen, saknades fömtsättning för en tillämpning av dessa undan­tagsbestämmelser.

Genom kungl. stadga den 26 augusti 1773 avskaffades arbetstvång och fängelse för oredlig gäldenär. Genom 1818 års konkurslag upphörde rätten för gäldenär, som genom olycka hade bragts på obestånd, att för framtiden bli befriad från den skuld som kvarstod efter konkursen. Den sista skillnaden i civilrättsligt hänseende mellan redlig och oredlig gälde­när försvann genom 1862 års konkurslag.

Straffrättsliga påföljder för konkursförbrytelser fanns nämnda eller förutsatta i vissa lagverk av äldre ursprung. Den första verkliga straff­lagstiftningen på området kom emellertid genom 1699 års kungl. plakat rörande bedrägeri i konkurs, senare kompletterad genom 1730 års för­ordning om rymning för gäld. Dessa straffbestämmelser som avsåg upp­ såtliga brott fördes över till 1734 års lag (16 kap. 4 och 5 §§ handelsbal-ken). Vårdslöshet av konkursgäldenär var som begrepp känt för 1734 års lagstiftare och nämndes i motsats till å ena sidan bedrägeri och å andra sidan oförvållad konkurs. I konkursförfattningarna intogs vissa föreskrifter om påföljd för sådan vårdslöshet (häkte, förbud mot att visa sig på börsen eller mot att sköta allmän syssla), men dessa påföljder var inte av straffrättslig art utan hade samband med den personalexekution som oredlig konkursgäldenär i allmänhet var underkastad. Straff för vårdslös gäldenär infördes först med 1818 års konkurslag. Genom 1862 års konkurslag skapades en ny klass av konkursförbrytelser, s. k. ored­lighet. I 1864 års strafflag upptogs straffbestämmelserna i 23 kap. under rubriken "om bedräglig, oredlig eller vårdslös gäldenär i konkurs".

Före 1942 års strafflagsreform gällde nämnda bestämmelser, revide­rade enligt lagar den 14 oktober 1892 och den 13 maj 1921. Straffbarhe-

Prop. 1975/76: 82

51

ten avsåg bediägeri emot borgenärer (1 §). Därunder föll bl. a. den som på olika sätt svikligen förskingrat, undandolt eller ur vägen skaffat nå­got av sina tillgångar, vidare den som uppgett eller vidgått falsk skuld och slutligen den som fört falska böcker m. m. i handel eller annan rö­relse. Oredlighet mot borgenärer (2 §) avsåg också ett obehörigt mins­kande av tillgångarna men här förutsattes inte svek.

En bestämmelse om vårdslöshet mot borgenärer fanns i 3 §. Den av­såg bl. a. det fallet att gäldenären till sitt hushåll eller sina personliga ut­gifter hade använt eller genom spel, lättsinniga ansvarsförbindelser e. d. förlorat belopp som inte stått i skäligt förhållande till hans ställning eller tillgångar. För vårdslöshet straffades vidare den som viss tid före kon­kurs hade indragit pengar, borgat varor eller sålt egendom utan att kunna redovisa för detta på nöjaktigt sätt samt den som inte hade full­gjort bokföringsskyldighet ordentligt. Vissa åtgärder företagna av en gäldenär i ett läge då han bort inse att han inte kunde göra rätt för sig utgjorde också vårdslöshet mot borgenärer. Detta gällde om gäldenären hade sålt egendom till uppenbart underpris eller gynnat någon borgenär till de övrigas förfång genom betalning, pant eller annan säkerhet för fordran, som inte var förfallen eller saknade förfallotid och som gälde­nären inte heller hade blivit krävd på. Under samma förutsättning var det straffbart som vårdslöshet att fortsätta rörelse under upplånande av pengar eller varor i uppenbar avsikt att fördröja konkursutbrott. Som ett särskilt brott betraktades rymning för skuld (5 §).

En genomgående fömtsättning för straffbarhet var att gäldenären hade försatts i konkurs. Härmed jämställdes, utom när det gällde rym­ning för skuld, att gäldenären hade fått till stånd offentlig ackordsför­handling utan konkurs. I en särskild bestämmelse (6 §) föreskrevs frihet från straffansvar för vårdslöshet mot borgenärer då gäldenären inför rätten kunde styrka att borgenärerna hade fått full betalning.

Enligt de ursprungliga bestämmelserna i strafflagen kunde oredlighet mot borgenärer, rymning för skuld och vårdslöshet mot borgenärer åta­las bara av målsägande. Genom lag den 14 oktober 1892 förvandlades emellertid oredlighet och rymning till angivelsebrott, och genom lag den 13 maj 1921 lades båda dessa brott under allmänt åtal utan krav på an­givelse av målsägande. Genom sistnämnda lag förordnades dessutom att vårdslöshet mot borgenärer fick åtalas av åklagare, om målsägande hade angett brottet till åtal.

2    Gällande bestämmelser

2.1 1942 års strafflagsreform

Nuvarande bestämmelser om gäldenärsbrott kom till genom 1942 års strafflagsreform som byggde på förslag av straffrättskommittén. I för­arbetena (SOU 1940:20) anförde kommittén bl. a.

Prop. 1975/76: 82

52

Vid övervägande vilka åtgärder som bör kriminaliseras såsom gälde­närsbrott gives icke i samma utsträckning som beträffande trolöshets­brotten ledning av rättsregler tillhörande andra delar av rättssystemet. Kriminaliseringen av gärningar tillhörande sistnämnda gmpp innebär till stor del, att förpliktelser som framgå av privaträttsliga regler ställes under straffsanktion. Det kan icke komma i fråga att på enahanda sätt generellt bereda straffsanktion åt gäldenärens förpliktelser mot fordrings­ägare i allmänhet, ty att stadga straff för betalningsförsummelse såsom sådan är uteslutet. Kriminaliseringen bör inskränkas till vissa gämingar, som riktar sig mot borgenärernas intressen genom att minska deras ut­sikter till betalning.

Enligt straffrättskommitténs vidare överväganden framstår vissa gär­ningar, genom vilka gäldenären minskar sina tillgångar eller ökar sina skulder och därigenom förringar borgenärernas utsikter att erhålla be-talnmg, som straffvärda. I motsats till den äldre strafflagen fömtsätts därv-id inte att gäldenären är försatt i konkurs. För ansvar skulle där­emot krävas att gäldenären vidtagit åtgärd som orsakat att han kommit på obestånd, eller om han redan var på obestånd förvärrat detta. I praktiken skulle detta inte innebära någon egentlig skillnad. Obestånd torde nämligen sällan kunna styrkas innan gäldenären blivit försatt i konkurs eller annan exekutiv förrättning misslyckats.

Vidare fömtsätts enligt kommittén att obeståndet är till men för de borgenärer som gäldenären hade då handlingen förövades. Ätt det för straffbarhet sålunda fordras att gärningsmannen redan då gärningen förövades häftar i skuld hade i förslaget uttryckts genom att han i brottsbeskrivningarna betecknats som gäldenär.

Om gäldenären inte redan är på obestånd, skall den ifrågavarande gärningen i och för sig således inte endast i förening med ytterligare åtgärder av gäldenären framkalla obestånd.

Kommittén underströk vidare att ett sådant gäldenärsbrott som nu avses skulle anses fullbordat så snart gäldenären genom sin gärning or­sakat eller förvärrat obestånd. Att de borgenärer som fanns vid tiden för brottet kanske sedermera fick full betalning borde inte frita gäldenären från ansvar. Det var enligt kommittén uppenbart att en transaktion kunde vara straffbar som gäldenärsbrott, även om den bringades att återgå med tillämpning av återvinnmgsreglema.

Efter 1942 års reform togs fem särskilda gäldenärsbrott upp i 23 kap. strafflagen: oredlighet mot borgenärer (1 §), grov sådan oredlighet (2 §), vårdslöshet mot borgenärer (3 §), mannamån mot borgenärer (4 §) och bokföringsbrott (5 §). Samtliga dessa brott föll under allmänt åtal utan krav på angivelse av målsägande. Ett under remissbehandlingen av straffrättskommitténs betänkande väckt förslag att låta åtal för några av gäldenärsbrotten bero på prövning av överordnad åklagare avvisades av departementschefen, som inte fann tillräckliga skäl föreligga härför.

Prop. 1975/76: 82

53

2.2 Brottsbalken

Bestämmelserna om gäldenärsbrott fördes utan sakliga ändringar över till 11 kap. brottsbalken (BrB), och bestämmelserna har inte heller senare ändrats.

I 11 kap. 1 § straffbeläggs oredlighet mot borgenärer. Huvudfallet är att gäldenären förstör eller genom gåva eller annan liknande åtgärd av­händer sig egendom av betydenhet och därigenom försätter sig på obe­stånd eller förvärrar sitt obestånd (första stycket). I förarbetena uttalas att förstörande kan äga mm genom underlåtenhet att tillvarataga egen­dom och att även åtgärd som ekonomiskt är att jämställa med förstö­relse faller under bestämmelsen, som t. ex. att någon säljer en värdefull maskin som skrot. Under bestämmelsen faller också annan rättshandling än gåva, såvida den ekonomiskt är att Jämställa med en sådan. Exempel härpå utgör försäljning till underpris i benefikt syfte. Bestämmelsen av­ser även det fallet att gäldenären ingår en förbindelse utan vederlag eller mot otillräckligt vederlag. Vidare framhålls i förarbetena att bestämmel­sen träffar vissa fall när en gäldenär avstår från sin rätt, exempelvis vid likvidation eller bodelning.

Oredlighetsparagrafen riktar sig också mot gäldenär som vid konkurs eller i liknande sammanhang förtiger tillgång, uppger obefintlig skuld el­ler lämnar annan sådan oriktig uppgift. För straffbarhet fömtsätts här att uppgiften inte rättas innan den beedigas eller eljest läggs till grund för förfarandet. Vidare straffbeläggs som oredlighet att gäldenär i sam­band med exekutiv förrättning åberopar oriktig handling eller skenavtal och på så sätt förhindrar att borgenären får betalning eller säkerhet (andra stycket). Gäldenär som inför förestående konkurs för bort egen­dom ur riket för att hålla den undan konkursen eller som undandrar el­ler undanhåller konkursförvaltningen egendom döms slutiigen också för oredlighet (tredje stycket).

Av allmänna principer följer att det för ansvar för oredlighet mot borgenärer krävs uppsåt, omfattande alla objektiva rekvisit.

Om sådant brott som avses i 1 § är att anse som grovt, skall enligt 2 § gärningsmannen dömas för grov oredlighet mot borgenärer. Vid bedö­mande om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gäldenären har bee­digat oriktig uppgift eller begagnat falsk handling eller vilseledande bok­föring eller om brottet har varit av betydande omfattning.

I 3 § första stycket har straffbelagts att gäldenär fortsätter rörelse un­der förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörel­sen eller lever slösaktigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lätt­sinnig ansvarsförbindelse eller vidtar annan sådan åtgärd och därigenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet framkallar eller förvärrar obe­stånd. För detta brott, vårdslöshet mot borgenärer, fordras att det bakomliggande förfarandet sker uppsåtligen. Däremot räcker det att gär-

Prop. 1975/76: 82

54

ningsmannen såvitt gäller framkallandet eller förvärrandet av obestån­det gjort sig skyldig till grov oaktsamhet. I fråga om gränsen för straff­barheten gäller enligt straffrättskommittén att "det får ytterst ankomma på en prövning i det särskilda fallet, huruvida en gäldenär med viss åt­gärd överskridit gränsen till det straffbara området, därvid med ledning av gängse åskådningssätt är att taga hänsyn till hans tillgångar, hans ti­digare skulder och de nya skulder han ådrager sig genom transaktio­nen".

För vårdslöshet döms också gäldenär som vid konkurs eller i lik­nande sammanhang av grov oaktsamhet förtiger tillgång, uppger obe­fintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, om inte uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest läggs fill gmnd för förfarandet (3 § andra stycket).

Till gäldenärsbrotten hör också mannamån mot borgenärer (4 §) som förutsätter att gäldenär, då konkurs är förestående, betalar eller ställer säkerhet för borgenärs fordran och därigenom avsevärt förringar övriga borgenärers rätt. Med att konkurs är förestående likställs för bokfö­ringsskyldig gäldenär att han enligt god köpmanssed uppenbarligen har bort inställa sina betalningar. För mannamån mot borgenärer straffas också gäldenär som i hemlighet lämnar eller utlovar betalning eller an­nan förmån för att främja ackord. Brottsbeskrivningen i fråga om man­namån mot borgenärer innefattar så till vida en utvidgning i förhållande till den före 1942 års reform gällande rätten att även betalning av eller ställande av säkerhet för förfallen skuld kan bestraffas som sådant brott, om betingelserna härför i övrigt är för handen. I sin motivering för denna utvidgning anförde straffrättskommittén att gäldenär även genom sådan åtgärd beträffande förfallen fordran kunde göra sig skyldig till straffvärd illojalitet, i det att övriga borgenärers utsikter till betalning därigenom minskas. Att göra skillnad i förevarande avseende mellan förfallen och icke förfallen gäld var enligt kommittén för övrigt även av den orsaken mindre välgrundat, att det mycket ofta beträffande mera betydande fordringar träffas sådana anordningar att fordran förfaller när gäldenären råkar i ekonomiskt trångmål. I 1942 års proposition (prop. 1942:4 s. 131) anmärkte departementschefen att det genom kra­vet på uppsåt och bestämmelsen att gärningen skall avsevärt förringa övriga borgenärers rätt torde ha uteslutits att lojal skuldbetalning skulle anses straffbar. Enligt departementschefen syntes det inte heller möjligt att tydligare ange fömtsättningarna för straffbarhet utan att dessa skärptes på ett sätt som inte kunde anses ändamålsenligt med hänsyn till behovet att skapa skydd mot illojala förfaranden av ifrågavarande art.

För bokföringsbrott (5 §) fömtsätts att gäldenären uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter bokföringsskyldighet på sådant sätt att ställ­ningen och rörelsens gång inte kan i huvudsak bedömas med ledning av bokföringen. I detta fall har som en särskild förutsättning för åtal före-

Prop. 1975/76: 82

55

skrivits att gäldenären inom fem år från tiden för brottet har försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller ställt in sina betalningar. I an­slutning härtill har en särskild preskriptionsbestämmelse tagits in i 35 kap. 4 § andra stycket BrB. Av denna bestämmelse framgår att preskrip­tionstiden här skall räknas från den dag då beslut om egendomsavträde meddelades eller åtal eljest tidigast kunde ske.

Av de i 11 kap. BrB upptagna brotten har endast det som består i bortförande av egendom ur riket straffbelagts på försöksstadiet (6 §). I 7 § föreskrivs att ställföreträdare för gäldenär som begår gäldenärsbrott skall dömas som om han själv vore gäldenär. I samma lagrum finns också bestämmelser om i vilka fall borgenär kan dömas för medverkan till mannamån mot borgenärer. Det förutsätts här för straffbarhet att borgenären har brukat otillbörligt hot eller otillbörligt löfte eller handlat i hemligt samförstånd med gäldenären.

Straffsatsen för gäldenärsbrotten är, utom såvitt gäller grov oredlig­het, fängelse i högst två år. För bokföringsbrott kan dock, om brottet är ringa, dömas till böter. Straffet för grov oredlighet är fängelse lägst sex månader och högst sex år.

2.3 Vissa bestämmelser i konkurslagen

2.3.1 Reglerna om återvinning

Äv bestämmelserna om gäldenärsbrott kan vissa sägas ha en civil­rättslig motsvarighet i reglerna om återvinning till konkursbo. Dessa finns i 2840 §§ konkurslagen (1921:225). Reglerna är uppbyggda en­ligt följande system. I första hand anges i varje paragraf en typ av åter­vinningsgrundande transaktion. För varje typ av transaktion uppställs ett tidsrekvisit av innehåll att den återvinningsbara handlingen måste ha skett inom en viss tid före konkursansökningen eller under tiden mellan denna och konkursbeslutet. Längden av dessa frister varierar allt efter den återvinningsgrundade transaktionens karaktär. Härjämte uppställs i vissa fall ett särskilt krav på att borgenärerna genom den ifrågavarande transaktionen drabbats av skada och i en del fall ett krav på särskild in­sikt hos gäldenärens medkontrahent om gäldenärens ekonomiska förhål­landen eller om att han kommit att gynnas särskilt i förhållande till öv­riga borgenärer. I förevarande sammanhang är särskilt de regler som har meddelats i 28, 29 och 30 §§ av intresse.

I 28 § ges en regel om återvinning av gåva. För rätt till återvinning förutsätts att gåvan har ett sådant värde att borgenärema har åsamkats märklig skada. Återvinningsfristen är 180 dagar. Samma rätt till återvin­ning föreligger vid köp, byte, lega eller annat sådant avtal, om avtalet i realiteten huvudsakligen har egenskap av gåva.

Betalning av skuld som ej var förfallen och betalning av skuld med ovanliga betalningsmedel kan enligt 29 § bringas att gå åter, om betal-

Prop. 1975/76: 82

56

ningen skett inom 60 dagar före konkursansökningen. Har gäldenären inom denna frist lämnat pant för skuld vid vars tillkomst sådan säkerhet ej betingats, kan pantsättningen återvinnas. Har borgenär under den an­givna tiden sökt inteckning av skuldebrev för fordran vid vars tillkomst sådan säkerhet ej betingats, är borgenären skyldig att avstå från sin in-tecli:ningsrätt. Borgenären kan enligt 29 § undgå återvinning genom att visa att han, när betalningen eller panten mottogs eUer inteckningen söktes, saknade skälig anledning anta att gäldenären avsåg att gynna ho­nom framför övriga borgenärer. Sådan bevisning är dock utan betydelse, om borgenären hade skälig anledning anta att gäldenären var på obe­stånd eller hade kännedom om konkursansökningen.

Betalning av förfallen skuld och överlämnande av pant för skuld, vid vars tillkomst sådan säkerhet avtalats men inte överlämnats, kan enligt 30 § återvinnas, om åtgärden vidtagits inom 30 dagar före konkursan­sökningen och det visas att borgenären vid mottagandet hade skälig an­ledning anta att gäldenären var på obestånd eller kännedom om kon-kursansökningen. Från bestämmelsema om återviiming av betalning gör 36 § vissa undantag i fråga om växel och check.

Även bestämmelsema i 3234 §§ bör beröras i detta sammanhang. I 32 § föreskrivs att om gäldenären i andra fall än som anges i 28 och 29 §§ inom 60 dagar före konkursansökningen har ingått avtal till skada för borgenärerna, detta kan bringas att gå åter under förutsättning att den med vilken avtalet ingicks hade skälig anledning anta att gäldenären var på obestånd eller kännedom om konkursansökningen. Återgång skall emellertid inte ske, om den andre visar att han varken insåg eller bort inse att avtalet skulle vara till förfång för borgenärerna. I 33 § finns särskilda regler om återviiming av bodelning samt av avtal m. m. vid dödsbos konkurs. Dessutom gäller enligt detta lagrum att tidigare an­givna frister förlängs till ett år när det gäller återvinning från gäldenä­rens make. I 34 § finns en i förhållande till bl. a. 28, 29, 32 och 33 §§ subsidiär återvinningsbestämmelse. För återvinning förutsätts, att gälde­nären ingått avtal varav kommit skada för borgenärerna, att det var gäl­denärens avsikt att åstadkomma sådan skada och att medkontrahenten hade kännedom om gäldenärens avsikt. I fråga om avtal med gäldenä­rens make gäller ingen särskild återvinningsfrist, men i andra fall är fris­ten fem år från avtalet.

2.5.2 Anmälningsskyldighet vid misstanke om gäldenärsbrott

Enligt 55 § konkurslagen skall konkursförvaltaren så snart del kan ske upprätta en skriffiig berättelse om konkursboets tillstånd och om orsa­kerna till gäldenärens obestånd i den mån dessa kan utrönas. I denna berättelse skall också anmärkas om det finns skälig anledning till anta­gande att gäldenären har gjort sig skyldig till brottsligt förhållande mot sina borgenärer. Om det finns anledning till sådant antagande, skall

Prop. 1975/76: 82

57

grunden härför anges. Uppges det i berättelsen att det finns skäl att misstänka gäldenärsbrott, är konkursdomaren skyldig att lämna under­rättelse om saken till allmän åklagare (218 § konkurslagen).

De nu redovisade bestämmelsema gäller bara ordinära konkurser. I sådana konkurser där det bedömts att gäldenärens bo inte räcker till för betalning av konkurskostnadema (s. k. fattigkonkurs enligt 185 eller 186 § konkurslagen) finns ingen konkursförvaltare, och någon motsva­rande anmälningsskyldighet vid fall av misstanke om gäldenärsbrott har därför inte kunnat föreskrivas. 

2.4 Åklagarinstruktionen

I den åklagarinstmktion (1964: 739) som gällde fram till årsskiftet 19741975 föreskrevs att länsåklagare skulle fullgöra åklagaruppgiften i mål där denna uppgift var särskilt krävande eller av annat skäl borde fullgöras av statsåklagare. Om det förekom anledning att åklagaruppgif­ten i visst mål hos distriktsåklagare borde fullgöras av länsåklagare, skulle distriktsåklagaren underställa länsåklagarmyndigheten frågan vem som skulle handlägga målet. Om inte riksåklagaren förordnat annor­lunda, skulle sådan underställning alltid ske bl. a. när det gällde brott som avses i 11 kap. BrB. Åklagaruppgiften vid gäldenärsbrott med undantag av bokföringsbrott som brukat överlämnas åt distriktsåklagare har också regelmässigt fullgjorts av länsåklagare, när målet inte hört till åklagarmyndighet i någon av de tre största kommunerna.

I den fr. o. m. den 1 januari 1975 gällande nya åklagarinstruktionen (1974: 910) har den särskilda uppräkningen av brott som kräver obliga­torisk underställning hos länsåklagare slopats. I 20 § finns en allmän be­stämmelse om att länsåklagare skall fullgöra åklagaruppgiften i mål där denna uppgift är särskilt krävande eller av annat skäl bör fullgöras av statsåklagare. Från denna bestämmelse får riksåklagaren förordna om undantag i den mån särskilda skäl föreligger. När det gäller åklagar­myndigheterna i de tre största städerna föreskrivs i 30 § att chefsåkla­gare bör handlägga de mål där åklagaruppgiften är särskilt krävande el­ler av annat skäl bör fullgöras av chefsåklagaren.

3    Vissa ändringsförslag m. m.

Vid remissbehandlingen av förslaget till BrB framställdes i fråga om gäldenärsbrotten erinran endast beträffande mannamån mot borgenärer. Invändningar mot utformningen av rekvisiten för detta brott kom från Sveriges advokatsamfund som gav uttryck åt den uppfattningen,  att

1 Jfr beträffande fattigkonkurs Lithner i Företagsekonomi 1968 s. 268269, NTfK 1970 s. 5960 och TSA 1971 s. 273 ff samt Cavallin i SvJT 1970 s. 573 ft.

Prop. 1975/76: 82

58

stadgandet i gällande rätt erhållit en alltför vid utformning. Om gälde­närens gärning inte består i annat än att han med vanliga betalningsme­del betalt förfallen skuld, synes det inte rimligt att han skall kunna fällas till ansvar. I förhållande till borgenären är han civilrättsligt skyldig att betala. Det är obilligt att fordra att gäldenären imder hot om straff vid eventuell felbedömning skall vara pliktig att träffa det rätta avgörandet i den stundom mycket tveksamma frågan huruvida konkurs kan anses "förestående" eller, såvitt angår köpmän, han "bör" inställa sina betal­ningar. Mången gång händer det att gäldenären genom att i en dylik si­tuation betala en förfallen gäld kan vinna en tidsfrist, som gör det möj­ligt för honom att klara upp sina affärer så att ingen borgenär drabbas av förlust. Det är visserligen sant att det, om konkurs i allt fall inte kan undvikas, hade varit bättre att betalning inte erlagts, men konkurslagens återvinningsregler synes här utgöra det naturliga korrektivet. Speciellt egendomligt ter det sig att gäldenären inte ens skall kunna utan risk för straff betala sin skuld, när han genom dom förpliktats att betala. Om borgenären därefter begär utmätning och gäldenären låter förfarandet ha sin gång med påföljd att borgenären genom utmätningen erhåller be­talning för sin fordran, kan gäldenären inte fällas till ansvar, men om han i denna situation i stället erlägger betalning, kan straffstadgandet bli tillämpligt. Ett skäl mot det vidsträckta straffansvaret för mannamån ligger vidare i att hot om åtal för sådant brott lätt kan begagnas för att förmå gäldenärens anhöriga att betala hans skulder. Erfarenheten ger inte belägg för att straffhotet skulle i nämnvärd mån förmå beträngda gäldenärer att inrätta sitt handlande efter de riktlinjer som strafflagstif­taren funnit önskvärda; strafflagen har i själva verket en ganska begrän­sad förmåga att påverka gäldenärer i detta hänseende. Samfundet hem­ställde på anförda skäl om en inskränkning av paragrafens tillämplighets-oinråde. Skulle det anses möta alltför stora betänkligheter att låta betal­ning av förfallen gäld under alla omständigheter falla utanför det straff­bara området, synes andra möjligheter att begränsa stadgandets räck­vidd böra undersökas. Måhända kunde en lämplig begränsning ernås ge­nom att i subjektivt avseende uppställa krav på avsikt att skada övriga borgenärer.

Departementschefen ansåg, i likhet med advokatsamfundet, att be­stämmelsen om mannamån mot borgenärer inte var fullt tillfredsstäl­lande avfattad men förldarade sig med hänsyn till ämnets invecklade be­skaffenhet inte beredd att framlägga något ändringsförslag utan när­mare utredning (prop. 1962: 10 s. B 208). Bestämmelsen togs därför upp i BrB i överensstämmelse med den förut gällande lydelsen.

Synpunkter av samma slag som advokatsamfundets har i den juri­diska debatten framförts bl. a. av professor Hans Thornstedt i uppsatsen Kriminalisering och avkriminalisering (Festskrift för Ivar Agge, 1970, s. 385). Enligt Thornstedt kan det ifrågasättas om mannamån mot borge-

Prop. 1975/76: 82    r

59

närer över huvud taget behöver vara straffbart. Med ett visst fog kan man nämligen begära av borgenärer att de själva håller sig orienterade om sma gäldenärers ekonomiska ställning och att de genom konkursan­sökan med därmed följande rätt till återvinning själva förhindrar eller oskadliggör mannamånshandlingar.

Även beträffande vårdslöshet mot borgenärer har i skilda samman­hang gjorts gällande att en ändring av nuvarande bestämmelser bör komma till stånd. Från flera håll har föreslagits avkriminalisering av brott av denna typ. Ett förslag i sådan riktning har framställts av riks­åklagaren (Nordisk tidskrift for Kriminalvidenskab 1970 s. 213). Riks­åklagaren framhåller att klart oredliga förfaranden som skadar borgenä­rernas intressen genom att minska deras utsikter till betalning bör vara straffbara också i fortsättningen. Men det är inte lika givet att man bör straffa en företagare för att han av oaktsamhet fortsätter en förlust­bringande rörelse under utnyttjande av den möjlighet att få ytterligare kredit som han har därför att han driver en rörelse. Förfarandet ter sig ofta som föga straffvärt. Det kan t. ex. förhålla sig så att företagaren har hållit sin rörelse i gång av omtanke om sina anställda. Mot önskvärdhe­ten av att förebygga vårdslöshet mot borgenärer bör också vägas den be­lastning som beivrandet av detta slags brottslighet innebär för det all­männa. För utredning av gäldenärsbrott behövs särskilt kvalificerad po­lispersonal. Det råder brist på sådan personal och utredningarna är i sig tidskrävande. Målen handläggs därför regelmässigt avsevärd tid efter den brottsliga gärningen, inte sällan i närheten av preskriplionsgränsen. Detta förhållande är ägnat alt minska den kriminalpolitiska effekten av lagföringen. Genom att slopa kriminaliseringen av vårdslöshet mot bor­genärer skulle man enligt riksåklagaren frigöra betydande utredningsre­surser. Dessa skulle i stället kunna sättas in i kampen mot de grövre for­merna av förmögenhetsbrott. Hit hör också skattebrotten. Synpunkter av liknande art har framförts av Thornstedt (ovannämnda uppsats s. 384; jfr också brottsförebyggande rådets rapport 1974; 1 bil. 5 s. 4) och av Kälebo i tidskriften Svensk Polis (nr 3/1972 s. 22).i

Frågan om gäldenärsbrotten har tagits upp även av 1968 års brotl-målsutredning (Ju 1969: 54) i en skrivelse den 24 augusti 1972 till che­fen för justitiedepartementet.. Enligt brottmålsutredningen är det syn­nerligen angeläget att kriminaliseringens omfattning vid gäldenärsbrott tas upp till förnyad prövning. Just beträffande dessa brott finns det en­ligt utredningens mening särskild anledning att ifrågasätta om rättsvä­sendets insatser i dag kan anses rimliga när det gäller att tillgodose in­tresset av att motarbeta vårdslösa ekonomiska förehavanden från gälde­närers sida. Det är inte givet att straffhot här i första hand skall använ-

1 Jfr å andra sidan Lithner i Tidskrift för Sveriges advokatsamfund 1971 s. 278,[REDACTED_EFTERNAMN] i Svensk Polis nr 4/1972 s. 1819 och Bomgren i Svensk Ju­risttidning 1972 s. 207.

Prop. 1975/76: 82

60

das som påtryckningsmedel och det är än mindre klart att straffhotet skall vara så långtgående som nu är fallet. Utredningen uppställer i detta sammanhang frågan om inte borgenärerna i större utsträckning än f. n. bör visa aktsamhet vid beviljande av krediter och i mindre utsträck­ning kuima förlita sig på rättsväsendets stöd om gäldenären brister i an­svar.

Brottskommissionen framhåller i betänkandet Åtgärder för att be­kämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen (Ds Ju 1973: 5) det angelägna i att man påskyndar det pågående utredningsar­betet beträffande möjlighetema att underlåta åtal och förundersökning då krimmalpolitiska eller processekonomiska skäl föranleder detta. Kommissionen anser också att från samma utgångspunkter en översyn bör ske av gäldenärsbrotten eller utredningsförfarandet beträffande dessa brott.

I en skrivelse den 13 juni 1973 fill chefen för justitiedepartementet har liksåklagaren (RÅ) hemställt om lagändring ill kap. BrB. I skrivel­sen upplyser RÅ att vid de av honom företagna inspektionerna hos läns­åklagarna balanserna till stor del har befuimits utgöras av ärenden som gäller misstanke om gäldenärsbrott. I skrivelsen anförs vidare.

Oftast avser utredningen endast att klarlägga humvida den misstänkte gjort sig skyldig till vårdslöshet mot borgenärer. Utredningen härom kräver 

 liksom vid annan brottslighet enligt 11 kap. brottsbalken särskilt kvalificerad polispersonal. Det råder brist på sådan personal och utredningarna är dessutom i sig tidsödande. Det är inte blott från det allmännas aspekt som det är en olägenhet att kvalificerad och dyrbar ar­betskraft binds vid dessa utredningar; även ur den enskildes synvinkel måste lagföringen ofta framstå som omotiverad. På grund av tidsutdräk-ten handläggs målet ofta lång tid efter det att gärningen begåtts, inte säl­lan i närheten av preskriptionstiden. Detta förhållande är ägnat att minska den kriminalpolitiska effekten av lagföringen. Den tilltalades förfarande ter sig i många fall inte särskilt straffvärt. Det kan t. ex. röra sig om en företagare som fortsatt att driva sin rörelse av omtanke om sina anställda. Påföljden synes i regel bli villkorlig dom.

Det är givet att det allmänna bör ingripa mot klart oredliga förfaran­den som syftar till att skada borgenärers rätt. Det är å andra sidan ange­läget att de kriminalpolitiska insatsema styrs dit där de bäst behövs. Som jag i skilda sammanhang framhållit och som även understrukiis av brottskommissionen i dess betänkande (Ds Ju 1973:5 s. 39) är det påkal­lat med en översyn av gäldenärsbrotten. En sådan översyn blir med nöd­vändighet ganska tidsödande. Med hänsyn till att de mest kvalificerade åklagarna och kriminalpoliserna nödgas tillsätta en väsentlig del av sin arbetstid för utredningen om vårdslöshet mot borgenärer till men för andra och från kriminalpolitisk synpunkt viktigare uppgifter finner jag det angeläget att åtgärder vidtas redan nu i avvaktan på en allmän översyn av gäldenärsbrotten. Detla synes mig kunna ske genom en par­tiell avkriminalisering i form av särskild åtalsprövning efter mönster av ett flertal andra bestämmelser i brottsbalken. Med stöd av en regel om åtalsprövning kan åklagaren på grundval av ett begränsat utredningsma­terial bedöma om det finns skäl att inleda förundersökning i fallet. Vid

Prop. 1975/76: 82

61

ifrågasatt vårdslöshet mot borgenärer ger det från början tillgängliga materialet i allmänhet tillräckligt underlag för en sådan bedömning. Ge­nom den sålunda föreslagna reformen synes man kunna i görligaste mån eliminera de olägenheter som är förbundna med utredningen och lagfö­ringen av brottet vårdslöshet mot borgenärer. Prövningen bör ankomma på statsåklagare.

Under åberopande av det anförda hemställer RÅ att det i 11 kap. BrB införs den bestämmelsen beträffande vårdslöshet mot borgenärer att brottet skall åtalas endast om åklagare finner det påkallat ur allmän syn­punkt.

Nyligen har frågan om gäldenärsbrotten tagits upp också av konkurs­lagskommittén (Ju 1971: 06) i betänkandet Förenklad konkurs (SOU 1974: 6). Där framhålls att det i sådana fall ofta uppkommer betydande utrednings- och bevissvårigheter. Polisen har inte alltid tillräckliga re­surser för de komplicerade och tidskrävande undersökningar som måste göras i samband med gäldenärsbrott. Inte sällan behövs ekonomisk och affärsjuridisk expertis. Å andra sidan kan enligt kommittén skäl anföras för avkriminalisering av vissa föga straffvärda förfaranden som f. n. fal­ler under gäldenärsbrotten.

Hithörande frågor har senast tagits upp i en studie över gäldenärs-brottsligheten som utförts av universitetslektorn Gösta Kedner. Studien har gjorts på uppdrag av rådet för mindre och medelstora företag vid statens industriverk och ingår i en rapport kallad Konkursföretagets för­valtning och ekonomi (industriverkets skriftserie SIND 3: 1974). Kedner har efter en undersökning av ett stort antal företagskonkurser som av­slutats år 1970 dragit vissa preliminära slutsatser. I studien anges så­lunda att det nuvarande rapportsystemet ger åklagarna otillräcklig in­formation om misstänkta gäldenärsbrott. En ökad effektivitet i uppda­gandet av denna brottstyp är angelägen ur allmänpreventiv synpunkt. Konkurslagen bör föreskriva rapportskyldighet också vid fattigkonkur­ser. Anmärkning om misstänkt gäldenärsbrottslighet måste grundas på en sakkvmnig granskning av omständigheterna kring fattigkonkurserna. Samtliga gäldenärsbrott således även bokföringsbrott bör vara åtalbara under ett företags verksamhetstid. Det nuvarande rapportsyste­met konkursdomare åklagare bör i allt väsentligt behållas men göras smidigare och effektivare. Underhandsmeddelanden till åklagare om misstänkt brottslighet bör bli en normal rutin. Åklagarmyndigheterna bör åläggas att eftergranska både ordinära konkurser och fattigkonkur­ser. Vid länsåklagarmyndighetema bör finnas en särskild avdelning som handlägger gäldenärsbrott.

1 Se vidare s. 7071.

Prop. 1975/76: 82

62

4    Förslag till ändringar i konkurslagen

4.1. Reglema om återvinning

I en proposition den 16 januari 1975 (prop. 1975: 6) har lagts fram förslag till vissa ändringar i konkurslagen som främst berör den mate­riella konkursrätten, dvs. frågor om fömtsättningarna för konkurs, gäl­denärens förlust av rådigheten över sin egendom samt återvinning till konkursbo men även förfarandet i inledningsskedet av konkurs. Försla­get bygger på lagberedningens delbetänkande Utsökningsrätt 

X

(SOU 1970: 75).

I fråga om återvinning innefattar förslaget genomgripande ändringar av nuvarande regelsystem i konkurslagen. Förslaget innebär i denna del att reglernas tillämpningsområde vidgas avsevärt. Utvidgningen åstad­koms på flera sätt. Återvinningsfristerna förlängs betydligt, bl. a. i fråga om benefika transaktioner och transaktioner tUl förmån för närstående. Den krets av närstående som träffas av återvinningsreglema vidgas. Vi­dare föreslås ändringar av bevisbördereglerna. Återvinning skall i de flesta fall inte längre vara beroende av att det visas att gäldenärens med­kontrahent haft insikt om gäldenärens ekonomiska ställning eller om att han gynnats framför andra borgenärer. A andra sidan föreslås också en möjlighet till jämkning i vissa fall när synnerliga skäl föreligger. Redo­görelsen i det följande för vissa av de föreslagna bestämmelserna be­gränsas till vad som närmast har intresse vid ett övervägande av krimi­naliseringens omfattning i fråga om gäldenärsbrotten, främst straffbe­stämmelsen beträffande mannamån mot borgenärer.

Reglema om återvinning inleds enligt förslaget med en bestämmelse enligt vilken möjlighet tUl återvinning utesluts i två fall (28 §). Det ena fallet avser betalning av skatt eller allmän avgift som avses i 1 § lagen (1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m., om ford­ringen varit förfallen till betalning. Det andra gäller betalning av eller förmånsrätt för underhållsbidrag enligt giftermåls- eller föräldrabalken, om bidragsbeloppet varit förfallet till betalning och den underhållsberät-tigade inte gynnats på ett otillbörligt sätt.

Ed 

allmän regel om återvinning av otillbörliga rättshandlingar finns i 30 § enligt förslaget. Det föreskrivs där att rättshandling, varigenom på otillbörligt sätt viss borgenär gynnats framför andra eller gäldenärens egendom undandragits borgenärema eller hans skulder ökats, går åter, om gäldenären var eller genom sitt förfarande blev insolvent sairit den andre kände till eller bort känna till gäldenärens insolvens och de om­ständigheter som gjorde rättshandlingen otillbörlig. Ägde rättshandlingen rum mer än fem år före fristdagen dvs. i allmänhet dagen för kon­kursansökan går den åter endast om den företagits gentemot gäldenä­ren närstående.

Prop. 1975/76: 82

63

Gåva och därmed jämställda rättshandlingar går enligt 31 § åter om rättshandlingen har fullbordats senare än sex månader före fristdagen. Har gåvan fullbordats senare än ett år eller, när den skett till när­stående, två år före fristdagen, går den också åter, om det inte visas att gäldenären varken var eller genom gåvan blev insolvent.

I 35 § enligt förslaget behandlas betalning av skuld. Sådan betalning skall, om den skett senare än tre månader före fristdagen, gå åter i tre fall, nämligen om den har gjorts med annat än sedvanliga betalningsme­del, i förtid eller med belopp som avsevärt försämrat gäldenärens eko­nomiska ställning. För att återvinning skall äga rum förutsätts i samtliga fall att betalningen inte med hänsyn till omständigheterna kan anses som ordinär. Liksom enligt gällande lag finns en specialbestämmelse som gäller betalning för växel eller check (36 §). För överlämnande av säker­het blir återvinningsfristen enligt förslaget tre månader (37 §). För att återvinning skall äga rum förutsätts att säkerheten inte var betingad vid skuldens tillkomst eller att överlämnandet inte har skett utan dröjsmål efter denna fidpunkt. Också när det gäller betalning av skuld och läm­nande av säkerhet föreslås längre återvinningsfrister för det fallet att rättshandlingen har företagits gentemot närstående.

4.2 Förenklat konkursförfarande

Konkurslagskommittén har i sht förut nämnda betänkande (SOU 1974: 6) lagt fram förslag om ett nytt summariskt konkursförfarande för små och enkla konkurser. Förfarandet, kallat förenklad konkurs, avses träda i stället för de nuvarande fattigkonkursema och vissa av de kon­kurser som enligt gällande lag skall handläggas i ordinär form. I förenk­lade konkurser skall förvaltare regelmässigt utses. Av intresse i föreva­rande sammanhang är särskilt att kommittén föreslår att förvaltaren också när det gäller förenklade konkurser skall skriftligen göra anmärk­ning hos konkursdomaren, om det finns skälig anledning anta att gälde­nären har gjort sig skyldig fill brott mot sina borgenärer. Uppger förval­taren att det finns anledning till sådant antagande, skall konkursdoma­ren underrätta allmän åklagare (185 a § 2 tredje stycket och 218 § kon­kurslagen enligt kommitténs förslag). I sin motivering till förslaget i denna del framhåller kommittén att den omständigheten att konkursen handläggs i förenklad form inte hindrar att eventuell bakomliggande brottslighet kan vara av allvarlig beskaffenhet och att en ökning av upp­täcktsrisken får även brottsförebyggande effekt. Kommitténs förslag in­nebär vidare bl. a. att både förvaltare och borgenär skall kunna föra ta­lan om återvinning i samband med förenklad konkurs. Betänkandet övervägs f. n. i justitiedepartementet.

64

5    Vissa uppgifter om utländsk rätt

5.1 Danmark

Enligt 283 § i den danska borgerliga straffeloven är "skyldnersvig" straffbelagt. Som allmän brottsförutsättning gäller här att det straffbara handlandet skall syfta till att bereda gärningsmannen eller annan obehö­rig vinning. För skyldnersvig straffas under angivna förutsättning bl. a. gäldenär som, efter det att han har försatts i konkurs eller förhandling om tvångsackord har inletts, företar handling som medför att boets egendom inte kommer borgenärerna till godo. Vissa förfaranden som syftar till att undanhålla borgenärerna eller någon av dessa egendom straffas som skyldnersvig, även oin inte konkurs eller tvångsackord på­går vid tiden för handlingen. Det förutsätts här att gäldenären döljer egendom eller undandrar den genom falska förespeglingar, skenhand­ling, betydande gåvor, oproportionerlig förbrukning, försäljning till un­derpris, betalning av eller ställande av säkerhet för skuld som inte är förfallen eller på annat liknande sätt. Straffet är i normalfallet fängelse i högst ett år och sex månader. För vissa förfaranden av mannamånska­raktär kan straffet sättas ned till haefte som i princip kan utdömas på viss tid mellan sju dagar och sex månader. För grovt brott kan dömas till fängelse upp till åtta år. Anses brottet mindre straffvärt med hänsyn till omständighetema vid dess förövande eller till att det har varit fråga om endast mindre värden eller av annan gmnd, gäller generellt att straf­fet kan sättas ned till böter eller haefte. Är omständigheterna särskilt förmildrande, kan påföljden bortfalla.

Straffbestämmelser finns också för vissa förfaranden i gäldenärsför-hållanden som inte syftar till att bereda gärningsmannen eller annan obehörig vinning. Den som genom att förstöra, skada eller undanskaffa sina tillgångar undanhåller borgenärema eller någon av dessa egendom kan sålunda dömas till straff. För detta brott är stadgat böter, haefte el­ler fängelse i högst ett år (292 §). Till fängelse i högst ett år, haefte eller, under förmildrande omständigheter, böter kan vidare gäldenär dömas som, i ett läge då han inser eller borde inse att han inte kan förnöja sina fordringsägare, avsevärt försämrar sin förmögenhetsställning genom att stifta ny gäld eller genom att betala eller ställa säkerhet för förfallen skuld till betydande belopp. Samma straff ådöms gäldenär som avsevärt förringar borgenärernas möjlighet att få betalning genom slösaktigt lev­nadssätt, spel, äventyrligt företag, som står i missförhållande till hans förmögenhet, eller genom höggradigt oordnad affärsrörelse eller annat lättsinnigt beteende samt gäldenär som lämnar oriktiga uppgifter i sam­band med konkurs eller liknande förfarande (300 §).

För samfiiga nu angivna gämingar gäller att om brottet inte har kränkt särskild säkerhetsrätt till egendom, åtal får ske bara när rnålsä-

Prop. 1975/76: 82

65

gande begär det eller utmätningsförsök har misslyckats, konkursförfa­rande eller tvångsackord inletts eller konkursansökan avslagits för att tillgångarna inte räcker till för konkurskostnadernas betalning.

I den danska strafflagen finns inte någon direkt motsvarighet till den svenska bestämmelsen om straff för gäldenär som fortsätter rörelse un­der förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörel­sen och därigenom framkallar eller förvärrar obestånd. Däremot finns i 301 § en straffbestämmelse som avser det fallet att någon uppsåtiigen el­ler av oaktsamhet underlåter att fullgöra en honom åvilande skyldighet att begära sig själv eller en juridisk person som han företräder i kon­kurs. Straffet är böter eller haefte i högst tre månader. Den danska kon­kurslagskommittén har i betänkandet Konkurs og tvangsakkord (1971 nr 606) föreslagit att denna bestämmelse skall upphävas.

För bokföringsbrott är straffet böter eller haefte (302 §). Dessutom finns en särskild straffbestämmelse i bokföringslagen.

I detta sammanhang bör anmärkas att folketinget år 1974 har före­lagts ett lagförslag som syftar till att erbjuda ökade möjligheter att be­kämpa skadlig ekonomisk verksamhet. Förslaget innebär bl. a. en ut­vidgning av rekvisiten för ocker samt införande av straff för vissa be­drägeri- eller ockerliknande förfaranden. Gäldenärsbrotten berörs inte av förslaget.

5.2 Norge

I den norska borgerliga straffeloven finns bestämmelser om förbrytel­ser i gäldsförhållanden i 27 kap. Bestämmelserna fick sin nuvarande ut­formning år 1951. Vissa nyligen framlagda ändringsförslag övervägs f.n. i det norska justitiedepartementet. Förslagen har lagts fram dels av den norska konkurslagskommittén i betänkandet Gjeldsforhandling og kon­kurs (NOU 1972:20), dels i en departementspromemoria från november 1974 om straffrättsliga åtgärder mot vissa former av ekonomisk krimi­nalitet.

De allvarligaste av gäldenärsbrotten straffbeläggs i 281 §. Hit hör fall då en gäldenär under konkurs eller i liknande sammanhang genom orik­tiga uppgifter eller på annat sätt försöker undandra borgenärerna egen­dom eller uppger eller vidgår falsk skuld och vidare fall då gäldenär, trots att han inte kan förnöja sina borgenärer, försöker undandra egen­dom genom gåva, försäljning till underpris, förstörelse eller på annat liknande sätt. Straffet är fängelse i högst tre år eller, om brottet är grovt, högst fern år. Med böter eller fängelse i högst tre år straffas den som försöker undanhålla egendom genom oriktiga uppgifter eller liknande vid utmätning (282 §). Om gärning som avses i 281 eller 282 § begåtts av grov oaktsamhet är straffet böter eller fängelse i högst sex månader (283 §).

5    Riksdager. 1975176. 1 saml. Nr 82

Prop. 1975/76: 82

66

En bestämmelse motsvarande den svenska mannamånsparagrafen finns i 284 §. Där stadgas straff för gäldenär som ger någon av sina borgenärer betalning eller säkerhet eller underlåter att hindra borgenä­ren från att få sådan gotlgörelse, trots att han "b0r innse" att han inte kommer att kunna förnöja alla sina fordringsägare och att utsikten för dem att få täckning för sina fordringar förringas avsevärt. Straffet är fängelse i högst två år. Enligt departementspromemorian övervägs f. n. inom det norska justitiedepartementet att lägga fram ett ändringsförslag som går ut på att orden "b0r innse" i förtydligande syfte ändras till "fo:rstod eller burde förstå".

Fängelse i högst två år är enligt 285 § stadgat också för den som ge­nom spel, annat äventyrligt företag, slösaktigt levnadssätt, höggradigt oordnad affärsrörelse m.m. försämrar sin förmögenhetsställning till skada för borgenärerna samt under vissa förutsättningar för den som tar ut pengar ur rörelse åt sig själv eller annan så att dess ställning försäm­ras.

Den norska konkurslagskommittén har lagt fram ett förslag till en ny besi;ämmelse, 283 a §, som syftar till en viss utvidgning av straffbarhe­ten. Enligt förslaget skall det i två särskilda situationer vara straffbart för en gäldenär, som bör inse att han inte kommer att kunna gotlgöra alla sina borgenärer, att underlåta att begära sig i konkurs eller ansöka om ackordsförhandling. Den ena av de avsedda situationerna är när gäl­denären bör inse att rättshandlingar eller exekutiva åtgärder, som innebär att borgenärernas utsikter att få betalning förringas avsevärt, inte kommer att kunna undvikas till följd av underlåtelsen. Den andra situationen är när en rörelse som gäldenären bedriver uppenbart går med förlust och gäldenären bör inse att borgenärerna inte kommer att kunna gottgöras inom rimlig tid. Inte heller i norsk rätt finns nämligen f.n. någon motsvarighet till den svenska straffbestämmelse som riktar sig mot gäldenär som fortsätter rörelse under förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen och därigenom framkallar eller förvärrar obestånd. Enligt det norska förslaget skall straffbarhet dock inte inträda om gäldenären har handlat i samförstånd med ford­ringsägare som både med hänsyn till fordringsbelopp och till antal re­presenterar en väsentlig del av borgenärsintressena.

Det bör vidare anmärkas att departementspromemorian tar upp tan­ken att ersätta reglema i 284 och 285 §§ med en allmän bestämmelse om straff för den som till skada för borgenärerna företar oförsvarliga el­ler starkt riskbetonade ekonomiska dispositioner. Något förslag i denna riktning läggs dock inte fram.

En bestämmelse om straff för bokföringsbrott finns i 286 §. Straffet är vid grov oaktsamhet böter eller fängelse i högst ett år. Om gäldenären har använt falsk bokföring, förstört sina räkenskaper eller gjort dem oanvändbara eller förfarit på liknande sätt är straffet fängelse i högst tre år.

Prop. 1975/76: 82

67

De brott som avses i 281285 §§ får f.n. åtalas av åklagare bara om målsägande begär det eller konkursförfarande eller ackordsförhandling har inletts eller konkurs har vägrats på den gmnd att tillgångarna är otillräckliga. Enligt departementspromemorian övervägs emellertid att göra det möjligt att väcka åtal enligt dessa paragrafer också när det i aimat fall är påkallat från allmän synpunkt. Bokföringsbrott får åtalas om gäldenären har försatts i konkurs eller inlett ackordsförhandling, om konkurs har vägrats på gmnd av att tillgångama är otillräckliga eller om det på annat sätt styrks att gäldenären inte kan tillfredsställa samtliga borgenärer.

5.3 Finland

I den finska strafflagen finns i 39 kap. 14 §§ bestämmelser om bank­ruttbrott som ungefärligen motsvarar de svenska bestämmelser som gällde före 1942 års strafflagsreform. I 13 §§ finns straffbestämmelser som riktar sig mot bedräglig gäldenär, oredlig gäldenär och vårdslös el­ler lättsmnig gäldenär. I samtliga fall förutsätts för straffbarhet att gäl­denären har försatts i konkurs. Vidare finns i 4 § en bestämmelse om straff för rymning för skuld. En särskild straffbestämmelse för bokfö­ringsbrott finns i bokföringslagen (38 §).

Som allmän förutsättning för att någon skall kunna straffas som bedräglig gäldenär gäller att handlingen skall ha företagits i avsikt att bereda gäldenären själv eller annan obehörig vinning. Straffbestämmel­sen riktar sig bl.a. mot den som på olika sätt undandrar, förtiger eller undanskaffar egendom som borgenärerna skulle ha haft rätt till, vidare den som uppger eller vidgår uppdiktad skuld och slutligen den som fört oriktig bokföring m.m.

Som oredlig borgenär straffas gäldenär som med kännedom om sin oförmåga att göra rätt för sig genom gåva eller liknande åtgärd har av-hänt sig egendom till betydlig skada för borgenärema. Den som med kännedom om anhängig konkursansökan har försålt något av sin egen­dom "utöver nödtorft" eller uppsåtligen förstört eller förskingrat egen­dom straffas också för oredlighet. Ett tredje fall av oredlighet är att nå­gon vägrar avlägga gäldenärsed eller lämna upplysningar om boet.

Under bestämmelsen om straff för vårdslös eller lättsinnig gäldenär faller den som fill sitt hushåll eller sina personliga utgifter använt eller genom spel, lättsinnig ansvarsförbindelse e.d. förlorat belopp som inte står i skäligt förhållande till hans ställning och tillgångar. För vårdslös­het straffas också den gäldenär som inte har fullgjort bokföringsskyldig­het ordentligt eller som, i ett läge när han bort inse att han inte kan göra rätt för sig, berett sig penningtillgång genom att sälja varor till uppen­bart underpris eller på annat sådant sätt eller fortsatt handel eller näring under upplånande av pengar eller varor i avsikt att fördröja konkursut-

Prop. 1975/76: 82

68

brott. Ytterligare ett fall som avses i samma bestämmelse är att gäldenä­ren viss tid före konkurs har antingen indragit pengar, mottagit varor el­ler avyttrat egendom utan att kunna redovisa för den på nöjaktigt sätt el­ler också gynnat någon borgenär med betalning eller säkerhet för ford­ran som inte är förfallen. Det sista av de i lagen uppräknade vårdslös­hetsfallen är att gäldenären i strid mot föreskrift har använt pengar eller varor som har anförtrotls honom för bestämt ändamål.

./ansvar för oredlighet eller vårdslöshet är uteslutet om gäldenären kan styrka att han har förnöjt sina borgenärer till fullo.

Straffet för bedräglig gäldenär är tukthus i högst sex år eller, om om­ständigheterna är synnerligen mildrande, fängelse i minst två månader. För oredlighet eller rynming för skuld är straffet fängelse i högst två år och för vårdslöshet eller lättsinne fängelse i högst ett år.

För att åtal skall få äga rum krävs angivelse av målsägande utom när det gäller bedräglig gäldenär eller oredlighet eller vårdslöshet som ägt mrn vid förvaltning i bank eller liknande inrättning.

6    Statistiska uppgifter

Antalet gäldenärsbrott som kommit till polisens kännedom har enligt den allmänna kriminalstatistiken under senare tid i allmänhet uppgått till omkring 500 per år. I de sålimda redovisade antalen ingår också fall som under utredningens gång av olika skäl inte har bedömts som brott. Uppgifterna för åren 19681973 redovisas i nedanstående tabell.

Tabell 1. Brott mot 11 kap. brottsbalken som kommit till polisens kännedom.

År

Antal

1968

491

1969

547

1970

588

1971

536'

1972

517'

1973

455'

Antalet gäldenärsbrott som uppklarats tmder åren 1969 och 1970 framgår av tabellerna 23.

Tabell 2.

Uppklarade gäldenärsbrott 1969 Totalt      Därav brott som anmälts

Uppklarningsprocent 1969 för gälde­närsbrott anmälda

1969    1968    1967   Tidigare 322           97        157      53        15

1969     1969 el. tidigare 17,73    58,87

Tabell 3.

Uppklarade gäldenärsbrott 1970 Totalt      Därav brott som anmälts

Uppklarningsprocent 1970 för gälde­närsbrott anmälda

1970   1969    1968   Tidigare   1970    1970 el. tidigare 384           94        187      83        20 vi|il5,99    65,31

1 Uppgifterna är preliminära.

Prop. 1975/76: 82

69

Under åren 19671971 meddelade åklagare med stöd av 20 kap. 7 § första stycket 2 rättegångsbalken (RB) beslut att ej tala å brott i sam­manlagt 2 fall beträffande oredlighet mot borgenärer, 4 fall beträffande vårdslöshet mot borgenärer och 10 fall beträffande bokföringsbrott. Dessutom meddelades under samma period jämlikt första stycket 1 i samma paragraf vilket kan tillämpas endast beträffande bokförings-brott som har böter i straffskalan beslut om åtalsunderlåtelse i 9 fall. Inte i något fall under perioden har såvitt framgår av statistiken beslut att ej tala å gäldenärsbrott meddelats med stöd av annan bestämmelse. Inga beslut om åtalsimderlåtelse har meddelats i fråga om vare sig grov oredlighet mot borgenärer eller mannamån mot borgenärer.

I tabell 46 lämnas vissa uppgifter angående ådömda påföljder och fördelningen mellan de särskilda brotten. Det framgår att lagföringen i de allra flesta fall leder till ansvar för bokföringsbrott. För vårdslöshet mot borgenärer har omkring 3040 personer dömts varje år. Över 70 % av de tilltalade har meddelats villkorlig dom.

Tabell 4. Tilltalade för gäldenärsbrott. Påföljd.

1967

1968

1969

1970

1971

Ej dömda (ej sakerförklarade).

Påföljd eftergiven

16

10

22

22

21

Fängelse

7

6

10

7

7

Villkorlig dom

156

157

155

184

172

Skyddstillsyn

16

11

13

13

6

Öppen psykiatrisk vård

1

1

Böter (av domstol)

16

14

14

23

17

Böter (genom strafföreläggande)

5

2

4

10

10

Antal tilltalade

217

200

219

259

233

Tabell 5. Personer som dömts till påföljd för de olika gäldenärsbrotten.

Brott                                               1967

1968

1969

1970

1971

11:1 oredlighet mot borgenärer       10 11:2 grov oredlighet mot

borgenärer                                3 11:3 vårdslöshet mot borgenärer     34 11:4 mannamån mot borgenärer      5 11:5 bokföringsbrott                     149

3

1

36

4

146

2

6

36

18

135

11

9

37

9

171

11

8

42

6

145

Antal dömda                                  201

190

197

237

212

Prop. 1975/76: 82

70

Tabell 6. Personer som dömts till påföljd för gäldenärsbrott. Ålder.

Ålder

1967

1968

1969

1970

1971

18-20

2

2

1

1

1

2124

12

9

8

17

10

2529

23

24

18

20

34

3039

65

61

66

77

65

40   -49

59

54

66

80

70

5059

33

35

34

38

29

60

7

5

4

4

3

201

190

197

237

212

För att belysa relationen mellan gäldenärsbrottsligheten och konkurs­utvecklingen under senare år redovisas i följande tabell vissa uppgifter angående antalet beslutade respektive avslutade konkurser under åren 19681972.

Tabell 7. Konkurser 19681972.

1968

1969

1970

1971

1972

2 851

3 740

4 260

4 263'

1925

2 649

2 976

3 070

2 723

3 123

3 686

4 355'

Konkurser beslutade under året

2 590

Därav företagskonkurser

] 610

Konkurser avslutade under året

2 384

Därav konkurser som

avslutats genom slututdelning       922        1 037        1 077        1 252        1 351'

I sin i det föregående omnämnda studie av gäldenärsbrotten har Ked­ner undersökt 755 företagskonkurser som avslutats under år 1970. Kon­kurserna är fördelade på 368 ordinära konkurser och 387 fattigkonkur­ser. Undersökningsområde har varit landets tio sydligaste län. Nödvän­diga data har insamlats genom personliga besök hos 43 tingsrätter och genom en enkät riktad till åklagarmyndigheterna i de tio länen.

Undersökningen har visat att 30 % av gäldenärerna i de ordinära konkursema har anmälts till åklagarmyndigheterna för gäldenärsbrott av konkursdomare eller annan. Beträffande fattigkonkursema, där an­mälningsskyldighet inte finns föreskriven, är anmälningsfrekvensen ändå 9 %. Enligt Kedner har undersökningen vidare visat att ett strikt iaktta­gande av reglema i 11 kap. BrB borde resultera i en möjlig anmäl­ningsfrekvens vid de ordinära konkurserna på ca 40 % och i samband med fattigkonkurser på 4050%. "Dold" gäldenärsbrottslighet skulle således finnas i ca 10 % av de ordinära konkursema och 3040 % av

1          Siffrorna är preliminära.

2          Uppgifterna för åren 19681971 har hämtats ur Kedners år 1972 utförda

studie Konkurs och ackord (utgiven av delegationen för de mindre och me­

delstora företagen). Uppgiften för 1972 har lämnats av statens industriverk.

Antalet under 1973 beslutade företagskonkurser utgjorde enligt uppgift från

industriverket 3 087.

ä En liknande undersökning, begränsad till Blekinge län och Kronobergs län, redovisas av Lithner i TSA 1971 s. 260278.

Prop. 1975/76: 82

71

fattigkonkurserna. Äv de anmälningar som gjorts har åklagarna avskri­vit i genomsnitt fem % vid en första sovring, varför misstanke kvarstått och fömndersökning inletts i 95 % av fallen. Åtalsfrekvensen efter för­undersökning är hög i genomsnitt har åtal väckts i 73 % av fallen när det gällt ordinära konkurser och i 100 % av fallen i fråga om fattig­konkurser. Äv de åtalade har genomsnittligt två % frikänts. Bokförings-brott har varit det vanligaste gäldenärsbrottet vid båda konkurstyperna. Äv de dömda gäldenärerna har 91 % fällts till ansvar för bokförings-brott vid fattigkonkurser och 83 % vid ordinära konkurser. På andra plats kommer i fråga om ordinära konkurser vårdslöshet mot borgenä­rer och beträffande fattigkonkurser oredlighet mot borgenärer. Bety­dande regionala skillnader i anmälningsfrekvens förekommer vid båda konkurstyperna. Undersökningen har enligt Kedner visat att hög anmäl­ningsfrekvens förutsätter en aktiv medverkan från åklagarmyndigheter­nas sida.

7    Överväganden och förslag

7.1 Allmänna synpunkter

De förfaranden som straffbeläggs som gäldenärsbrott har en i många avseenden speciell karaktär i förhållande till övriga förmögenhetsbrott. De fömtsätter typiskt sett inte att gärningsmannen gör en förmögen­hetsvinst eller utför ett konkret angrepp på annans förmögenhet och be­höver inte heller förutsätta att han vilseleder någon annan. Vad som har kriminaliserats är vissa handlingssätt som ansetts strida mot vad en per­son skall iaktta av hänsyn till sina borgenärer över huvud.

Frågan i vad mån det skall vara straffbart att åsidosätta hänsynen till borgenärer har på senare fid aktualiserats i olika sammanhang. Ett åter­kommande problem är att sätta en gräns mellan civilrätt och straffrätt när det gäller ekonomiska dispositioner och underlåtenhet att uppfylla betalningsförpliktelser. Äldre tids uppfattning att betalningsförsummel­sen i och för sig borde föranleda straffpåföljd eller personalexekution ter sig numera främmande. Ätt straffbelägga betalningsförsummelsen som sådan är med nutida betraktelsesätt uteslutet. I vissa fall bär emellertid en gäldenär fortfarande straffansvar för ekonomiska transaktioner som leder till förluster för borgenärerna. Detta ansvar är till en del också rätt långtgående, eftersom det omfattar även fall då det inte rör sig om ett uppsåtiigt handlande till borgenärernas förfång utan om ett förfarande där själva effekten, obestånd eller förvärrande av obestånd, kan ha framkallats utan avsikt, såsom vid vårdslöshet mot borgenärer.

Frågan om kriminaliseringens omfattning på detta område måste emellertid betraktas också från andra utgångspunkter. Den ekonomiska strukturomvandlingen   och   kapitalkoncentrationen   i   näringslivet   har

Prop. 1975/76: 82

72

medfört att enskilda dispositioner kan få sociala och ekonomiska kon­sekvenser för elt stort antal människor på ett helt annat sätt än tidigare. Härvid kommer i första hand företagens ansvar mot sina anställda och de regler som avser att tillgodose arbetarskydd m.m. i blickpunkten. Äv stor betydelse i detta sammanhang är vidare samhällets intressen när det gäller efterlevnaden av bestämmelserna om skatter, valuta, miljövård m.m. Enighet råder om att de former av missförhållanden i samband med ekonomisk verksamhet som det här är fråga om måste mötas med förstärkta insatser från samhällets sida. Till en del har det därvid blivit nödvändigt att i ökad utsträckning kriminalisera förfaranden i det eko­nomiska livet som bedöms som samhällsekonomiskt eller socialt inte önskvärda företeelser. Den ekonomiska kriminalitet som här står i för­grunden är i huvudsak av annat slag än de förfaranden som avses med bestämmelserna om gäldenärsbrott och får därför främst mötas med andra lagregler och åtgärder. Detta utesluter emellertid inte att just förekomsten av handlingar som kan betecknas som gäldenärsbrott i vissa fall kan vara nog så allvarliga med hänsyn till konsekvenserna för de anställda och samhället och dessutom kan vara tecken på andra bakomliggande, svårare missförhållanden. Inte minst med tanke på så­dan dold kriminalitet är det angeläget att rättsväsendets resurser även på detta område kan koncentreras på de verkligt allvarliga fallen och tas i anspråk på ett så effektivt sätt som möjligt.

Ett speciellt förhållande som bör tas i beaktande i detta sammanhang är den nuvarande höga frekvensen av företagskonkurser, särskilt när det gäller mindre företag. Antalet företagskonkurser har under senare delen av 1960-talet ökat kraftigt med en kulmen år 1970. Konkursfrekvensen är alltjämt hÖg, låt vara att stegringen har reducerats under 70-talels första år för att så gott som helt avstanna 1973. En alldeles övervägande del av antalet företagskonkurser gäller små företag. Vissa beslutade el­ler planerade reformer kan väntas få en positiv effekt på utvecklingen när det gäller antalet företagskonkurser. I första hand kan nämnas de år 1973 beslutade ändringarna i lagen (1944: 705) om aktiebolag som in­nebär bl. a. att minimigränsen för aktiekapitalet har höjts från 5 000 kr. till 50 000 kr. och att aktiebolag inte får lämna lån till styrelseledamöter, aktieägare m.fl. Till lagrådet har den 23 augusti 1974 remitterats ett för­slag till ny aktiebolagslag som bygger på aktiebolagsutredningens belän­kande SOU 1971:15. Förslaget innehåller bl.a. bestämmelser om ökade krav på inbetalning av aktiekapitalet och om skärpt kontroll av att inbe­talning verkligen har ägt mm. Vidare skärps enligt förslaget reglerna om revision och redovisning i vissa avseenden. I betänkandet Förslag till bokföringslag (SOU 1973: 57) har 1971 års utredning om bokföringslag­stiftningen föreslagit att alla rörelseidkare i princip skall vara bokfö­ringsskyldiga, ett förslag som, om det genomförs, kommer att öka möj­ligheten att bedöma ett företags ekonomiska ställning.

Prop. 1975/76: 82

73

En åtgärd av annat slag som ofta har diskuterats och som bör nämnas i detta sammanhang är införande av etableringskontroll av mer eller mindre omfattande slag.

Det är inte bara genom det straffrättsliga sanktionssystemet som sam­hället kan komma till rätta med av gäldenär företagna handlingar som strider mot hänsynen till borgenärsintresset. Utformningen av gäldenärs­brotten bör ses mot bakgmnd av de möjligheter som finns att på civil­rättslig väg komma till rätta med otillbörliga förfaranden från gäldenärs sida. Av särskild betydelse i detta sammanhang är konkursbos rätt att påkalla återvinning till konkursboet enligt reglema i konkurslagen. Som förut redovisats har förslag framlagts till en partiell revision av konkurs­lagen (prop. 1975:6). Förslaget ingår som en etapp i det fortgående ar­betet på en översyn av konkurslagstiftningen. I propositionen har reg­lerna om återvinning till konkursbo blivit föremål för en genomgri­pande omarbetning. Ett viktigt syfte bakom reformen i denna del har varit att så långt möjligt motverka otillbörliga transaktioner från gälde­närens sida i samband med förestående konkurs. Förslaget beträffande återvinning innebär en avsevärd vidgning av möjligheterna att få sådana transaktioner som gäldenären företagit före konkursutbrottet att bli overksamma gentemot konkursboet. Det bör också nämnas att tillämp­ningsområdet för återvinningsreglerna även i andra sammanhang före­slagits utvidgat. Sålunda har lagberedningen i betänkande (SOU 1973: 22) med förslag till utsökningsbalk föreslagit att återvinning skall kunna ske också i samband med utmätning. Konkurslagskommitténs förslag i betänkandet SOU 1974: 6 innebär som förut sagts att återvinningsreg­lerna i motsats till vad som nu gäller skall vara tillämpliga vid alla for­mer av konkurs.

Vid sidan av det straffrättsliga sanktionssystemet finns också regler som erbjuder möjlighet att påföra ställföreträdare för företag personlig betalningsskyldighet i vissa fall av oansvarig skötsel av företaget. Av stor praktisk betydelse är bestänamelsen i 77 a § uppbördslagen (1953:272) enligt vilken företrädare för arbetsgivare som är juridisk per­son kan bli personligen betalningsskyldig för innehållen preliminärskatl. En motsvarande föreskrift har med verkan fr.o.m. den 1 januari 1974 införts i lagen (1968:430) om mervärdeskatt (48 a §). Ett flertal sanktio­ner av det slag som nu avses finns också i aktiebolagslagen. Här kan pe­kas på regeln i 148 § som bl.a. innebär att styrelseledamöter och verk­ställande direktör i ett aktiebolag svarar för bolagets uppkommande för­bindelser som för egen skuld, om de underlåter att föranstalta om likvi­dation sedan en viss angiven del av aktiekapitalet har gått förlorad. Vi­dare finns i 207212 §§ bestämmelser om skadeståndsskyldighet vilka träffar bl. a. styrelseledamot och verkställande direktör som vid fullgö­rande av sitt uppdrag uppsåtiigen eller av vårdslöshet skadar bolaget. Slutiigen bör i detta sammanhang nämnas 73 § 2 mom. enligt vilket lag

Prop, 1975/76: 82

74

rum återbetalningsskyldighet föreligger gentemot bolaget, om vinst­utdelning har verkställts i strid mot de i lagen uppställda reglerna. De nu berörda bestämmelsema har motsvarighet i det nyligen till lagrådet remitterade förslaget till nya aktiebolagslag.

Vid en översyn av bestämmelserna om gäldenärsbrott bör till en bör­jan övervägas i vad mån gällande regelsystem ger tillräckliga möjlighe­ter att komma åt sådan ekonomisk oansvarighet som från allmänna syn­punkter bör beivras. Det förhåller sig otvivelaktigt så att vissa företagare inte är seriöst inriktade utan går in för att få så stor vinning som möjligt utan hänsyn till om företaget går omkull. I många sammanhang har framställts krav på mera effektiva åtgärder för att motverka nyetable­ring i uppenbart spekulationssyfte. Ett exempel på åtgärder av det slag som nu avses utgör konkurslagskommitténs i det föregående omnämnda förslag om anmälningsskyldighet vid misstanke om gäldenärsbrott även i samband med förenklad konkurs. Ett genomförande av detta förslag skapar vidgade möjligheter att i samband med konkurser komma åt oredliga eller klart oansvariga förfaranden. Det bör emellertid undersö­kas om även andra vägar finns att effektivisera det gällande sanktions­systemet.

Vid de överväganden som kan göras från olika synpunkter beträf­fande kriminaliseringens omfattning måste man emellertid också ta hänsyn till att de handlingssätt som träffas av bestämmelserna om gälde­närsbrott kan ha mycket skiftande karaktär. Å ena sidan kan det som nyss nämnts i en del fall röra sig om ett kvalificerat brottsligt förfarande som får ingripande verkan för en vid krets av personer. Att handlandet i sådana fall inte behöver på samma sätt som i allmänhet vid förmögen­hetsbrott rikta sig direkt mot enskild utan kan på ett mera generellt sätt drabba de berörda innebär naturligtvis inte att samhället vid den straff­rättsliga värderingen bör anlägga ett mildare synsätt. Man måste emel­lertid å andra sidan räkna med att det bland förfaranden som i och för sig utgör gäldenärsbrott i ett betydande antal fall är fråga om ett hän­delseförlopp som allmänt torde upplevas som mindre förtjänt av en straffrättslig reaktion från samhällets sida. Det kan här ofta vara fråga om företagare som trots ivriga ansträngningar och betydande personliga uppoffringar av skilda slag inte lyckas undgå att komma på obestånd. Orsakerna härtill kan skifta från fall till fall. Felaktiga kalkyler, bris­tande erfarenheter, otillräckliga resurser, alltför snabb expansion liksom överdriven optimism eller rent oförstånd är endast några exempel på så­dana orsaker. Det är heller inte ovanligt att en företagare som vid en nedgång i lönsamheten t.ex. på grund av tillfälliga avsättningssvårighe­ter kommer på obestånd likväl fortsätter sin rörelse i hopp om förbätt­rade konjunkturer bl.a. av omtanke om de anställda. Bestämmelserna om mannamån mot borgenärer har vidare ansetts kunna drabba t.ex. en rörelseidkare som inför förestående konkurs fullgör betalningsskyldighet

Prop. 1975/76: 82

75

som i och för sig framstår som angelägen från samhällets synpunkt, så­som när det gäller inbetalning av preliminär skatt för anställda. Det bör också beaktas att man i andra näraliggande sammanhang har vidtagit åtgärder för att inrikta brottsbekämpningen på den grövre kriminalite­ten. Ett exempel härpå erbjuder skattebrottslagen (1971:69). Genom den har vissa oaktsamma förfaranden som förut ansågs straffbara avkrimi­naliserats, medan möjligheter har skapats för ett mer effektivt beivrande än tidigare av den allvarliga brottsligheten.

När man överväger en reform på förevarande område torde man inte kunna undgå att fästa rätt stort avseende vid de utredningsekonomiska synpunkterna. Gäldenärsbrotten tillhör, möjligen bortsett från bokfö­ringsbrottet, de brott som generellt sett erbjuder de största svårigheterna i utredningshänseende. Utredningarna anses i regel vara synnerligen tidskrävande och besvärliga. Vid brott av den allvarligaste typen, oredlig­het mot borgenärer, kan det visserligen ibland vara fråga om klart av­gränsade förfaranden som vad beträffar utredningens omfattning och svårighetsgrad kan jämställas med vissa förmögenhetsbrott av bedrägeri-eller förskingringstyp. De största svårigheterna i förevarande hänseende vållas emellertid av det övervägande antalet fall som gäller misstanke om vårdslöshet mot borgenärer, särskilt sådan vårdslöshet som består i att gäldenären har fortsatt rörelse under förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen och därigenom framkallat el­ler förvärrat obestånd. Utredningen måste här inriktas på flera olika punkter. Det gäller till en början att klargöra inte bara medelsförbruk­ningens Omfattning utan också om förbmkningen har varit till nytta för rörelsen eller ej. Det är vidare av särskild vikt att utreda i vad mån medelsförbmkningen haft inverkan på gäldenärens obestånd. Gällande rätt uppställer nämligen här ett krav på direkt orsakssamband, dvs. den vårdslösa åtgärden skall i och för sig och alltså inte endast i förening med ytterligare omständigheter ha framkallat efier förvärrat obeståndet. Dessa frågor kräver inte sällan en vansklig ekonomisk bedömning, vil­ken i sin tur ofta förutsätter tillgång till ett mycket vidlyftigt material som i regel inte kan tas fram enbart från gäldenärens egen bokföring och övriga handlingar. Det blir i sådana fall nödvändigt att från andra håll införskaffa uppgifter om förfallna skulder, betalningsförelägganden, växelprotester, utmätningsförsök m.m. När det gäller värderingen av tillgångarna i ett företag av inte helt obetydlig omfattning och den eko­nomiska analysen av företagets ställning vid olika tidpunkter måste ofta särskilda sakkunniga anlitas. Det är givet att förundersökningarna under sådana förhållanden ställer stora krav på tid och resurser både hos po­lis- och åklagarmyndigheter. RÅ har i denna del upplyst att arbetet med ärenden angående gäldenärsbrott genomsnittligt har beräknats ta om­kring 50 procent av länsåklagarnas tid i anspråk.

Behovet av tid och resurser för utredningen av gäldenärsbrott gör sig

Prop. 1975/76: 82

76

särskilt starkt gällande i polisens arbete. Utredningsmannen måste ha specialkunskaper och ingående praktisk erfarenhet. Som regel kan en­dast högt kvalificerad polispersonal tas i anspråk för utredningar av detta slag. Fönmdersökningen binder utredningsmannen för lång tid, ofta mer än ett år. Vanligen har endast de större och medelstora polis­distrikten resurser för att klara av utredningar av denna typ. De mindre distrikten får i allmänhet anUta hjälp från annat håll. Det är inte ovan­ligt att en långvarig utredning utmynnar i att brott inte kan styrkas.

Dessa förhållanden får till följd att lagföringen i de fall då brott anses föreligga ofta äger rum lång tid efter gärningen. Också för domstolarna utgör mål om gäldenärsbrott en inte obetydlig belastning. Det vidlyftiga bevismaterial som i allmänhet förekommer medför att huvudförhand­ling i sådana mål ofta tar flera dagar i anspråk.

Det är framför allt två frågor som får aktualitet mot bakgrund av de allmänna synpunkter som sålunda har redovisats. I första hand bör så­lunda undersökas om rekvisiten i fråga om gäldenärsbrotten f.n. är ut­formade på ett ändamålsenligt sätt. Vidare bör övervägas om den abso­luta åtalsplikten på förevarande område bör bibehållas fullt ut.

7.2 Kausalitetskravet vid oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer

Vid de överväganden som gjordes inför 1942 års strafflagsreform framhöll straffrättskommittén beträffande gäldenärsbrotten (SOU 1940:20 s. 211) att en viss skillnad förelåg mellan dessa å ena sidan och trolöshetsbrotten å den andra. Kommittén anförde som exempel att den som har fått egendom i sin besittning med skyldighet att utge egendo­men eller redovisa för denna gör sig skyldig till förskingring inte bara i det fallet att han underlåter att på den bestämda tidpunkten fullgöra sin skyldighet. Han anses ha gjort sig skyldig till straffvärd gärning som in­nebär skada för den berättigade redan om han före denna tidpunkt fram­kallar risk för att han inte skall bli i stånd att fullgöra sin skyldighet. När det gäller en gäldenärs förpliktelser gentemot sådana borgenärer som inte har en redovisningsfordran eller annan särskilt kvalificerad rätt kan man emellertid enligt kommittén inte ställa upp så stränga krav på den förpliktade. För att en gäldenär skall anses ha gjort sig skyldig till straffvärd kränkning av sina borgenärers intressen bör enligt kommittén fordras att det konstateras att gäldenären inte kan betala skuld på för­fallodagen. För ansvar ställde kommittén därför upp det kravet att gäl­denären vidtagit en åtgärd som orsakat att han kommit på obestånd. Om han redan före gärningen är på obestånd, fordras att hans obestånd har förvärrats genom gärningen.

Med det nu anförda hänger samman att det, enligt vad kommittén vi­dare utvecklade, för straffbarhet fordras att gärningen i och för sig och således inte endast i förening med ytterligare åtgärder skall ha fram-

Prop. 1975/76: 82

77

kallat obestånd. Kommittén belyste i denna del sin tankegång med föl­jande exempel. Om den som har 60 000 kr. i tillgångar och 10 000 kr. i skulder skänker bort 40 000 kr. men därefter får en ytterligare skuld på 20 000 kr. med följd att han kommer på obestånd, får han inte anses ha ådragit sig straffansvar genom gåvan, fastän han fortfarande skulle ha varit solvent ora han hade behållit sin egendom. Detsamma skall enligt kommittén gälla också ifall exemplet ändras på det sättet att han efter att ha gett bort beloppet om 40 000 kr. kommer på obestånd genom att de återstående tillgångarna sjunker i värde.

Straffbestämmelsema för oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer fick sin nuvarande utformning på gmndval av de överväganden som så­lunda gjordes av straffrättskommittén. För att någon skall kunna fällas till ansvar enligt 11 kap. 1 § första stycket eller 3 § första stycket ford­ras sålunda, i det fallet att gäldenären inte var på obestånd redan när handlingen företogs, att gämingen har framkallat obeståndet. Här­igenom uppställs ett krav på direkt orsakssammanhang mellan gär­ningen och insolvenstillståndet.

Något absolut krav på ett sådant orsakssammanhang torde inte upp­rätthållas vare sig i finsk eller dansk rätt. Enligt de finska bestämmel­serna om bankmttbrott förutsätts för straffbarhet att gäldenären har kommit i konkurstillstånd. Gäldenären kan under denna förutsättning fällas till ansvar bl.a. om han befinnes ha i avsikt att bereda sig själv el­ler någon annan person fördel på vissa särskilt angivna sätt undandragit borgenärema egendom eller om han till sina personliga utgifter använt eller genom spel eller liknande företag förlorat belopp som inte stått i skäligt förhållande till hans ställning och tillgångar. Ätt konkursen har framkallats av gäldenärens handlingssätt fömtsätts inte. Den danska be­stämmelse om skyldnersvig som här närmast är aktuell (283 § första stycket mom. 3 i den borgerliga straffeloven) riktar sig mot gäldenär som för att skaffa sig eller annan obehörig vinning undandrar borgenä­rerna eller någon av dessa egendom genom vissa angivna åtgärder. Det är här fräga om falska förespeglingar, döljande av egendom, betydande gåvor, oproportionerlig förbmkning, försäljning till underpris, betalning eller ställande av säkerhet för skuld som inte är förfallen eller annan lik­nande handling. I regel anses visserligen bara dispositioner som i tiden ligger nära ett hotande ekonomiskt sammanbrott eller en förestående specialexekution kunna bestraffas enligt lagmmmet. Någon bestämd tidsgräns uppställs emellertid inte i lagen. Det anses inte heller kunna krävas att gäldenären var insolvent vid tillfället eller att han gjorde sig insolvent genom att företa åtgärden. I överensstämmelse härmed krävs på den subjektiva sidan endast att gäldenären är medveten om att han genom transaktionen gör borgenärernas rätt osäker (eller mera osäker än den var förut, jfr. Hurvfitz, Den danske kriminalret, Speciel del, 1955, s. 440-41).

Prop. 1975/76: 82

78

Samtidigt som straffbarheten vid gäldenärsbrott utvidgades i väsent­liga avseenden genom 1942 års reform, torde reformen i det avseende som nu berörts ha inneburit en begränsning av kriminaliseringen. Som tidigare har redovisats uppställdes i 23 kap. strafflagen för straffbarhet ett krav på att gärningsmannen skulle ha försatts i konkurs. Något krav på att konkursen skulle vara en direkt följd av gärningen fanns emeller­tid inte i lagen. Frihet från ansvar ansågs inte inträda om konkursen hade förorsakats av andra omständigheter, såsom "sjöskada, fiendens infall, eldsvåda eller annan olycka, dertill gäldenären ej vållande varit". All­mänt ansågs dock att något slags relation av saklig innebörd måste kunna ställas upp mellan å ena sidan handlingen och dess verkan och å andra sidan konkursen. För straffbarhet krävdes enligt denna uppfatt­ning att "gäldenärens förfaringssätt i sin mån inverkat på konkursen, så att densamma fått ett annat utseende, än eljest skulle hafva varit fallet".

Den avgränsning av straffbarheten som i nu avsett hänseende gjordes vid 1942 års reform bygger på grundsatsen att en gäming som, när den företogs, var ekonomiskt försvarlig inte sedermera får anses straffbar till följd av att de ekonomiska förhållandena har ändrats. Ätt denna princip bör ligga till grund för kriminaliseringen på förevarande område synes i och för sig vara befogat. Men principen synes inte med nödvändighet dra med sig ett krav på direkt kausalitet mellan gämingen och ett efter­följande obestånd. Detta krav kan i själva verket leda till egendomliga och från rationella synpunkter svårförklarliga konsekvenser. Kravet sy­nes medföra att fömtsättningarna för straffbarhet blir snävare än som i vissa fall kan anses rimligt.

Oredlighetsparagrafens gällande avfattning kan sålunda få till följd att en gäldenär som visat stor hänsynslöshet gentemot borgenärerna ändå undgår straffansvar. En person i ekonomiskt trångmål som skänker bort eller på liknande sätt avhänder sig egendom av betydande värde kan nämligen inte i alla lägen fällas till ansvar för oredlighet mot borgenä­rer, även om han genom transaktionen medvetet skapar en uppenbar risk för obestånd och det sedan också visar sig att borgenärerna därige­nom förorsakas skada. För att han skall kunna dömas för oredlighet krävs att det kan bevisas att han som en direkt följd av åtgärden har bli­vit insolvent. Så snart det inte kan uteslutas att någon efterföljande fak­tor, såsom exempelvis vikande konjunkturer eller en i och för sig inte straffbar missbedömning av en affärstransaktion, har bidragit till obe­ståndet, kan gäldenären gå fri, trots att han genom gåvan eller avhändel­sen har framkallat en påtaglig fara för borgenärema och rent faktiskt skadcit dessa genom att minska dividenden för dem i konkursen. Inte ens om det kan styrkas att obeståndet har utgjort en omedelbar följd av gå­van eller avhändelsen är det säkert att gäldenären i en sådan situation

1 Se Rydin, Om konkursförbrytelser enligt svensk rätt, 1888, s. 92, och Bräck, Studier över strafflagen kap. 23, 1933, s. 102.

Prop. 1975/76: 82

79

som nu avses kan dömas för oredlighet. Av allmänna principer följer nämligen att orsakssambandet mellan transaktionen och obeståndet skall omfattas av uppsåt från gäldenärens sida. Det är således inte tillräckligt att gäldenären klart insett riskerna för att åtgärden kan leda till att han kommer på obestånd. Det krävs ytterligare åtminstone att det kan antas att han skulle ha vidtagit åtgärden även om han hade varit säker på att den skulle som en direkt följd medföra insolvens. Ett sådant antagande kan inte alltid göras.

Kravet på direkt kausalitet leder också i praktiken tUl olägenheter från andra synpunkter. Det ställer nämligen mycket stora anspråk på den utredning som måste åberopas från åklagarsidan i mål av föreva­rande typ. Det bidrar härigenom till att försvåra utredningarna och för­länga den tid som förflyter innan lagföring kan komma till stånd.

Som tidigare sagts synes man böra hålla fast vid den grundläggande tanken att en handling som var ekonomiskt försvarlig när den företogs inte skall leda till straffansvar på gmnd av efterföljande omständigheter. Denna princip synes emellertid inte genombrytas, om man som ett alter­nativt rekvisit till att en handling som avses ill kap. 1 § skall framkalla obestånd låter straffbestämmelsen omfatta även fall då handlingen ska­par en uppenbar fara för att obestånd skall inträda.

Uppställandet av ett sådant alternativt rekvisit skulle nära ansluta lill en reform på förevarande område som f. n. övervägs i Förbundsrepubli­ken Tyskland. Ett år 1972 framlagt förslag (Entwurf eines Einfiihmngs-gesetzes zum Strafgesetzbuch den 3 januari 1972) går nämligen ut på att straffansvar för "Bankrott" skall inträda så snart gäldenären genom oredliga eller vårdslösa handlingar av närmare angiven beskaffenhet äventyrar borgenärernas rätt. Något krav på kausalitetssammanhang mellan gämingen och ett efterföljande obestånd ställs alltså inte upp. Det bör dock anmärkas att det enligt förslaget förutsätts att gäldenären har försatts i konkurs eller inställt sina betalningar för att straffbarhet skall inträda.

Genom att föreskriva straffansvar för gäldenär som förstör eller ger bort egendom av betydenhet redan i det fallet att handlingen skapar en uppenbar fara för obestånd överger man gmndsatsen att den straffbara gärningen skall stå i direkt orsakssammanhang till ett efterföljande obe­stånd. Det synes emellertid knappast kunna hävdas att en utvidgning av kriminaliseringen i denna riktning ställer alltför stränga krav på gälde­närerna. Det är här fråga endast om vissa mycket speciella åtgärder som är ägnade alt undandra borgenärema egendom. För ansvar förutsätts vi­dare att åtgärden har vidtagits uppsåtligen. Införs ett rekvisit av det slag som nyss har berörts, kommer kravet på uppsåt att omfatta även att åt­gärden skapar en uppenbar fara för obestånd. Inte heller när det gäller sådana handlmgar som är att Jämställa med förstörelse eller bortgi­vande, såsom under vissa förutsättningar försäljning till underpris eller

Prop. 1975/76: 82

80

ingående av förbindelse mot otillräckligt vederlag, kan det rimligen an­ses att denna kriminalisering går för långt. En åtgärd av sådant kvalifi­cerat slag som fömtsätts i oredlighetsparagrafen kan givetvis aldrig vara ekonomiskt försvarlig, om den leder till en uppenbar fara för borgenä­rema. En betydelsefull begränsning av straffbarheten ligger också i det krav som ställs upp på att åtgärden skall avse egendom av betydenhet.

Ett införande i oredlighetsparagrafen av ett nytt rekvisit av det slag som här har diskuterats kan möjliggöra samhällsingripande vid vissa särskilt allvarliga fall av åsidosättande av borgenärsintressen. Det med­för också påtagliga fördelar från utredningssynpunkt. Utredningarna kan i många fall begränsas till omfattningen i förhållande till vad som nu är vanligt när det i anledning av inträffad konkurs gäller att styrka det direkta sambandet mellan den aktuella dispositionen och obeståndet.

I det fallet att gäldenären vid den tidpunkt då gärningen företas redan är på obestånd inträder enligt gällande rätt straffbarhet så snart obestån­det förvärras genom gämingen. I en sådan situation synes inte något be­hov föreligga av ett alternativt rekvisit av den innebörd som har föror­dats i det föregående. Kriminaliseringen träffar redan f. n. de fall då gäl­denären genom den särskilt kvalificerade åtgärd som är i fråga har för­sämrat sin förmögenhetsställning, såvida de i förevarande lagrum upp­ställda betingelserna i övrigt är för handen.

Under åberopande av vad som sålunda anförts föreslås en ändring av 11 kap. 1 § första stycket BrB av innebörd att även framkallande av en uppenbar fara för obestånd blir straffbelagt. Rörande den närmare inne­börden av förslaget hänvisas till specialmotiveringen.

Vissa skäl kan tala för att en ändring av samma innebörd som så­lunda föreslås beträffande oredlighet mot borgenärer genomförs även i fråga om vårdslöshet mot borgenärer enligt 11 kap. 3 § första stycket BrB. Härigenom skulle man underlätta åklagarens bevisbörda på ett sätt som i och för sig kan öka utsiktema att komma tillrätta med vissa fall av oansvarighet gentemot borgenärsintressen. En sådan utvidgning av kriminaliseringen i fråga om vårdslöshetsfallen torde emellertid kunna leda till en betydande osäkerhet i tillämpningen och skulle därtill i prak­tiken alltför nära gränsa till ett straffbeläggande redan av oförmågan att betala. Av dessa skäl synes utvidgningen böra begränsas till oredlighets-fallen.

7.3 Åtalsprövningsregel vid vårdslöshet mot borgenärer

Genom en utvidgning av rekvisiten för oredlighet mot borgenärer i det hänseende som föreslagits i föregående avsnitt ökar man möjligheten att komma åt vissa mera allvarliga fall av åsidosättande av borgenärsin­tressen. Det är emellertid samtidigt angeläget att man också söker skapa garantier för att rättsväsendets resurser inte behöver tas i alltför stort

Prop. 1975/76: 82

81

anspråk på grund av gäldenärsbrott av jämförelsevis lindrig art. F. n. väcks i mycket stor utsträckning åtal för vårdslöshet mot borgenärer som inte resulterar i mera ingripande åtgärder från samhällets sida än villkorlig dom. Detta förhållande samt de tids- och personalkrävande ut­redningarna vid brott av denna typ motiverar att man överväger vilka möjligheter som kan firmas att avgränsa kriminaliseringen till de fall be­träffande vilka det från samhällets synpunkt föreligger störst intresse av alt lagföring kommer till stånd.

Under senare tid har kriminalpolitiken i ökad utsträckning inriktats på att söka begränsa utrymmet för straffrättsliga ingripanden när det gäller sådana beteenden som anses böra tillmätas lågt straffvärde. Av-kriminaliseringen har rättsligt sett tagit sig uttryck i olika former. Man brukar tala om egentlig avkriminalisering, när en straffbestämmelse helt upphävs, och skenbar avkriminalisering, när den straffrättsliga reaktio­nen ersätts exempelvis av en administrativ påföljd. En tredje form är avkriminalisering på straff processuell väg som kan ske genom bestäm­melser om rapporteftergift eller möjlighet för åklagare att underlåta åtal.

Som framgår av redogörelsen i det föregående har det i olika sam­manhang förts fram krav på en mer eller mindre långtgående avkrimi­nalisering när det gäller vårdslöshet mot borgenärer. Debatten har här gällt den form av vårdslöshet som avses i 11 kap. 3 § första stycket BrB. Andra stycket i samma paragraf - som handlar om gäldenär som av grov oaktsamhet förtiger tillgång vid beedigande av konkursbouppteck­ning eller i liknande sammanhang har sin motsvarighet i ett flertal bestämmelser från andra områden, och det torde inte ha förts på tal att förfaranden av sådan art skulle lämnas utan reaktion.

Första stycket i 11 kap. 3 § riktar sig mot gäldenär som fortsätter rö­relse under förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbindelse eller vidtar annan sådan åtgärd och som därigenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet framkallar eller förvär­rar obestånd. Lagrummet behandlar således inte bara fall där framkal­landet eller förvärrandet av obeståndet skett av grov oaktsamhet utan också fall där det skett uppsåtiigen. Det torde kunna förutsättas att för­slagen i fråga om avkriminalisering inte avsetts ha den innebörden att fall av uppsåtligt framkallande av obestånd generellt skulle lämnas straf­fria. I själva verket kan det här vara fråga om ekonomisk kriminalitet av allvarlig art. Gränsdragningen mellan uppsåtliga förfaranden som faller under 3 § och sådana som avses i 1 § består i att till 1 § hänförts fall där gäldenären framkallar eller förvärrar obestånd genom mera på­tagliga åtgärder medan 3 § avser fall där samma effekt framkallas ge­nom att gäldenären vidtar en åtgärd som inte kan vare sig betecknas som benefik eller jämställas med ett förstörande av egendom. Det är vid

6    Riksdagen 1975176.1 saml. Nr 82

Prop. 1975/76: 82

82

sådant förhållande uppenbart att omständigheterna i det särskilda fallet ibland kan vara sådana att ett uppsåtligt förfarande som rättsligt faller under 3 § framstår som ett väl så allvarligt brott som om 1 § hade varit tillämplig.

Förslagen om avkriminalisering får därför antas i huvudsak ha tagit sikte på de fall där obestånd framkallats eller förvärrats av grov oakt­samhet. Särskilt torde det vårdslöshetsfall som består i fortsättande av rörelse ha stått i blickpunkten. Man har därvid bl. a. sagt att det för en företagare är naturligt att fortsätta sin rörelse så länge det går, både för hans egen skull och för de anställdas. Det är därför hårt att begära av honom att han på egen hand skall besluta sig för att inställa verksamhe­ten vid äventyr av straff. Vidare har anförts att straffbestämmelsen fun­gerar så i praktiken att någon lagföring inte kommer till stånd, om före­tagaren kommer över krisen, t. ex. med hjälp av ny kredit eller ett kon­junkturomslag.

En radikal åtgärd i syfte att tillgodose kraven på avkriminalisering skulle vara att omformulera regeln i 11 kap. 3 § första stycket på det sättet att endast uppsåtligt framkallande eller förvärrande av obestånd kommer att omfattas av straffbestämmelsen. En så långtgående ändring av bestämmelsen väcker emellertid starka betänkligheter. Redan det för­hållandet att ett grovt oaktsamt förfarande gentemot borgenärer är be­lagt med straff och stämplas som ett brott av samhället torde i viss ut­sträckning ha positiva effekter genom att utgöra ett tryck på rörelseid­kare, som kommer i en ekonomiskt ohållbar ställning, att inställa driften i tid. Ett absolut krav på att effekten av det straffbara förfarandet skall ha framkallats uppsåtligen skulle vidare medföra bevissvårigheter och hindra möjlighetema till lagföring även i sådana fall då denna framstår som angelägen från samhällets synpunkt. Som förut anförts måste man alltid räkna med att det finns ett antal företagare som inte är seriöst in­riktade utan endast går in för att till varje pris få så stor ekonomisk vin­ning som möjligt. Vissa förfaranden som präglas av stor hänsynslöshet gentemot borgenärerna kan inte bestraffas som uppsåtliga brott. För att uppsåt skall anses föreligga räcker det inte att gäldenären klart inser ris­ken för att företaget skall gå omkull. Det krävs ytterligare åtminstone att det kan antas att han skulle ha förfarit på samma sätt om han hade varit säker på att följden skulle bli att företaget kom på obestånd. För­hållandena är ofta sådana att ett dylikt antagande inte kan göras. Erfa­renheten visar över huvud taget att det komplicerade system som utmär­ker det ekonomiska livet öppnar många möjligheter för illojala förfaran­den där ett direkt eller eventuellt uppsåt kan vara svårt att styrka.

Det bör i detta sammanhang också anmärkas att det förslag till ny ak­tiebolagslag som den 23 augusti 1974 har remitterats till lagrådet inte i samma utsträckning som gällande lag om aktiebolag innehåller särskilda straffbestämmelser. Ätt vissa sådana bestämmelser har ansetts kunna

Prop. 1975/76:82

83

undvaras i den nya lagen har motiverats bl. a. med att ansvar för överträdelse av de regler som gäller för aktiebolag kan inträda enligt BrB, exempelvis genom reglerna om gäldenärsbrott. Vidare är att märka att det varken enligt gällande rätt eller enligt det förslag som har lagts fram i prop. 1975: 6 föreskrivs någon skyldighet för gäldenär som är in­solvent att begära sig i konkurs. Det är även mot bakgrund härav ange­läget att den aktuella straffbestämmelsen är konstmerad på det sättet att den kan användas också vid fall av grov oaktsamhet.

En annan möjlighet att tillgodose de synpunkter som ligger bakom kraven på avkriminalisering skulle vara att ändra rekvisiten i 11 kap. 3 § på ett sådant sätt att kriminaliseringen begränsas till att avse endast de allvarligaste oaktsamhetsfallén. Det möter emellertid svårigheter att i så­dant fall ange förutsättningarna för straffbarhet så att man når detta mål utan att samtidigt urholka bestämmelsen. Ett tillägg till paragrafen av exempelvis den innebörden att straff inte inträder om gäldenärens förfarande med hänsyn till omständigheterna framstår som ursäktligt sy­nes sålunda medföra att föreskriften blir alltför obestämd till sitt inne­håll. Inte heller synes det ändamålsenligt att för straffbarhet ställa upp det ytterligare kravet att gäldenärens förfarande skall ha lett till bety­dande skada för borgenärerna. Redan f. n. krävs nämligen när det gäller fortsättande av rörelse, som är det praktiskt viktigaste av vårdslöshets­fallen, att "avsevärda" medel har förbmkats utan motsvarande nytta för rörelsen. Att knyta straffbarheten till en ytterligare kvantitativ bestäm­ning synes från principiella synpunkter vara mindre tillfredsställande.

Som förut redovisats har RÅ i en skrivelse till chefen för justitiede­partementet föreslagit att en bestämmelse beträffande vårdslöshet mot borgenärer införs av innebörd att sådant brott skall åtalas endast om åklagare finner det påkallat ur allmän synpunkt. Förslaget går således ut på att åklagare i nu aktuella fall skall få s. k. diskretionär prövningsrätt, dvs. befogenhet att underlåta att åtala när ett åtal inte befinnes påkallat från samhällets synpunkter.

Vid BrB:s tillkomst diskuterades ingående frågan i vad mån åklagare skulle tillerkännas diskretionär åtalsprövningsrätt. Straffrättskommittén föreslog beträffande ett stort antal brott regler om att åtal skulle ske först efter lämplighetsprövning från åklagarens sida (se SOU 1953: 14 s. 115116). Vid remissbehandlingen riktades viss kritik mot förslaget i detta avseende (se prop. 1962: 10 s. C 135140). Departementschefen förklarade sig för egen del inte hysa några betänkligheter mot att inom vissa gränser utvidga åklagarnas diskretionära prövningsrätt men ville dock inte förorda att regler om särskild åtalsprövning skulle knytas till ett så stort antal brott som kommittén hade föreslagit (prop. 1962:10 s. C 149153).

I BrB infördes ett flertal regler om åtalsprövning, t. ex. i 3 kap. 11 §, 4 kap. 11 §, 6 kap. 11 §, 7 kap. 6 §, 8 kap. 13 §, 9 kap. 12 §, 10 kap.

Prop. 1975/76: 82

84

10 § och 12 kap. 6 §. Bestämmelserna kan delas in i tre grupper. En grupp regler föreskriver att åtal får väckas endast om målsägande anger brottet till åtal eller åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt. Enligt reg­lerna i den andra gruppen får åklagare åtala bara om målsägandeangi-velse skett och åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt. Den tredje grup­pen utgörs av bestämmelser enligt vilka det inte har någon betydelse om målsäganden har angett brottet eller inte. I dessa fall föreskrivs i stället att åklagare får åtala endast om åtal finnes påkallat i vissa fall "av särskilda skäl finnes påkallat" ur allmän synpunkt. De speciella åtalsreglema är föranledda av de svårigheter som är förenade med att utforma brottsbeskrivningar så att endast straffvärda fall omfattas av beskrivningen. Vid sidan av dessa speciella regler om åtal finns också en del generella bestämmelser om åtalsunderlåtelse bl. a. i 20 kap. 7 § RB.

En åtalsprövningsregel beträffande vårdslöshet mot borgenärer av det slag som RÅ har föreslagit skulle sålunda inte utgöra någon principiell nyhet i BrB. Ett genomförande av förslaget skulle från arbetssynpunkt medföra den fördelen att åklagaren på grundval av ett begränsat utred­ningsmaterial kan ta ställning till frågan om det finns skäl att inleda el­ler fortsätta fömndersökning i det särskilda fallet. Det torde nämligen numera vara klart att åklagare, när en regel om åtalsprövning finns, får skriva av ett ärende under motivering att åtal inte är påkallat från all­män synpunkt, utan att det dessförinnan behöver utredas om ett brott verkligen föreligger. Någon fullständig förundersökning behöver alltså inte göras (jfr 1 LU 1960: 28 s. 16, RÅ:s cirkulär nr 96 s. 56 och SOU 1971: 10 s. 133).

Det är alltså uppenbart att betydande praktiska fördelar skulle vara att vinna om en regel om åtalsprövning i enlighet med RÅ:s förslag in­förs. Utrymme kan skapas för att koncentrera tid och resurser på den grövre ekonomiska brottsligheten. Härigenom ökas utsikterna att bl. a. komma tillrätta med förfaranden som innebär ett systematiskt eller av annat skäl hänsynslöst utnyttjande av konkursinstitutet eller som på andra gmnder framstår som särskilt straffvärda. Inte minst från all­mänpreventiv synpunkt är det vidare angeläget att lagföringen i sådana fall där påföljderna kan väntas bli betydligt strängare än som ge­nerellt sett synes vara fallet f. n. (jfr s. 69) kan ske i tidsmässigt när­mare anslutning till gärningen än som hitintills varit vanligt. En reform efter de nyss angivna rikfiinjerna kan antas få särskild betydelse på poli­sens område genom att kvalificerad och särskilt utbildad personal kan i större utsträckning än f. n. tas i anspråk dels för sådana allvarligare ty­per av gäldenärsbrott och dels för näraliggande ekonomisk kriminalitet, säsom skattebrotten.

Om konkurslagskommitténs förslag att reglerna om anmälan rörande misstänkt gäldenärsbrottslighet skall gälla samtliga konkurser skulle ge­nomföras, synes de skäl som kan åberopas för en regel om åtalsprövning

Prop. 1975/76: 82

85

förstärkas. Det har ansetts vara en påtaglig brist i systemet att sådan an­mälan inte skall ske i s. k. fattigkonkurser. Det torde nämligen inte kunna antas att frekvensen av gäldenärsbrott i samband med små kon­kurser är väsentligt annorlunda än när det gäller stora konkurser. Med den ökning av antalet anmälningar som sålunda kan antas komma att ske om kommitténs förslag genomförs kan det befaras att åklagarna och den kvalificerade polispersonalen ställs inför en övermäktig arbetsan-hopning, om inte möjlighet till sovring tillskapas. Detta talar för att åklagaren bör ha befogenhet att lägga ned utredningen även i fall då de formella rekvisiten för vårdslöshet mot borgenärer kan misstänkas vara uppfyllda, förutsatt att ett åtal inte framstår som påkallat från samhäl­lets synpunkt. Det kan på goda gmnder antas att de fall då en sådan be­fogenhet skulle utnyttjas praktiskt taget undantagslöst blir sådana som i händelse av lagföring och fällande dom skulle leda tUl en förhållandevis lindrig påföljd.

Oavsett vilka arbetsbesparingar som kan uppnås genom en åtalspröv­ningsregel bör en sådan regel självfallet införas bara om den också är motiverad från kriminalpolitiska synpunkter. I det föregående har fram­hållits att brott av det slag som avses i 11 kap. 3 § BrB kan ha mycket skiftande karaktär. I vissa fall kan starkt förmildrande omständigheter vara för handen. Det bör vidare beaktas att i åtskilliga av de fall då en tillämpning av straffbestämmelsen kan komma i fråga gärningsmannen ofta har drabbats eller kommer att drabbas av ingripande åtgärder av annan än straffrättslig art. Konkursen och dess sociala konsekvenser kan ha medfört svåra påfrestningar för den misstänkte och hans familj. Även när gärningsmannen har drivit ett företag som varit en självstän­dig juridisk person kan en betydande personlig betalningsskyldighet ha aktualiserats antingen på grund av lagregler eller till följd av borgens­åtaganden e. d. Som tidigare nämnts kan det aktuella förfarandet ibland till största delen ha haft sin grund i förhållanden som i varje fall inte framstår som något utslag av hänsynslöshet utan rent av måste uppfattas i och för sig positivt, t. ex. omtanke om de anställda i rörelsen. Det finns mot bakgmnd av vad som nu sagts goda grunder för antagandet att det i praktiken kan förekomma rätt många fall där en lagföring framstår som omotiverad och t. o. m. kan upplevas som en obillighet från samhällets sida. Genom en åtalsprövningsregel ges möjlighet att skilja ut de från allmän synpunkt allvarligare fallen och underlåta lagföring när denna inte bedöms som meningsfull.

Mot bakgmnd av det anförda framstår ett införande av en åtalspröv­ningsregler som en befogad åtgärd av både praktiska och kriminalpoli­tiska skäl. Vårdslöshet mot borgenärer är ett brott av så speciellt slag att det inte heller från principiella synpunkter synes kunna väcka betänklig­heter att en sådan regel införs. Det torde vidare kunna förutsättas att RÅ kommer att verka för en enhetlig åtalspraxis på detta område.

Prop. 1975/76: 82

86

Den övergripande frågan om den absoluta åtalsplikten generellt bör överges utreds f. n. av åtalsrättskommittén (Ju 1970: 63). Det kan givet­vis diskuteras, om en separat reform på förevarande område bör genom­föras i fråga om möjlighetema till åtalsunderlåtelse utan att denna kom­mittés ställningstagande avvaktas. Åtalsrättskommitténs arbete är emel­lertid generellt inriktat och avser inte införande av åtalsprövningsregler i fråga om de särskilda brotten. Det kan inte f. n. bedömas när en änd­rad lagstiftning på grundval av kommitténs förslag kan genomföras. Nå­got hinder mot en reform av den begränsade innebörd som det här är fråga om torde därför inte föreligga, så mycket mindre som denna mo­tiveras av vägande praktiska synpunkter och ligger i linje med det syn­sätt som har kommit till uttryck i åtalsrättskommitténs direktiv.

Om en regel om åtalsprövning beträffande vårdslöshet mot borgenä­rer införs, torde denna böra avse endast de förfaranden som avses i 11 kap. 3 § första stycket. Den särskilda frågan uppkommer vidare, om re­geln bör ytterligare begränsas till att gälla enbart fall då obestånd har framkallats eller förvärrats av grov oaktsamhet, vilket skulle innebära att uppsåtliga förfaranden fortfarande kommer att omfattas av den ab­soluta åtalsplikten.

Som förut har sagts kan det vid fall av sistnämnda typ vara fråga om ekonomisk kriminalitet av allvarlig art. Detta kan synas tala för en be­gränsning av åtalsprövningsregeln till grovt oaktsamma förfaranden. Ett ovillkorligt krav på att uppsåtiiga förfaranden skall åtalas kan emellertid skapa svåra gränsdragningsproblem för åklagaren. Om det t. ex. i sam­band med en rörelseidkares konkurs kommer upp fråga om gäldenären har gjort sig skyldig till vårdslöshet mot borgenärer, kan det inte sällan misstänkas att en fullständig utredning skulle ge vid handen att gäldenä­ren genom att fortsätta en förlustbringande rörelse Lnte bara har fram­kallat sitt obestånd utan att han också har fortsatt rörelsen någon tid ef­ter det att obeståndet inträtt och på så sätt förvärrat detta. Kan det i ett sådant fall vidare utredas att gäldenären har haft kännedom om de om­ständigheter som konstituerar obestånd i lagens mening, torde han ofta rättsligt sett få anses ha haft uppsåt till obeståndets förvärrande. Even­tuellt uppsåt föreligger nämligen, om han har misstänkt att rörelsen skulle gå med förlust och måste antas ha velat fortsätta den även om han hade vetat att så skulle bli förhållandet. Också fall av denna typ kan emellertid ibland vara sådana att fortsättandet av rörelsen från samhäl­lets synpunkter framstår som föga straffvärt. Och om åtalsprövningsre­geln blir så utformad alt uppsåtliga fall alltid måste åtalas, kan åklaga­ren behöva göra en fullständig utredning såväl om tidpunkten för obe­ståndets inträde som angående gäldenärens kännedom om de omständig­heter som medför att obestånd skall anses föreligga. Detta skulle även­tyra syftet med den föreslagna reformen.

Mot bakgmnd av det anförda föreslås införande av en regel i 11 kap.

Prop. 1975/76: 82

87

BrB av det innehållet att vårdslöshet mot borgenärer enligt 3 § första stycket får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat ur allmän syn­punkt. Med hänsyn till att misstanke om vårdslöshet mot borgenärer re­gelmässigt kommer till åklagarens kännedom genom anmälan från kon­kursförvaltaren som kan sägas ha ställningen av företrädare för målsä-gandena, synes det saknas anledning att som ett alternativt villkor för att åtal skall få ske föreskriva att målsägande anger brottet till åtal.

7.4 Mannamån mot borgenärer

Straffbestämmelsen i 11 kap. 4 § första stycket BrB riktar sig mot gäl­denär som, då konkurs är förestående, betalar eller ställer säkerhet för borgenärs fordran eller vidtar annan sådan åtgärd och därigenom avse­värt förringar övriga borgenärers rätt. I fråga om bokföringsskyldig gäldenär inträder straffbarhet för handlingar av förevarande slag i vid­sträcktare omfattning, nämligen så snart han enligt god köpmanssed uppenbariigen bort inställa sina betalningar.

Bestämmelsen om straff för mannamån har nära samband med kon­kurslagens föreskrifter om återvinning. Reglerna kan i viss mån sägas fylla samma funktion. De syftar till att göra borgenärerna jämspelta ge­nom att motverka att gäldenären gynnar någon av dem på de andras be­kostnad. På så sätt kan reglerna få betydelse också genom att ge gälde­nären stöd mot otillbörliga påtryckningar från enskild borgenärs sida. Det ligger emellertid i sakens natur att brottsförutsättningarna bör vara snävare än rekvisiten för återvinning. Varje förfarande från en gälde­närs sida som civilrättsligt kan medföra rätt till återvinning kan inte straffbeläggas.

Vad som beträffande kriminaliseringens nuvarande omfattning fram­för allt har väckt kritik är att straffansvar kan komma i fråga också vid betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel. Som fömt har redovisats gjorde Sveriges advokatsamfund en invändning mot kriminali­seringen i detta hänseende vid remissbehandlingen av förslaget till BrB. Departementschefen höll med om att bestämmelsen inte var fullt till­fredsställande utformad men var inte beredd att lägga fram något änd­ringsförslag utan närmare utredning. Mannamånsbestämmelsen fick därför i BrB i sak samma lydelse som förut.

Huvudregeln i mannamånsparagrafen har f. n. en generell avfattning som kan föra mycket långt. Något krav på att den straffbara handlingen skall framstå som otillbörlig uppställs inte i lagrummet. Det avser enligt sin lydelse varje betalning eller ställande av säkerhet eller därmed jäm­förbar åtgärd som skett inför förestående konkurs, under förutsättning att åtgärden avsevärt förringar övriga borgenärers rätt. I sistnämnda förutsättning ligger endast en kvantitativ begränsning. Frågan om fömt­sättningen är uppfylld i det särskilda fallet torde få bedömas med hän-

Prop. 1975/76: 82

88

syn till gäldenärens allmänna ekonomiska ställning och omfattningen av hans skuldsättning vid den tidpunkt då han företog åtgärden. Avfatt­ningen av bestämmelsen utesluter inte att den i vissa situationer kan träffa även transaktioner som framstår som tämligen ordinära såsom ex­empelvis avtalade amorteringar på lån eller avbetalningsköp, betalning av hyra, arrende eller underhållsbidrag eller insättning på checkräknings­kredit. Det sagda torde gälla även betalning av skatt eller annan allmän avgift. I den juridiska debatten har det fallet att någon inför förestående konkurs betalar skatt som innehållits för annan enligt uppbördsförord­ningen tilldragit sig särskilt intresse. Den allmänna uppfattningen torde numera vara att även en sådan inbetalning kan vara straffbar, om be­tingelserna härför i övrigt är för handen (se särskilt SvJT 1967 s. 273 ff, Thornstedt, Skattebrott och skattetillägg, 2 u., s. 5859, Kommentar till brottsbalken I, 4 u., s. 489491 och rättsfallet NJA 1969 s. 326). Efter­som de flesta fordringar på skatt har förmånsrätt enligt 13 § förmåns­rättslagen (1970: 979) blir dock rekvisitet att åtgärden skall avsevärt för­ringa övriga borgenärers rätt uppfyllt bara i fall då fordringsägare med bättre rätt blir åsidosatta genom skatteinbetalningen.

Om man vill förhindra att mannamånsbestämmelsen blir tillämplig i fall av den typ som nyss berörts, föreligger flera möjliga lösningar. I sitt ovan berörda remissyttrande antydde Sveriges advokatsamfund en ut­väg alt begränsa det straffbara området. En lämplig sådan begränsning skulle enligt samfundets mening kunna nås genom att i subjektivt av­seende ställa upp krav på avsikt att skada övriga borgenärer. Det är emellertid tveksamt om ett sådant krav skulle föra med sig någon egent­lig ändring av straffstadgandets nuvarande räckvidd. Av allmänna prin­ciper följer nämligen att samfiiga rekvisit som ställs upp i mannamåns-paragrafen skall vara täckta av uppsåt hos gäldenären. Denne skall så­lunda, för att hans handlande skall vara straffbart, förstå att åtgärden avsevärt förringar borgenäremas rätt eller i varje fall inse möjligheten därav och tillika ha sådan inställning därtill att det måste antas att han skulle ha företagit gärningen, även om han hade varit säker på att bor­genärernas rätt skulle förringas avsevärt. Att borgenärernas rätt för­ringas torde enligt vedertagen uppfattning vara liktydigt med att det uppstår skada för dem. Då det alltså redan nu krävs att gäldenären har uppsåt som omfattar att borgenärernas rätt förringas, synes ett infö­rande av ett ytteriigare rekvisit om avsikt att skada borgenärerna inte i realiteten medföra någon inskränkning i stadgandets tillämpningsom­råde.

En annan möjlighet att begränsa kriminaliseringen på förevarande område skulle vara att i mannamånsbestämmelsen ställa upp ett rekvisit som innebär att den aktuella åtgärden till förmån för viss borgenär skall framstå som otillbörlig. För att inte straffbestämmelsen skall bli alltför allmänt hållen synes det emellertid i sådant fall bli nödvändigt att när-

Prop. 1975/76: 82

89

mare exemplifiera de fall som man avser att träffa med bestämmelsen. Härvid synes den principiella utgångspunkten böra vara att reglerna om åtei"vinning skall utgöra det huvudsakliga korrektivet mot åtgärder av förevarande slag. Det är som tidigare sagts uteslutet att kriminalisera alla transaktioner som enligt de civilrättsliga reglerna kan leda till åter­vinning. Kriminaliseringen bör träffa endast sådana förfaranden till för­mån för någon av borgenärema som vittnar om påtaglig hänsynslöshet gentemot de andra.

Det bör i detta sammanhang vidare övervägas om inte en lösning som innebär att kriminaliseringen slopas helt såvitt gäller betalning av förfal­len skuld med vanliga betalningsmedel ocksä är ändamålsenlig.

Vad som i fråga om vårdslöshetsbrottet förut har anförts om att gär­ningen i många fall kan framstå som föga straffvärd från allmänna syn­punkter har typiskt sett gilfighet också beträffande nu aktuella gär­ningar. Gränsen mellan vårdslöshet och mannamån kan vara svår att dra i praktiken. Ett fortsättande av ett företag på det sätt som förutsätts för att vårdslöshet mot borgenärer skall anses föreligga innebär oftast att företaget också, i den mån det kan ske, fortsätter sina betalningar till leverantörer och andra fordringsägare. Om konkurs sedan inte kan und­vikas, kan de formella rekvisiten för mannamån inte sällan föreligga. Omständighetema är här ofta sådana att en samhällsreaktion framstår som opåkallad. Förhållandena närmast före ett företags totala samman­brott kan för den som har ansvaret för utbetalningar vara ytterligt pres­sande. Påtryckningarna från borgenäremas sida är starka, och risken för att en felbedömning görs blir stor. Ett konkurshot kan mer eller mindre påtagligt sväva över ett företag en längre fid men upplevs inte alltid som en realitet, förrän konkursen är ett faktum.

Med mannamånsbestämmelsens nuvarande lydelse straffbeläggs trans-akfioner av skiftande karaktär vilka innebär ett åsidosättande av kravet på att borgenärerna skall behandlas rättvist. Från gäldenärens synpunkt intar emellertid betalning på vanligt sätt av förfallen gäld en särställ­ning. I förhållande till borgenären är han civilrättsligt skyldig att betala. För många personer kan det vara en hederssak att till varje pris söka be­tala förfallna skulder. Det kan ifrågasättas om kriminaliseringen är ett vare sig lämpligt eller särskilt verksamt medel att påverka gäldenärers handlingssätt i situationer av förevarande slag. Som framhållits i diskus­sionen kan det synas egendomligt att gäldenären inte utan risk för straff­rättsligt ansvar skall kunna betala förfallen skuld ens i det fallet att han genom dom har ålagts betalningsskyldighet. Motsvarande gäller natur­ligtvis, om borgenären har fått exekutionstitel i annan form såsom bevis i mål om betalningsföreläggande. Om borgenären begär utmätning och gäldenären låter förfarandet ha sin gång med påföljd att borgenären ge­nom utmätningen får betalning för sin fordran, kan gäldenären inte fäl­las till ansvar (jfr TSA 1958 s. 369370), men om han i denna situation

Prop. 1975/76: 82

90

t stället erlägger betalning, kan straffstadgandet bli tillämpligt. Samma aspekter kan anläggas på annan gottgörelse till borgenär som följer di­rekt av civilrättsliga regler och som kan tvingas fram på exekutiv väg. Det kan i detta sammanhang nämnas att den västtyska straffbestämmel­sen i fråga om mannamån, "Gläubigerbegunstigung", (§ 241 i den väst­tyska Konkursordnung) kriminaliserar endast gynnande av borgenär genom säkerhet eller gottgörelse som borgenären ej eller ej i den form eller vid den tid som skett kunde göra anspråk på.

När man diskuterar kriminaliseringens gränser i fråga om manna­månsbrottet bör också de ändringar av återvinningsrekvisiten som före­slås i den nyligen framlagda prop. 1975: 6 beaktas. Ett genomförande av propositionens förslag innebär för normalfallen att möjligheten till åter­vinning vidgas på ett sätt som minskar borgenärernas behov av det rätts­skydd som mannamånsbestämmelsen i sin nuvarande utformning erbju­der i fråga om betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel. En betalning som avsevärt har försämrat gäldenärens ekonomiska ställ­ning skall nämligen enligt förslaget i princip alltid gå åter om den har skett senare än tre månader före konkursansökningen, förutsatt atl den inte är att anse som ordinär. För återvinning behöver sålunda enligt för­slaget inte utredas att borgenären hade skälig anledning till antagande att gäldenären var på obestånd eller kännedom om konkursansökningen. Förslaget innebär också att fristen för återvinning av betalning av för­fallen skuld med vanliga betalningsmedel förlängts från 30 dagar till tre månader.

Å andra sidan bör också beaktas att det enligt förslaget i propositio­nen ställs upp vissa begränsningar för särskilda fall när det gäller möj­ligheten att återvinna bl. a. betalning av förfallna skulder. I 28 § kon­kurslagen enligt förslaget föreskrivs sålunda två generella undantag från återvinningsmöjligheterna. Det ena gäller betalning av skatt eller allmän avgift som avses i 1 § lagen (1971: 1072) om förmånsberättigade skalte-fordringar m. m. Det andra avser betalning av eller förmånsrätt för un­derhållsbidrag enligt giftermåls- eller föräldrabalken. I båda fallen förut­sätts för att undantaget skall gälla att beloppet har varit förfallet till be­talning. Beträffande underhållsbidrag krävs för att det generella undan­taget från återvinning skall vara tillämpligt dessutom att den underhålls-berättigade inte har gynnats på ett otillbörligt sätt. I motiveringen till förslaget i denna del framhålls angående undantaget för betalning av skatt och liknande avgifter bl. a. att en skattskyldig knappast kan tänkas vilja gynna det allmänna framför andra borgenärer. Återvinningsbestäm­melsernas allmänna funktion att motverka åtgärder från gäldenärernas sida som är till skada för borgenärema är därför inte aktuell. I fråga om de familjerättsliga bidragen motiveras undantaget av billighetshänsyn. Den i propositionen föreslagna regleringen innebär vidare att en betal­ning som med hänsyn till omständighetema kan anses ordinär inte i alla

Prop. 1975/76: 82

91

lägen skall kunna återvinnas, även om den har avsevärt försämrat gälde­närens ekonomiska ställning. Det har nämligen ansetts föra för långt att ge konkursboet en generell rätt till återvinning av ordinära betalningar. Återvinning av en ordinär betalning kan dock enligt förslaget under vissa föiTitsättningar äga rum, om den innebär ett otillbörligt gynnande av någon borgenär framför de andra.

De värderingar som sålunda ligger bakom propositionens förslag att inte tillåta återvinning i fråga om vissa speciella typer av betalningar sy­nes böra leda till den konsekvensen att betalningar av dessa slag inte heller skall kunna medföra straff för mannamån. Det synes nämligen principiellt otillfredsställande om t. ex. en skatteinbetalning inte skall kunna angripas genom återvinning men kunna leda till straffansvar för den som har betalat skatten. Även från dessa synpunkter synes en juste­ring av mannamånsbestämmelsens nuvarande utformning vara påkallad. Den principiellt sett mest tillfredsställande lösningen skulle då vara att slopa kriminaliseringen när det gäller betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel.

Kriminaliseringen av betalning av förfallen skuld infördes genom 1942 års strafflagsreform. Dessförinnan kunde endast betalning av eller ställande av säkerhet för fordran som ej var förfallen eller för vilken förfallotid ej var utsatt leda till straff. Utvidgningen av kriminalise­ringen skedde på förslag av straffrättskommittén (SOU 1940: 20 s. 228). Som främsta skäl för denna utvidgning anfördes av kommittén att det mycket ofta beträffande mera betydande fordringar träffas sådana an­ordningar att fordran förfaller när gäldenären råkar i ekonomiskt trång­mål. Det var enligt kommittén bl. a. därför ej välgrundat att i föreva­rande avseende göra skillnad mellan förfallen och ej förfallen gäld.

Det sålunda angivna skälet för utvidgningen av kriminaliseringen synes böra beaktas. En betalning av en skuld som har förfallit på grund av uppsägning som skett med anledning av gäldenärens insolvens bör i princip kunna utgöra straffbar mannamån. Ett skäl härför är att ut­rymme eljest kan skapas för mer eller mindre fingerade transaktioner i anslutning till konkurs.

En liknande fråga har tagits upp under förarbetena till det i prop. 1975: 6 framlagda förslaget till ändring av återvinningsreglema. I betän­kandet Utsökningsrätt 

X 

(SOU 1970: 75), som tigger till grund för för­slaget i propositionen, behandlar lagberedningen (s. 148149) rekvisi­ten för återvinning enligt 29 § konkurslagen i gällande lydelse. Där före­skrivs att återvinning under vissa förutsättningar kan äga rum om det rör sig om betalning av gäld "som icke var förfallen". Regeln har an­setts syfta på formellt tillämplig förfallodag, även om det i realiteten har varit avsett att längre kredit skulle gälla. Lagberedningen har ansett detta vara för snävt, eftersom en borgenär bl. a. har möjlighet att be­tinga sig uppsägningsrätt med anledning av gäldenärens insolvens. Betal-

Prop. 1975/76: 82

92

ning som sker på gmnd av sådan uppsägning kan inte generellt godtas som normal menar beredningen. I beredningens lagförslag används ut­trycket att betalning sker "i förtid". Som förtida betalning skall enligt beredningsförslaget räknas bl. a. betalning som har skett efter det att borgenären begagnat sig av klausul som föreskriver omedelbar betalning av ett stående lån, om gäldenären har försummat ränte- eller avbetal­ning. På samma sätt bör bedömas att borgenären har vägrat förlängning av ett lån som klart förutsatts skola förlängas för exempelvis tre månader i sänder, om inte något speciellt inträffar. Förslaget har godtagits i pro­positionen vid avfattningen av 35 § konkurslagen. Där föreskrivs att be­talning av skuld under vissa fömtsättningar gär åter bl. a. om den gjorts med annat än vanliga betalningsmedel eller "i förtid".

Genom att vid mannamånsbestämmelsens avfattning knyta an till den föreslagna lydelsen av 35 § konkurslagen och föreskriva ett straffsank-tionerat förbud mot betalning i förtid kan man sålunda komma åt så­dana förfaranden som straffrättskommittén avsåg, även om det tidigare nämnda förslaget genomförs.

För ett slopande av det generella straffansvaret såvitt gäller betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel talar också utrednings­ekonomiska skäl. Om den åtalsprövningsregel i fråga om vårdslöshet mot borgenärer som har föreslagits i det föregående införs, kan man räkna med att ärenden angående misstanke om detta brott skrivs av i fall då för­farandet framstår som mindre straffvärt. Emellertid är som förut sagts förhållandena ofta sådana särskilt i fall då en rörelse har fortsatts för länge att gäldenären i nära anslutning till konkursutbrottet har betalt exempelvis förfallna leverantörs- eller löneskulder. Det är därför en up­penbar fördel om utredning inte heller behöver ske i fråga om sådana förfaranden utan kan inriktas på fall då gäldenär har satt borgenäremas intressen åsido genom åtgärder som typiskt sett framstår som mera all­varliga från allmän synpunkt.

En total bedömning synes sålunda ge vid handen att tillräckliga skäl för bibehållandet av nuvarande straffansvar för betalning av förfallna skulder med vanliga betalningsmedel inte föreligger. Mannamånspara­grafen bör samtidigt ges en avfattning, som innebär att kriminalise­ringen begränsas till att avse handlingssätt, vilka typiskt innebär särskild hänsynslöshet mot borgenärerna, och som samtidigt knyter an till åter­vinningsrekvisiten.

En allmän förutsättning för straffbar mannamån bör vara att hand­lingen otillbörligt gynnar någon av borgenärema. Den form av otillbör­ligt gynnande som skall straffbeläggas bör särskilt exemplifieras. Därvid bör en utgångspunkt vara att en transaktion i princip lämnas straffri, om den endast innebär ett strikt fullgörande av en skyldighet som direkt följer av de civilrättsliga reglema och som borgenären sålunda utan vi­dare skulle kunna få fastslagen i en exekutionstitel. Med denna utgångs-

Prop. 1975/76: 82

93

punkt blir två av de typfall som bör nämnas särskilt betalning av skuld med annat än vanliga betalningsmedel och överlämnande av säkerhet för skuld vid vars tillkomst sådan inte har betingats. Ett tredje typfall det i praktiken viktigaste bör vara betalning av skuld som inte är för­fallen. I detta avseende bör man emellertid, i överensstämmelse med vad som sagts förut, vid kriminaliseringen gå ett steg längre än som föl­jer av den nyss angivna utgångspunkten. All förtida betalning bör kunna utgöra straffbar mannamån, även om betalningen avser en skuld som sagts upp t. ex. på grund av gäldenärens insolvens och som sålunda for­mellt sett är att anse som förfallen. Slutligen bör påföljd för mannamån kunna inträda för åtgärder som kan jämställas med de nu angivna typ­fallen.

Liksom f. n. bör förutsättas att den straffbara handlingen avsevärt skall förringa övriga borgenärers rätt. För slraffbarhet uppställs här­igenom ett krav som går längre än de särskilda förutsättningarna för återvinning i de angivna typfallen. Endast förfaranden som innebär en mera betydande rättskränkning kommer att falla inom det straffbara området.

Om brottsbeskrivningen i fråga om mannamån mot borgenärer be­gränsas på det sätt som sålunda förordats, finns det å andra sidan anled­ning att släppa det nu föreskrivna kravet på att konkurs skall ha varit förestående vid tidpunkten för handlingen. Det finns i stället skäl att ut­forma ett tidsrekvisit som anknyter till vad som i det föregående har föreslagits i fråga om brottet oredlighet mot borgenärer. Tidsrekvisitet synes böra utformas så att straffansvar skall kunna inträda i första hand då gäldenären vid tidpunkten för handlingen var på obestånd. Härmed bör emellertid jämställas det fallet att gäldenären vid den aktuella tid­punkten visserligen inte var på obestånd men en uppenbar fara förelåg för att han skulle komma på obestånd. Om tidsrekvisitet utformas på detta sätt blir det nuvarande stadgandet i första stycket andra punkten som riktar sig mot bokföringsskyldig gäldenär överflödigt och bör utgå.

Under åberopande av vad som nu har sagts föreslås att första stycket i mannamånsparagrafen ges det innehållet att gäldenär som, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar borgenär genom att betala skuld med annat än vanliga betalningsmedel eller i förtid eller överlämna säkerhet för skuld, vid vars tillkomst säkerhet ej var betingad, eller genom att vidta annan sådan åtgärd, skall dömas för mannamån mot borgenärer, om åtgärden avsevärt förringar andra borgenärers rätt. Vidare föreslås att detsamma skall gälla, om gäldenären vid tidpunkten för åtgärden ej är på obestånd men uppenbar fara föreligger för att han skall komma på obestånd.

Beträffande regeln i 11 kap. 4 § andra stycket angående gäldenär som i hemlighet lämnar eller utiovar betalning eller annan förmån för att främja ackord föreslås inte någon ändring av vad som f. n. gäller.

Prop. 1975/76: 82

94

7.5 Bokföringsbrottet

Bestämmelsen i 11 kap. 5 § BrB riktar sig mot gäldenär som uppsåtli­gen eller av oaktsamhet åsidosätter honom åliggande bokföringsskyldig­het på ett sådant sätt att ställningen och rörelsens gång inte kan i huvud­sak bedömas med ledning av bokföringen. Enligt andra stycket i para­grafen får åtal ske bara om gäldenären inom fem år från det att brottet förövades försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt sina betalningar. Mot denna förskrift svarar en särskild preskriptionsbestäm­melse i 35 kap. 4 § andra stycket BrB, enligt vilken preskriptionstiden skall räknas från dagen för konkursbeslutet eller från den dag åtal eljest tidigast kunde ske.

Bestämmelsen om straff för bokföringsbrott har betydelse främst som sanktion av reglerna i bokföringslagen (1929: 117). I denna lag finns nämligen ingen särskild straffbestämmelse. För aktiebolag och vissa andra rättssubjekt sanktioneras genom paragrafen också de regler om bokföringsskyldighet som finns i aktiebolagslagen, lagen (1951: 308) om ekonomiska föreningar, lagen (1948: 433) om försäkringsrörelse m. fl. författningar. I förarbetena till straffbestämmelsen (SOU 1940: 20 s. 229233) framhålls att bokföringsskyldighet kan åsidosättas inte bara genom en positiv åtgärd, såsom oriktig införing i räkenskaperna, utan också genom underlåtenhet att göra erforderlig införing. Ätt förstöra något som enligt bokföringslagen skall förvaras hör även under brotts-beskrivningen.

På senare tid har kriminaliseringens omfattning vid bokföringsbrott diskuterats i olika sammanhang. I 1967 års betänkande med förslag till lag om skyldighet att föra räkenskaper m. m. (SOU 1967: 49) förordades en utvidgning av tillämpningsområdet för 11 kap. 5 § BrB. Det i betän­kandet upptagna förslaget till lag om skyldighet att föra räkenskaper in­nehöll vidare en särskild straffbestämmelse. Förslagen i betänkandet har inte lett till lagstiftning.

Vid sidan av den aktuella bestämmelsen i BrB har numera införts en betydelsefull sanktion av bokföringsskyldigheten genom 10 § skatte­brottslagen (1971: 69). Där föreskrivs straff för den som uppsåtligen el­ler av grov oaktsamhet åsidosätter bokföringsskyldighet eller sådan skyl­dighet att föra och bevara räkenskaper som föreskrivs för vissa uppgifts­skyldiga och som därigenom allvarligt försvårar myndighets kontroll­verksamhet vid beräkning eller uppbörd av skatt eller avgift.

Frågan om kriminaliseringens omfattning vid det allmänna bokfö­ringsbrottet har nyligen övervägts av 1971 års utredning om bokförings­lagstiftningen i det förut omnämnda betänkandet Förslag till bokförings­lag (SOU 1973: 57). Utredningen anser att det nuvarande regelsystemet ger en i princip tilltalande ordning för bestraffning av sådana brister i bokföring som går ut över enskilda intressen och att en utvidgning av

Prop. 1975/76: 82

95

straffansvaret skulle ge en osäker och ojämn effekt. Med en utförlig motivering (betänkandet s. 256263) har utredningen stannat för att föreslå att nuvarande ordning i fråga om kriminaliseringen bibehålls. Denna ståndpunkt har vid remissbehandlingen av betänkandet lämnats utan erinran av det övervägande antalet remissinstanser som yttrat sig i frågan. F. n. är det inte aktuellt med någon ändring av kriminaliseringen när det gäller bokföringsbrottet. Det bör emellertid beaktas att ett ge­nomförande av det förslag om utvidgad bokföringsskyldighet som har lagts fram i det nyssnämnda betänkandet medför att tillämpningsområ­det för 11 kap. 5 § BrB vidgas avsevärt.

7.6 Specialmotivering

11 KAP.

1 §

I överensstämmelse med vad som anförts i den allmänna motive­ringen har första stycket enligt förslaget ändrats så att straffansvar kan inträda inte bara om någon särskilt kvalificerad åtgärd av det slag som anges i stycket framkallar eller förvärrar obestånd utan också om åtgär­den framkallar uppenbar fara för obestånd.

Uppenbar fara för obestånd bör anses föreligga, om gäldenären ge­nom sitt handlingssätt har skapat en överhängande risk för att han inte skall bli i stånd att betala sina skulder. Den straffbara handlingen behö­ver däremot inte stå i direkt orsakssammanhang med ett efterföljande obestånd. Handlingen måste emellertid vara av sådan beskaffenhet att den i betraktande av gäldenärens förmögenhetsställning och övriga om­ständigheter innefattar ett allvarligt åsidosättande av borgenärernas in­tressen. Kriminaliseringen riktar sig endast mot förstörelse av egendom eller gåva eller annan liknande åtgärd som avser egendom av betyden­het. Med gåva kan i överensstämmelse med vad som uttalats i tidigare förarbeten jämställas exempelvis att gäldenären säljer egendom till un­derpris, ingår en förbindelse mot otillräckligt vederlag eller eljest efter­ger sin rätt. Även en otillåten vinstutdelning i strid mot t. ex. aktiebo­lagslagens bestämmelser eller en benefik överföring av medel till pen­sionsstiftelse kan vara att jämställa med gåva.

För ansvar krävs att faran är till men för de borgenärer som gäldenä­ren hade när han vidtog åtgärden. Lika litet som f. n. fritas enligt försla­get gäldenären från ansvar i det fallet att borgenärerna sedermera får full betalning. Förslaget går emellertid så till vida längre än gällande rätt att det inte nödvändigtvis förutsätts att obestånd över huvud taget har inträtt. Brottet blir i princip fullbordat så snart en enligt lagrummet kvalificerad handling, som medför uppenbar fara för obestånd, har vid­tagits. Från denna synpunkt torde emellertid förslaget knappast medföra någon ändring i praktiken i förhållande till nuvarande ordning. Att en

Prop. 1975/76: 82

96

handling innefattat uppenbar fara för obestånd torde nämligen endast undantagsvis kunna styrkas innan gäldenären har försatts i konkurs eller annan exekutiv förrättning misslyckats.

För att en gäldenär med tillämpning av det föreslagna nya rekvisitet skall kunna fällas till ansvar förutsätts att han har uppsåt som omfattar att åtgärden framkallar uppenbar fara för obestånd. Eventuellt uppsåt är här liksom eljest tillräckligt.

4 §

Enligt den föreslagna avfattningen av första stycket i denna paragraf skall gäldenär som, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar borgenär genom att betala skuld med annat än vanliga betalningsmedel eller i för­tid eller överlämna säkerhet för skuld, vid vars tillkomst säkerhet ej var betingad, eller genom att vidta annan sådan åtgärd, dömas för manna­mån mot borgenärer, om åtgärden avsevärt förringar andra borgenärers rätt. Detsamma skall enligt förslaget gälla om gäldenären vid tiden för åtgärden ej är på obestånd men uppenbar fara föreligger för att han skall komma på obestånd.

Som allmän förutsättning gäller att handlingen skall innefatta ett otill­börligt gynnande. Förfarandet skall alltså för att bli straffbart vara av samma kvalificerade slag som fömtsätts för att rätt till återvinning skall inträda enligt 30 § konkurslagen i den lydelse som detta lagrum avses er­hålla enUgt prop. 1975: 6. Vid tolkningen av uttrycket "otillbörligt" bör alltså förarbetena till denna paragraf vara vägledande. I överensstäm­melse med vad som där har framhållits bör även en under vanliga för­hållanden ordinär åtgärd i vissa fall kunna utgöra en straffbar manna­månshandling, nämligen om situationen var så prekär att åtgärden i det aktuella fallet framstår som ett otillbörligt gynnande av viss borgenär framför andra. Det är för straffbarhet tillräckligt att en viss grupp av borgenärer (t. ex. löneborgenärer) har blivit lidande. Denna "grupp" kan i det särskilda fallet t. o. m. utgöras av en enda borgenär,' exempel­vis staten när det gäller fordran på skatt.

Som exempel på en transaktion som kan leda till ansvar för manna­mån nämns först betalning med annat än vanliga betalningsmedel. Be­träffande gäldenär som är näringsidkare får härvid förhållandena i hans bransch beaktas, liksom mottagarens bransch har betydelse. Vad gäller betalning i förtid är inte den formellt tillämpliga förfallodagen utan vi­dare avgörande. Har borgenären betingat sig uppsägningsrätt med an­ledning av gäldenärens insolvens, blir en betalning som sker med anled­ning av en sådan uppsägning att anse som förtida, om det i realiteten har avsetts att längre kredit skulle gälla. Med överlämnande av säkerhet avses säkerhet i varje form, vare sig det gäller vanlig lösegendom, före­tagsinteckning eller pantbrev i fastighet.

Även åtgärd som kan jämställas med någon av de särskilt angivna

Prop. 1975/76: 82

97

skall kunna leda till ansvar, om rekvisiten för mannamån i övrigt är för handen. Med betalning med ovanliga betalningsmedel kan sålunda Jäm­ställas exempelvis att gäldenären låter borgenären köpa varor på kredit för att på så sätt bereda honom möjlighet att genom kvittning få gottgö­relse för en tidigare uppkommen fordran mot gäldenären. Med över­lämnande av säkerhet kan jämställas lösöreköp eller annan rättshandling som ikläds formen av överlåtelse. Under uttrycket "annan sådan åt­gärd" kan även i övrigt inbegripas fall då en gäldenär företar en med förtida eller ovanlig betalning eller överlämnande av ej betingad säker­het jämförbar transaktion. Det avgörande blir därvid om åtgärden lill förmån för viss borgenär företagits utan att det förelegat någon civil­rättslig skyldighet. Det i förarbetena till gällande bestämmelse särskilt nämnda fallet att gäldenären kommer överens med en person av vilken han har köpt varor på kredit om återgång av köpet kan sålunda liksom förut vara att hänföra till straffbar mannamån.

I förutsättningen att åtgärden skall avsevärt förringa andra borgenä­rers rätt ligger givetvis ett krav på att handlingen skall ha varit till nack­del för någon eller några borgenärer. En betalning av borgenärs fordran som är förenad med sådan förmånsrätt att han under alla förhållanden kan påräkna betalning träffas således inte av straffansvar.

Betalning av förfallen skuld som ej sker i förtid och ej görs med ovanliga betalningsmedel är enligt den föreslagna lydelsen inte straffbar. I överensstämmelse härmed avses inte heller annan gottgörelse till bor­genär som direkt skulle ha kurmat framtvingas på exekutiv väg kunna falla under bestämmelsen, om inte gottgörelsen har skett i förtid eller el­jest är att jämställa med de särskilt uppräknade fallen. Av att betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel faller utanför det straff­bara området följer att sådana betalningar, som enligt 28 § konkursla­gen i konkurslagspropositionens lydelse inte kan återvinnas, ej heller träffas av mannamånsbestämmelsen.

Med uppenbar fara för obestånd avses liksom i 1 § enligt förslaget att en överhängande risk föreligger för att gäldenären inte skall bli i stånd att betala sina skulder. Faran skall vara täckt av uppsåt hos gäldenären, direkt eller eventuellt.

I fråga om andra stycket har inte föreslagits någon ändring av vad som gäller f. n.

8 §

I enlighet med vad som har anförts i det föregående har denna be­stämmelse utformats så att vårdslöshet mot borgenärer enligt 3 § första stycket föreslås få åtalas av åklagare bara om åtal finnes påkallat ur all­män synpunkt. Liksom i de övriga fall då sådan särskild åtalsprövnings­regel gäller kommer målsägande att ha subsidiär åtalsrätt enligt 20 kap. 8§RB.

7    Riksdagen 1975176. 1 saml. Nr 82

Prop. 1975/76: 82

98

Vad angår innebörden av uttrycket ur allmän synpunkt bör åtalspröv­ningen, på samma sätt som framhållits i tidigare lagstiftningsärenden, ske med hänsyn såväl till brottets art och straffets syfte som till omstän­digheterna vid brottets begående. I överensstämmelse med vad som också har framhållits i andra sammanhang bör sociala hänsyn tas, även till målsägandena. Vid brott av denna typ kan finnas särskild anledning att beakta om gärningsmannen personligen och hans familj har blivit svårt drabbade till följd av konkurs eller annan egendomsavveckling. När det gäller fall då gäldenären har drivit rörelse för länge bör det även kunna verka i mildrande riktning, om det kan antas vara omtanken om de anställda som har varit anledningen till lagöverträdelsen. Det an­förda får givetvis inte hindra att fall i vilka gäldenären visat påtaglig lik­giltighet för borgenärernas intressen eller som rör mera betydande vär­den beivras. Särskilt gäller detta om gäldenärs uttag ur rörelse för egen del har varit en bidragande orsak till obeståndet. En annan omständig­het som bör beaktas kan vara att gärningsmannen även i tidigare sam­manhang har satt borgenärsintressen åsido.

Med den föreslagna bestämmelsen ankommer, liksom i övriga fall då särskild åtalsprövning har föreskrivits i BrB, prövningen i princip på den åklagare som enligt sin instruktion har att föra talan i målet. Det bör dock i detta sammanhang erinras om länsåklagares resp. överåkla­gares skyldighet att verka för att bestämmelserna om beslut att ej tala ä brott och om annan särskild åtalsprövning lillämpas riktigt och enhetligt (19 och 29 §§ åklagarinstruktionen). Vidare gäller enligt 36 § åklagarin­struktionen att distriktsåklagare skyndsamt skall underrätta länsåklagar­myndigheten om sådana mål beträffande vilka anledning kan före­komma att länsåklagare bör fullgöra åklagaruppgiften på grund av att denna är särskilt krävande eller av annan orsak eller som länsåklagaren bör ha kännedom om för utövande av sin lednings- och tillsynsuppgift.

I 7 § lagen (1964: 163) om införande av BrB föreskrivs att åklagares befogenhet att tala å brott skall bedömas efter den lag som gäller när åtal väcks. Härav följer att den nu föreslagna åtalsprövningsregeln blir omedelbart tillämplig också när det gäller brott som har begåtts före ikraftträdandet, om inte åtal har väckts för brottet dessförinnan.

Prop. 1975/76: 82

99

Innehållsförteckning

Förstag till lag om ändring i brottsbalken  ........................ 

48

1

Rättshistorisk  återblick   ............................................... 

.. 

50

2

Gällande  bestämmelser   .............................................. 

.. 

51

2.1

1942 års strafflagsreform......................................... 

51

2.2

Brottsbalken   .......................................................... 

53

2.3

Vissa bestämmelser i konkurslagen   ...................... 

55

2.3.1

Reglema om återvinning  ................................. 

55

2.3.2

Anmälningsskyldighet vid misstanke om gäldenärsbrott

56

2.4 Åklagarinstruktionen    ............................................ 

57

3

Vissa ändringsförslag m. m............................................ 

57

4

Förslag till ändringar i konkurslagen  ............................ 

62

4.1

Reglerna om återvinning.......................................... 

62

4.2

Förenklat konkursförfarande  .................................. 

63

5 Vissa uppgifter om utländsk rätt ................................... 

64

5.1

Danmark    ............................................................... 

64

5.2

Norge      .................................................................. 

65

5.3

Finland   ................................................................... 

67

6

Statistiska uppgifter    ................................................... 

68

7

Överväganden och förslag............................................. 

71

7.1

Allmänna synpunkter  .............................................. 

71

7.2

Kausalitetskravet vid oredlighet och vårdslöshet mot borge­närer          

76

7.3

Åtalsprövningsregel vid vårdslöshet mot borgenärer... 

80

7.4

Mannamån mot borgenärer    .................................. 

87

7.5

Bokföringsbrottet ..................................................... 

94

7.6

Specialmotivering      ................................................ 

95

Prop. 1975/76: 82

100

Bilaga 2 (Det remitterade förslaget)

Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrives i fråga om brottsbalken dels att 11 kap. 1 och 35 §§ skall ha nedan angivna lydelse, dels att i balken skall införas en ny paragraf, 11 kap. 8 §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 KAP.

1 §

Gäldenär, som förstör eller ge­nom gåva eller annan liknande åt­gärd avhänder sig egendom av be­tydenhet och därigenom försätter sig på obestånd eller förvärrar sitt obestånd, dömes för oredlig­het mot borgenärer till fängelse i högst två år.

Gäldenär, som vid konkurs el­ler offeiitlig ackordsförhandling utan konkurs eller i förteckning till utmätningsed förtiger tillgång, uppgiver obefintlig skuld eller läm­nar annan sådan oriktig uppgift, skall ock, om ej uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest lägges till grund för förfarandet, dömas for oredlighet mot borge­närer. Detsamma skall gälla, om gäldenär i samband med annan exekutiv förrättning åberopar orik­tig handling eller skenavtal och därigenom hindrar att erforderlig egendom genom förrättningen ta­ges i anspråk för att bereda borge­när betalning eller säkerhet.

Gäldenär, som förstör eller ge­nom gåva eller annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydenhet och därigenom försät­ter sig på obestånd eller förvärrar sitt obestånd, dömes för o r e d-lighet mot borgenärer till fängelse i högst två år. Det­samma skall gälla, om gäldenär genom sådant förfarande framkal­lar fara för att han skall komma på obestånd.

Gäldenär, som vid konkurs el­ler förhandling om offentligt ac­kord eller i förteckning till utmät­ningsed förtiger tillgång, uppgiver obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, skall ock, om ej uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest lägges till grund för förfarandet, dömas för oredlighet mot borgenärer. Det­samma skall gälla, om gäldenär i samband med annan exekutiv förrättning åberopar oriktig hand­ling eller skenavtal och därigenom hindrar att erforderiig egendom genom förrättningen tages i an­språk för att bereda borgenär be­talning eller säkerhet.

Prop. 1975/76: 82

101

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Gäldenär som, då konkurs är förestående, ur riket bortför tillgång av betydenhet med uppsåt att hålla den undan konkursen, så ock gälde­när, som i konkurs undandrager eller undanhåller konkursförvaltningen tillgång, dömes likaledes för oredlighet mot borgenärer.

3 

§

Gäldenär, som fortsätter rörelse under förbmkande av avsevärda me­del utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbindelse eller vidtager annan sådan åtgärd och som därigenom uppsåtligen eller av grov oakt­samhet framkallar eller förvärrar obestånd, dömes för vårdslöshet mot borgenärer till fängelse i högst två år.

Gäldenär, som vid konkurs eller

Gäldenär, som vid konkurs el-

offentlig ackordsförhandling utan

ler förhandling om offentligt ac-

konkurs eller i förteckning till ut-

körd eller i förteckning till utmät-

mätningsed av grov oaktsamhet

ningsed av grov oaktsamhet för­

förtiger tillgång, uppgiver obefint-

tiger tillgång, uppgiver obefintiig

lig skuld eller lämnar annan sådan

skuld eller lämnar annan sådan

oriktig uppgift, dömes likaledes,

oriktig uppgift, dömes likaledes,

om ej uppgiften rättas innan den

om ej uppgiften rättas innan den

beedigas eller eljest lägges till

beedigas eller eljest lägges till

grund för förfarandet, för vårds-

gmnd för förfarandet, för vårds­

löshet mot borgenärer.

löshet mot borgenärer.

4  

§

Gäldenär som, då konkurs är

Gäldenär som, då han är på

förestående, betalar eller ställer

obestånd, otillbörligt gynnar bor-

säkerhet för borgenärs fordran el-

genär genom att betala skuld som

ler vidtager annan sådan åtgärd

ej är förfallen, betala med annat

och därigenom avsevärt förringar

än sedvanliga betalningsmedel el-

övriga borgenärers rätt, dömes för

ler överlämna säkerhet som ej var

mannamån mot borge-

betingad vid skuldens tillkomst el-

närer till fängelse i högst två år.

ler genoin att vidtaga annan sådan

Detsamma skall gälla, otn bokfö-

åtgärd, dömes, om åtgärden avse-

ringsskyldig gäldenär, ehuru han

värt förringar andra borgenärers

enligt god köpmanssed uppenbar-

rätt, för mannamån mot

ligen bort inställa sina betalning-

borgenärer till fängelse i

ar, förfar som nu sagts.

högst två år.

Gäldenär, som för att främja ackord hemligen lämnar eller utlovar betalning eller annan förmån, dömes ock för mannamån mot borgenä­rer.

5 §

Åsidosätter gäldenär uppsåtligen eller av oaktsamhet honom åliggande bokföringsskyldighet på sådant sätt att ställningen och rörelsens gång ej kunna i huvudsak bedömas med ledning av bokföringen, dömes för bokföringsbrott till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter.

Åtal för bokföringsbrott må äga rum   allenast  såframt  gäldenären

8    Riksdagen 1975176. 1 saml. Nr 82

Prop. 1975/76: 82

102

Nuvarande lydelse inom fem år från det brottet för­övades kommit i konkurs, fått el­ler  erbjudit  ackord   eller  inställt sina betalningar.

Föreslagen lydelse

Vårdslöshet mot borgenärer en­ligt 3 § första stycket må åtalas av åklagare endast om åtal fin­nes påkallat ur allmän synpunkt.

Åtal för bokföringsbrott må äga rum endast om gäldenären inom fem år från det brottet förövades kommit i konkurs, fått eller erbju­dit ackord eller inställt sina betal­ningar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1976.

Prop. 1975/76: 82

103

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1975-10-20

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Mannerfelt, justitierådet Welamson.

Enligt lagrådet den 7 oktober 1975 tillhandakommet utdrag av proto­koll vid regeringssammanträde den 10 september 1975 har regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i brottsbalken.

Förslaget, som finns bilagt detta protokoll, har inför lagrådet föredra­gits av hovrättsassessorn Johan Munck.

Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet:

1 §

Äv remissprotokollets motivuttalanden framgår att den föreslagna utvidgningen av kriminaliseringen åsyftar alt träffa vissa kvalificerade förfaranden av gäldenärer. Bl. a. sägs att det skall vara fråga om transaktioner, vilka framstår som ekonomiskt oförsvarliga, och alt i det konkreta fallet skall ha uppkommit en fara som är beaktansvärd. Det är enligt lagrådets mening önskvärt att även i lagtexten markeras att det är sådana, för borgenärerna särskilt riskabla förfaranden som åsyf­tas. Med hänsyn härtill förordar lagrådet, att före ordet "fara" i första stycket andra meningen inskjuts ordet "allvarlig". Exempel på likartad kvalificering av farerekvisit förekommer redan nu i BrB (se t. ex. 16 kap. 12 §).

Såvitt gäller brottet mannamån mot borgenärer innebär förslaget i jämförelse med gällande lag främst den skillnaden, att betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel och överläirmande av sä­kerhet för skuld, vid vars tillkomst säkerhet betingats men ej över­lämnats, ej skall kunna under några omständigheter utgöra manna­månsbrott. Detsamma avses gälla även i fråga om annan åtgärd till förmån för viss borgenär, om åtgärden följer direkt av civilrätlsliga regler och skulle ha kunnat omedelbart framtvingas på exekutiv väg. Det må förutskickas, att de angivna slagen av rättshandlingar får an­ses från här aktuella synpunkter helt likvärdiga. Vad som i det följande anförs beträffande betalning av förfaUen gäld med vanliga betalnings-

Prop. 1975/76: 82

104

medel gäller följaktligen, utan att det särskilt utsägs, även överlämnan­de av säkerhet för skuld, vid vars tillkomst säkerhet betingats men ej överlämnats, liksom också annan åtgärd som kan jämställas med de nu nämnda.

Det remitterade förslaget har i förevarande del sin bakgrund i kri­tik, som redan i samband med antagandet av BrB framfördes mot att betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel skulle kunna föranleda straffansvar (se härfill remissyttrande av Sveriges advokat­samfund, återgivet i departementspromemorian avsnitt 3). Denna kritik liksom den kritik av samma innebörd som uttalats i åtskilliga re­missvar rörande departementspromemorian synes till åtminstone största delen ta sikte på fall, där gäldenären handlat i förhoppning om att kunna reda upp sin ekonomiska situation. Det har framhållits såsom orimligt, att en gäldenär skall kunna bestraffas för att han under intryck av en felbedömning härvidlag vidtagit en i och för sig så na­turlig åtgärd som att betala förfallen gäld med vanliga betalningsmedel.

Enligt det remitterade förslaget förutsätter ansvar för mannamåns­brott bland annat dels i likhet med gällande lag att gäldenärens förfarande avsevärt förringar andra borgenärers rätt dels att förfaran­det "otillbörligt gynnar" viss borgenär. Dessa rekvisit synes icke föran­leda någon erinran, liksom icke heller förslaget alt byta ut de nu­varande tidsrekvisiten mot ett rekvisit som anger alt gäldenären skall vara på obestånd när han företar den rättshandling som det är fråga om. Då i det följande diskuteras, huruvida det finns anledning att bi­behålla kriminaliseringen av betalning under vissa förhållanden av för­fallen gäld med vanliga betalningsmedel, förutsattes därför, fömtom alt gäldenären är på obestånd, att det genomgående rör sig om förfaranden, som dels avsevärt förringar övriga borgenärers rätt dels är att bedöma som otillbörliga. Andra förfaranden saknar från den angivna utgångs­punkten intresse.

Man synes i förevarande sammanhang ha anledning att skilja mellan följande olika typer av mannamånsbrott beträffande betalning av för­fallen gäld med vanliga betalningsmedel.

1) Förfaranden ined eventuellt uppsåt. Denna form av mannamåns­brott kännetecknas av att gäldenären saknar full insikt om något för­hållande, som svarar mot ett objektivt brottsrekvisit, men att det kan hållas för visst att han ej skulle ha avhållit sig från att betala borge­nären, även om han haft sådan insikt. Det mest praktiska fallet torde vara, att gäldenären icke inser att han är på obestånd och därmed ej heller att borgenären gynnas otillbörligt. En ej ovanlig anledning här­till torde vara, att bokföringen är eftersatt i sådan grad att rörelsens ställning inte kan överblickas. En annan anledning kan vara att gälde­nären visserligen inser, att han är oförmögen att rätteligen betala sin gäld, men med överdriven optimism bedömer betalningsoförmågan så-

Prop. 1975/76: 82

105

som troligen endast tillfällig (jfr 1 § andra stycket konkurslagen). Ef­tersom mannamånsbrottet är ett uppsåtligt brott, kan gäldenären inte straffas för felbedömningen i och för sig. Kan det hållas för visst att han skulle ha handlat på samma sätt om han bedömt situationen rik­tigt, är däremot förutsättningarna för ansvar för mannamånsbrolt med eventuellt uppsåt för handen.

2)

Förfaranden med direkt uppsåt att gynna viss borgenär men utan något uppsåt att slutgiltigt skada annan borgenär. Det är här fråga om företrädesvis situationer, där gäldenären vet att han är insolvent men fortsätter sin verksamhet i övertygelse om att den ekonomiska situationen på något längre sikt skall reda upp sig. Om han i en sådan situation betalar förfallen fordran som inte har prioritet framför andra ford­ringar, gör han sig skyldig till ett avsiktligt mannamånsbrott. Han inser nämligen, att betalningen gynnar mottagaren framför andra och atl de övrigas rätt förringas, även om han för egen del är övertygad om att slutligen även de övriga skall få full betalning.

3)

Förfaranden med avsikt att slutgiltigt gynna viss borgenär på andras bekostnad. Det är här fråga om förfaranden, där gäldenären själv inte hyser något hopp om att reda upp sin ekonomiska situation och inför det förestående sammanbrottet avsiktligen gynnar viss borge­när på andras bekostnad.

I fråga om den under 1 skisserade kategorin av mannamånsbrott får den framförda kritiken anses ha fog för sig, och lagrådet vill för sin de! tillstyrka att denna kategori avkriminaliseras.

Om i enlighet härmed straffansvaret bortfaller för ifrågavarande gärningar, begångna med eventuellt uppsåt, lär även fall där indirekt uppsåt föreligger få föras utanför det straffbara området. Det är näm­ligen BrB:s teknik, att vid brott som förutsätter uppsåt antingen var och en av de tre uppsåtsformerna är tillfyllest eller direkt uppsåt krävs (jfr kommentaren till BrB I, 4 uppl. 1974 s. 26), och det finns ej an­ledning att på förevarande begränsade område avvika härifrån. Ätt även handlande med indirekt uppsåt avkriminaliseras torde praktiskt sett få utomordentligt ringa betydelse. Härvid bör särskilt uppmärksammas, alt rekvisitet "gynnar" i det remitterade förslaget måste anses uppfyllt i alla fall, där borgenären får en ställning som i förhållande till övriga borgenärers är bättre än han har anspråk på enligt konkurslagens och förmånsrättslagens regler. Direkt uppsåt att gynna föreligger därmed, så snart gäldenären avser att borgenären skall få en sådan ställning, oavsett om gäldenärens bevekelsegrund härtill är välvilja mot borge­nären eller tvärtom önskan att freda sig mot en borgenär vilken för gäl­denären framstår som särskilt hotfull. Att i det senare fallet gäldenären med betalningen ytterst må åsyfta, att han skall få tillfälle att åtminsto­ne en tid ostört fortsätta sin rörelse, utesluter alltså icke att betalningen

Prop. 1975/76: 82

106

sker med direkt uppsåt att gynna borgenären. Mot bakgrunden härav synes det i själva verket ej alldeles lätt att ens föreställa sig ett gyn­nande genom betalning, vilket sker med indirekt uppsåt.

Beträffande den under 2 angivna kategorin synes bedömandet vansk­ligare. Den skall här tills vidare förbigås.

Vad härefter gäller kategorin under 3 saknas enligt lagrådets me­ning tillräckliga skäl för att härvidlag göra skillnad mellan å ena sidan betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel och å andra sidan betalning med ovanliga betalningsmedel eller av icke förfallen gäld.

Det sagda må närmast illustreras genom några exempel, som av fram­ställningstekniska skäl är enkelt konstruerade men som i och för sig utan svårighet låter sig överföras till sådana mera komplicerade förhål­landen som svarar mot verkligheten i insolvenssammanhang. Det är viktigt att vid bedömande av exemplen fasthålla som utgångspunkt, att gäldenären förutsattes ha full insikt om sin insolvens och sakna hopp om att kunna komma på fötter. Det kan rent av förutsättas, att betalningarna i exemplen företages omedelbart innan gäldenären sö­ker sig i konkurs.

Exemplen avser alla en företagare, som står inför ekonomiskt sam­manbrott och har flera fordringsägare av vilka endast en har priorite­rad fordran, nämligen staten med en skattefordran på 40 000 kr. Bland de oprioriterade borgenärerna finns en långivare med krav på en amor­tering uppgående till 20 000 kr. och en leverantör med varufordran på 20 000 kr. Företagaren förutsätts ha tillgångar till ett värde av 40 000 kr.

a)

Det antages till en början, att företagarens tillgångar utgörs av kontanter. Både amorteringen och varufordringen förutsätts ha helt nyligen förfallit till betalning, medan skattefordringen förfaller först om några dagar. Om gäldenären föredrar att betala de nämnda en­skilda borgenärerna och att låta staten, som rätteligen skulle ha haft företräde till samtliga tillgångar, bli utan, så kan han enligt det remit­terade förslaget inte straffas.

b)

Gäldenärens tillgångar antages alltjämt bestå av kontanter, men det förutsattes att samtliga fordringar förfaller först efter en icke allt­för kort tid. Om gäldenären betalar de enskilda fordringsägarna, skall han enligt det remitterade förslaget straffas.

c)

Gäldenärens tillgångar antages bestå av ett varuparti. Om han fördelar varupartiet mellan de båda enskilda fordringsägarna, blir han enligt det remitterade förslaget att bestraffa vare sig fordringarna är förfallna eller icke.

d) 1 situationen under c säljer gäldenären partiet till fulla värdet och

utger köpeskillingen till de båda enskilda borgenärerna. Det förutsattes,

att fordringarna är förfallna, att betalningen sker i nära anslutning till

försäljningen och att försäljningen företages i det direkta syftet att bor­

genärerna skall få betalning i pengar.

Prop. 1975/76: 82

107

Frågan, huruvida gäldenären i fallet d kan straffas enligt det remit­terade förslaget, har icke belysts i departementspromemorian eller i remissprotokollets motivering. Även om skäl kan anföras för att de båda förfarandena tillsammantagna kan föras in under rekvisitet "an­nan sådan åtgärd", synes det diskutabelt huruvida dessa skäl kan an­ses bärande. Detta sammanhänger med att det, såsom redan antytts och fortsättningsvis skall vidare utvecklas, synes vanskligt att för en skiljelinje i förevarande sammanhang mellan betalning med ovanliga be­talningsmedel och sådan med vanliga betalningsmedel finna en rationell motivering, som kan tjäna till ledning vid bedömningen av gränsfall.

Om man tills vidare bortser från frågan, i vad mån andra sanktioner återvinning, eventuellt ansvar för vårdslöshetsbrott etc. kan på­verka behovet av mannamånsansvar, förefaller det svårt att finna att det gäldenärens förfarande, varigenom han i samtliga exempel avsikt­ligt åsidosätter skatteborgenärens intresse, skulle te sig vare sig mer eller mindre straffvärt i det ena exemplet än i det andra. Till exemplet under a kan kanske förtjäna erinras om ett uttalande i departementspro­memorian, enligt vilket det för många personer kan vara en hederssak att till varje pris söka betala förfallna skulder. Uttalandet kan såsom argument mot kriminalisering av betalning av förfallen gäld med van­liga betalningsmedel ha en viss bärkraft beträffande sådana förfaranden som skisserats ovan under 1 och 2, där alltså gäldenären tror sig kunna omsider förnöja alla fordringsägare. För kategorin under 3, som här diskuteras, kan det däremot icke rimligen tilläggas någon sådan bety­delse. Såvitt de ifrågavarande personernas heder föranleder dem att be­tala förfallna skulder även i en situation där de har vetskap om att där­med möjligheten för borgenärer med icke förfallna fordringar att få betalning försvinner i motsvarande mån, synes det snarast vara en upp­gift för lagstiftaren att i möjligaste mån bibringa dem andra heders­begrepp.

Distinktionen mellan å ena sidan betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel och å andra sidan betalning med ovanliga be­talningsmedel eller av icke förfallen gäld har ju hävd inom återvin­ningslagstiftningen. Den får där sin förklaring av att en förtidsbetalning eller en betalning med ovanliga betalningsmedel typiskt sett måste fram­stå som suspekt, medan en betalning av förfallen gäld med vanliga be­talningsmedel i och för sig inte kan ge borgenären anledning misstänka obestånd. Till följd härav har det senare slaget av betalningar av hän­syn till omsättningens säkerhet och betalningsmottagarens presumtivt goda tro ansetts förtjäna civilrättsligt skydd i långt högre grad än betal­ningar av de båda förra slagen. Distinktionen måste emellertid anses förlora all relevans, när det gäller att från straffrättslig synpunkt be­döma enbart gäldenärens förfarande, som förutsattes vara vidtaget i full

Prop. 1975/76: 82

108

insikt om att han är på obestånd och i avsikt att gynna viss borgenär på andras bekostnad.

I det remitterade förslaget har särskilt åberopats, att "de skärpningar av återvinningsreglerna som har genomförts i motsvarande mån mins­kar borgenärernas behov av det rättsskydd som ligger i mannamånsbe-stämmelscn i dess nuvarande utformning". Detta är naturligen riktigt i så måtto, att om vidtagna ändringar av återvinningsreglerna gjort det lätt att åtkomma vissa tidigare svåråtkomliga transaktioner med åter­vinning, behovet av mannamånsansvar må kunna anses ha minskat i motsvarande mån. Frånsett att återvinningsfristerna förlängts vilket torde ha ringa betydelse beträffande betalningar varigenom gäldenären avsikfiigt gynnar viss borgenär omedelbart före ett ekonomiskt samman­brott har emellertid återvinningsmöjligheterna ej utvidgats beträffan­de en viktig kategori av betalningar, nämligen sådana som kan karak­teriseras som ordinära. Till denna kategori hör enligt förarbetena (prop. 1975: 6 s. 227 jämförd med s. 224) vanliga löpande betalningar, t. ex. avtalade och i behörig ordning eriagda amorteringar på lån, avbetal­ningsköp m. m. samt betalningar av hyra och arrende. Är en sådan be­talning otillbörlig, kan den visserligen återvinnas. Detta kan dock en­dast ske, om betalningsmottagaren kan visas ha varit i ond tro beträf­fande gäldenärens insolvens och de omständigheter som gjorde betal­ningen otillbörlig.

Införandet av rekvisitet "ordinär" sammanhänger med att det ansetts önskvärt att så långt möjligt utmönstra svårtillämpade subjektiva rekvi­sit ur återvinningslagstiftningen. Rekvisitet kan betraktas som ett "objek-tiverat" eller schabloniserat godtrosrekvisit. Det motiveras åtminstone i allt väsentligt av hänsyn till den betalningsmottagande borgenären. Härav följer att återvinningslagstiftningen icke kan anses ha givit ut­tryck åt uppfattningen, att det får anses lojalt och lovvärt om gälde­nären med insikt om sitt obestånd gör ordinära betalningar av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel. Från gäldenärens synpunkt är, om man vill uttrycka saken så, principiellt varje betalning till en opriorite­rad borgenär eller till en prioriterad sådan om det sker till förfång för bättre prioriterad en extraordinär betalning. En konsekvens här­av är, att man beträffande betalning av förfallen gäld med vanliga be­talningsmedel har behov av straffsanktion mot illojala förfaranden i väl så hög grad som beträffande betalning i förtid eller med ovanliga be­talningsmedel.

För att illustrera det sagda kan återigen exemplen ovan utnyttjas. I exemplen b och c kan skatteborgenären räkna med alt återvinning sker och att frånsett konkurskostnader skattefordringen därmed blir till fullo betald. I exemplen a och d förefaller det däremot ej osan­nolikt, att återvinning icke kan åstadkommas, eftersom betalningarna kan bli bedömda som ordinära och det kan bli omöjligt att bevisa ond

Prop. 1975/76: 82

109

tro hos någon betalningsmottagare. Just i de fall där staten löper störst risk att icke få några pengar går gäldenären med andra ord fri från straffansvar.

Betraktar man saken från gäldenärens synpunkt kan han i fallen b och c ha anledning säga sig, att återvinningsrisken är sådan att det knappast lönar sig att ens försöka. I fallet a kan gäldenären däremot säga sig, att betalningen har goda utsikter att stå sig mot återvinning. Framför allt kan han, om det remitterade förslaget genomförs i denna del, säga sig att det aldrig kan skada att försöka, eftersom han inte riskerar straff för mannamånsbrott hur otillbörlig hans åtgärd än må vara. Uteslutet är inte att fallet d kan komma att te sig för gäldenären på samma sätt.

Det nu anförda torde förtjäna särskild uppmärksamhet också i fråga om situationer, vilka i återvinningshänseende ibland ligger från öv­riga borgenärers synpunkt sett långt bättre till än exemplen a och d. Man kan härvidlag särskilt tänka på olika slag av koncernförhållanden, där ställföreträdare för ett gäldenärsbolag har intressen i ett dess mo­derbolag eller i annat företag med fordran på gäldenärsbolaget. En betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel kan här tänkas företagen till båtnad för ställföreträdaren själv över hela skalan från betalningar, som är återvinningsmässigt oangripliga, till de mest flagrant ålervinningsbara sådana. Gemensamt för dem alla är emellertid, att enligt det remitterade förslaget gäldenärsbolaget utan varje risk för straffrättsliga efterräkningar för dess ställföreträdare alltid kan försätta övriga borgenärer i en situation där de måste få till stånd en återvin­ningstalan för att komma till sin rätt. Och även enligt de nya återvin­ningsreglerna torde återvinningsvägen ofta framstå som så törnbeströdd, att mången konkursförvaltare föredrar en förlikning även om den blir ganska mager. Är detta antagande riktigt, finns alltså till och med för gäldenärsbolags ställföreträdare pengar att tjäna på ett från ansvars­synpunkt riskfritt sätt genom kvalificerat illojala förfaranden.

I de hitfills anförda exemplen har staten som skatteborgenär antagils bli den som gör förlust till följd av sådana förfaranden från gäldenärens sida som enligt det remitterade förslaget lämnats utan straffsanktion. Ätt så blir fallet i betydande utsträckning, om förslaget skulle genom­föras i denna del, synes vara ett rimligt antagande. Förvisso kan det emellertid också väntas inträffa, att förslagets genomförande skulle främja illojala förfaranden där det är enskilda fordringar med prioritet framför skattefordringar som bhr lidande på grund av betalning av skatt. I förarbetena till den med verkan fr. o. m. den 1 juli 1975 ge­nomförda ändring i återvinningsreglerna som består däri, att betalning av förfallen skatt eller allmän avgift som avses i lagen om förmåns­berättigade skattefordringar m. m. under inga förhållanden kan åter­vinnas, har visserligen uttalats, att en skattskyldig knappast kan tänkas

9    Riksdagen 1975/76. 1 saml. Nr 82

Prop. 1975/76: 82

110

vilja gynna det allmänna framför andra borgenärer (prop. 1975: 6 s. 136). Förutsatt att uttrycket "gynna" här använts i samma betydelse som det, enligt vad förut anförts, måste anses ha i det remitterade för­slagets 4 §, synes emellertid realismen i detta uttalande kunna starkt betvivlas. Detta gäller åtminstone vissa betydelsefulla slag av skatte­fordringar, bland annat fordringar avseende källskatt för anstäUda. (Jfr härtill och till det följande Hastad i SvJT 1975 s. 460 ff.)

Det må härvid först erinras om att innehållen källskatt icke utgör redovisningsmedel utan efter ingående överväganden av lagstiftaren fått karaktär av fordran mot arbetsgivaren med förmånsrätt, numera enligt 13 § förmånsrättslagen. Detta innebär ett lagstiftarens stäUnings-tagande, enligt vilket i en insolvenssituation källskattefordringar skall vid behov stå tillbaka för vissa enskilda fordringar. Bland dessa märks lönefordringar, särskilt till den del de ej täcks av statiig lönegaranti, och fordringar med företagsinteckning som säkerhet. Samtidigt som källskattefordringar i angivet hänseende är vanliga fordringar, har emellertid underlåtenhet att betala sådan fordran under uppbördster­minen straffsanktionerats i 81 § uppbördslagen för fall, där uppsåt eller grov oaktsamhet ligger gäldenären till last. Det förefaller med hänsyn härtill icke särskilt svårt att föreställa sig, att en företagare, som i en insolvenssituation saknar medel att tillgodose såväl statens källskatteanspråk som enskilda fordringar med bättre prioritet, önskar i första hand betala källskatten för att undgå ansvar enligt uppbörds­lagen. Rör det sig om en juridisk person, kan ett än starkare motiv här­till vara, att ställföreträdare för gäldenären eljest kan räkna med att åläggas personlig betalningsskyldighet enligt 77 a § uppbördslagen. Detta gäller särskilt beträffande källskaltemedel för vilka vederbörlig uppbördstermin redan har utgått. Är uppbördsterminen inte till ända, kan gäldenärens ställföreträdare enligt praxis undgå såväl ansvar som personlig betalningsskyldighet om han omedelbart söker företaget i kon­kurs eller företar viss därmed jämförlig åtgärd. Däremot kan han genom att betala redan eftersläpande källskatter visserligen icke undgå straff­ansvar. Om källskatterna blir betalda, slipper han emellertid under alla förhållanden personlig betalningsskyldighet med hänsyn till att betal­ningen inte kan återvinnas. Ett återhållande moment mot betalning i sådant syfte bör hittills ha varit, att ställföreträdaren riskerar ansvar för mannamån mot borgenärer om han genom betalning av källskatte-fordran sätter förmånsrättsordningen ur spel. Slopas möjligheten att så­som mannamån mot borgenärer bestraffa betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel, blir däremot fältet helt fritt för gälde­nären därvidlag. Räckvidden härav synes beroende av hur man ställer sig till det tolkningsproblem som berörts ovan under d, eftersom det torde vara förhållandet till företagsinteckningshavare som här praktiskt sett tilldrar sig det största intresset.

Prop. 1975/76: 82

111

Det bör understrykas, att slopandet av möjligheten att såsom manna­månsbrott bestraffa inbetalning av förfallna källskaltemedel med van­liga betalningsmedel ingalunda utgör någon nödvändig eller ens rimlig konsekvens av den ifrågavarande ändringen av återvinningsreglema. Naturligtvis är det riktigt, att inte alla återvinningsbara transaktioner kan föranleda ansvar för gäldenären. Ä andra sidan består icke mellan återvinning och gäldenärsbrott något samband av innebörd, att en icke återvinningsbar transaktion ej gärna skulle kunna för gäldenärens del under vissa omständigheter föranleda straff. Detta torde ha fram­gått redan av det föregående; om en transaktion ej är återvinningsbar därför att gäldenärens medkontrahent var i god tro, bör detta inte hindra att gäldenären, som,betalat borgenären med insikt om det otill­börliga häri, blir straffad. Vad särskilt gäller inbetalning av källskatt må framhållas, att anledningen till dess frhagande från återvinning rimligen icke kan ha varit att lagstiftaren skulle ha ansett det lovvärt av en in­solvent gäldenär, att denne sätter lagstiftarens egen i förmånsrättslagen uttryckta intresseavvägning ur spel. Väsentligen har som skäl för änd­ringen anförts, att man för skattefordringarnas del velat undvika tillämp­ningssvårigheter, främst sådana vilka det obestridligen tämligen kontur­lösa begreppet "ordinär" betalning kan ge upphov till. Beträffande käll­skattefordringar skulle därför just den nuvarande utformningen av åter­vinningsreglerna föranleda, att avskaffande av mannamånsstraff för betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel skulle ge ett icke obetydligt, helt osanktionerat spelmm för sådana skattebetalningar som lagstiftaren utifrån sin egen inplacering av skattefordringar i för­månsrättsordningen måste ogilla.

Mot antagandet, att slopande av mannamånsstraff för betalningar av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel skulle i beaktansvärd grad lämna verkligt straffvärda förfaranden utan straffsanktion, har visser­ligen i det remitterade förslaget uttalats, att gäldenären i sådana fall praktiskt taget alltid torde kunna fällas till ansvar för vårdslöshet mot borgenärer. Härmed torde åsyftas, att gäldenären kan straffas för an­nat förfarande än just betalningen, nämligen för fortsättande av rö­relse under förhållanden som anges i 11 kap. 3 § BrB. Det för manna­mån mot borgenärer karakteristiska är emellertid, att gäldenärens eko­nomi typiskt sett icke blir vare sig bättre eller sämre genom betalningen; det är förskjutningar i borgenäremas inbördes rätt och ej försämring av totalsituationen som brottsbeskrivningen tar sikte på. Detta innebär till en början, att de fall som här närmast diskuteras nämligen fall där gäldenären omedelbart innan han söker sig i konkurs an­vänder sina tillgångar till betalning av förfallna skulder enligt en egenhändigt tillskapad förmånsrättsordning ingalunda behöver kännetecknas av att gäldenären gjort sig skyldig till vårdslöshet mot borgenärer. Men vidare måste det, med hänsyn till att straffets

Prop. 1975/76: 82

112

funktion ju är att såvitt möjligt avhålla från brottslighet, principiellt vara utan intresse huruvida gäldenären, när han överväger att företa en viss åtgärd, redan må ha förskyllt ansvar för annat brott.

Den invändningen mot det sagda kan kanske ligga nära till hands, att förfaranden av detta slag inte hittills förekommit i nämnvärd ut­sträckning utan är skrivbordsprodukter. Arten och omfattningen av de mannamånsbrott som hittills blivit kända tillåter emellertid icke någon slutsats om arten och omfattningen av de illojala förfaranden som kan befaras, om det remitterade förslaget genomförs oförändrat i nu aktuell del. Att gäldenärer i allmänhet hittills må ha dragit sig för mera eklatanta mannamånsbrott avseende betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel torde tyvärr inte kunna berättiga slut­satsen, att de fortsättningsvis kommer att dra sig för motsvarande för­faranden om dessa blir straffria. Ett motsatt antagande synes ligga närmare till hands.

I departementspromemorian och i vissa remissyttranden har framhål­lits såsom egendomligt, att en gäldenär skall kunna straffas för en fri­villig betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel även i fall, där borgenären har en exekutionstitel och i stället kunnat framtvinga utmätning, som ju inte kan leda till straffansvar för gäldenären. Lag­rådet kan för sin del icke finna något anmärkningsvärt i detta. Man bör kunna begära av gäldenären, att han inte frivilligt positivt medverkar till åsidosättande i en insolvenssituation av principen om lika rätt för borge­närer eller betalning efter förmånsrättsordning. Det vill förefalla som om en erinran om att en gäldenär kan ha flera borgenärer med exekutions­titlar borde tillräckligt illustrera detta. Tilläggas må likväl, att en frivillig betalning typiskt sett är farligare för övriga borgenärer än utmätning, eftersom utmätning är förenad med viss publicitet som kan möjliggöra för andra att inskrida med konkursansökan inom återvinningsfristen, medan en frivillig betalning lätt kan gå borgenärerna förbi under den kritiska tiden. Icke mindre väsentligt är för övrigt, att betalning genom utmätning kan återvinnas i större utsträckning än en frivillig betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel, eftersom rekvisitet att betalningen ej får vara ordinär saknar tillämplighet beträffande betal­ning genom utmätning.

Såsom anmärkts i departementspromemorian har den meningen ut­talats, att man med ett visst fog kan begära av borgenärerna, att de hål­ler sig orienterade om sina gäldenärers ekonomiska ställning och att de genom konkursansökan med därmed följande rätt till återvinning själva förhindrar eller oskadliggör mannamånshandlingar. Som av det före­gående torde ha framgått måste emellertid av hänsyn till godlroende medkontrahent återvinningsmöjligheterna begränsas så, att de långt ifrån kan träffa alla betalningar av gäldenären som det med hänsyn till borge­närernas intresse av jämställdhet ter sig angeläget att motverka. En full-

Prop. 1975/76: 82

113

ständig avkriminalisering av betalning av förfallen gäld med vanliga be­talningsmedel synes därför ägnad att främja en kapplöpning mellan borgenärer, vilka hoppas att få en betalning som kommer att stå sig. För borgenärer, som icke lyckas utverka betalning, blir det desto angelägnare att snabbt få konkurs till stånd. Önskemålet att en konkurs icke skall be­höva åstadkommas brådstörtat och att i stället gäldsavveckling vid in­solvens skall kunna ske under lugna och ej onödigtvis värdeförstörande förhållanden är emellertid en av grundtankarna bakom den moderna konkurslagstiftningen.

Med hänsyn till det anförda anser sig lagrådet ej kunna tillstyrka, att sådana förfaranden som avses ovan under 3 lämnas utan straff­sanktion. De under 2 angivna förfarandena utgör från synpunkten av straffvärdhet en mellankategori mellan de nyss nämnda och de under 1 berörda förfaranden som enligt lagrådets mening bör kunna undantagas från det straffbara området. Det finns onekligen vissa skäl för att av­kriminalisera också förfaranden enligt kategori 2, där gäldenären i och för sig inte har uppsåt att slufiigt skada någon borgenär. Enligt lagrådets mening talar emellertid övervägande skäl för att bibehålla kriminalise­ringen av dessa förfaranden. Det kommer ju att röra sig endast om för­faranden, som är att bedöma som otillbörliga andra förfaranden skall över huvud inte bestraffas enligt mannamånsparagrafen och det kan dessutom bli svårt eller ogörhgt att dra en i praktiken användbar gräns gentemot de under 3 berörda förfaranden som enligt lagrådets mening under alla förhållandena måste kunna bestraffas.

Utifrån ovan redovisade överväganden kan det ifrågasättas, om det ej vore mest rationellt att över huvud slopa distinkfionen mellan olika slag av betalningar i 4 § och beträffande samtliga betalningar uppställa krav på avsikt hos gäldenären att gynna viss borgenär. Ä andra sidan synes det dock beträffande betalningar med ovanliga betalningsmedel eller av icke förfallen gäld kunna vara av visst värde att behålla normalt uppsåts­krav. Visserligen torde sådana åtgärder i en insolvenssituation nästan allfid ske med direkt uppsåt att gynna borgenären, men sådant uppsåt kan stundom vara svårt att styrka.

För den händelse man mot lagrådets avstyrkande skulle i princip bi­behålla ståndpunkten att avkriminalisera betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel, anser sig lagrådet böra förorda, att man i allt fall icke avskaffar straffansvaret med avseende på sådana betal­ningar som görs i förtid men på gmnd av särskild förfalloklausul avser formellt förfallen gäld. Lika väl som i återvinningssammanhang finns det enligt lagrådets mening skäl att här i stället anknyta till begreppet förtida betalning. Något bärande skäl att straffrättsligt skydda en be­talning som förutsätts vara otillbörlig enbart sådan skall ju vara straffbar därför att den skett efter utnyttjande av en förfalloklausul kan lagrådet ej finna. Det kan tilläggas, att det i fråga om all kontrakts-

Prop. 1975/76: 82

114

gäld, exempelvis även en försträckning från en gäldenären närstående person, föreligger obegränsade möjligheter att införa klausuler motsva­rande dem som förekommer i bankpraxis. Om dessa möjligheter utnytt­jas och det tillika görs bruk av klausulerna i insolvenssituationer, blir med det remitterade förslaget icke stort utrymme kvar för att bestraffa verkligt illojala mannamånsförfaranden.

Mot bakgrunden av förestående föreslår lagrådet, att till 4 § första stycket i det remitterade förslaget fogas en andra mening av följande lydelse: "Detsamma skall gälla, om gäldenären avsiktligen på annat sätt otillbörligt gynnar viss borgenär och andra borgenärers rätt därigenom avsevärt förringas."

Prop. 1975/76: 82

115

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1975-10-23

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om ändring i brottsbalken

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande över förslag fill lag om ändring i brottsbalken.

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Beträffande 11 kap. 1 § BrB har lagrådet förordat att syftet med del föreslagna tillägget av en andra mening lill första stycket markeras ge­nom att det i meningen före ordet "fara" skjuts in "allvarlig". Detta lorde knappast medföra någon saklig förändring i förhållande lill det remitterade förslaget. Jag har ingenting att erinra mot lagrådets förslag i denna del.

I fråga om 11 kap. 4 § BrB innebär den i det remitterade förslaget förordade nya lydelsen av första stycket bl. a. att betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel bortsett från sådana fall som av­ses i paragrafens andra stycke i princip förs utanför det genom man­namånsbestämmelsen kriminaliserade området. Detsamma gäller enligt förslaget också annan gottgörelse till viss borgenär som följer direkt av civilrättsliga regler och skulle ha kunnat omedelbart framtvingas på exe­kutiv väg. Som lagrådet konstaterat har förslaget i denna del sin bak­grund i kritik som redan i samband med BrB:s tillkomst framfördes mot att betalning av förfallen skuld på vanligt sätt kan leda till straffansvar. Ett huvudsyfte har sålunda varit att tillgodose det sedan länge från skilda håll framförda önskemålet att från det kriminaliserade området ta un­dan sådana f. n. som gäldenärsbrott straffbelagda förfaranden som ty­piskt sett framstår som mindre straffvärda och att på detta sätt skapa ökat utrymme för att koncentrera rättsväsendets resurser på de verkligt allvarliga fallen av ekonomisk brottslighet. I det avseende som nu är aktuellt står det remitterade förslagets lösning i överensstämmelse med

' Beslut 'om lagrädsremiss fattat vid regeringssammanträde den 10 september 1975.

Prop. 1975/76: 82

116

departementspromemorians förslag, som på denna punkt har tillstyrkts av det helt övervägande antalet remissinstanser.

Lagrådet har emellertid inte ansett sig kunna tillstyrka att betalning av förfallen skuld på vanligt sätt och därmed jämställda åtgärder gene­rellt lämnas utan straffsanktion. Kriminaliseringen av sådana åtgärder till förmån för viss borgenär bör enligt lagrådet behållas för fall då gäl­denären har avsikt dvs. i juridisk-teknisk mening direkt uppsåt att otillbörligt gynna borgenären. Lagrådet har förordat att 4 § första stycket i det remitterade förslaget kompletteras med en andra mening av den innebörden.

Vid remissen till lagrådet framhöll jag att den nu aktuella ändringen i mannamånsparagrafen motiverades främst av önskemålet att åstadkom­ma en ordning som innebär att kriminaliseringen inte träffar sådana be­talningar som kan betraktas som ordinära. Som lagrådet har konstate­rat används detta uttryck i de nya återvinningsreglerna för att beteckna vanliga löpande betalningar, t. ex. avtalade och i behörig ordning er-lagda amorteringar på lån, avbetalningsköp m. m. samt betalningar av hyra och arrende.

Lagrådet har härtill erinrat om att de nya återvinningsreglema har den innebörden att en ordinär betalning kan återvinnas bara om den har gynnat borgenären otillböriigt och det kan visas att denne kände till eller hade bort känna till gäldenärens insolvens och de omständig­heter som gjorde betalningen otillbörlig. En konsekvens av de begräns­ningar i möjligheten till återvinning som sålunda föreligger blir enligt lagrådet alt man beträffande betalning av förfaUen gäld med vanliga betalningsm.edel har behov av straffsanktion i väl så hög grad som be­träffande andra betalningar, Gäldenären kommer annars enligt lagrådet att gå fri från straff just i de fall då övriga borgenärer löper störst risk att inte få några pengar.

För min del anser jag inte att lagrådets argumentering i detta av­seende är övertygande. Det avgörande när man skall ta ställning till det straffrättsliga mannamånsansvarets omfattning kan enligt min mening inte vara huruvida man i olika avseenden kan utnyttja straffbestämmel­sen för att bygga ut Konkurslagens sanktionssystem. I detta liksom i andra sammanhang måste i stället den i främsta rummet vägledande prin­cipen vara att kriminalisering tillgrips endast mot verkligt straffvärda förfaranden, dvs. handlingssätt som från allmänna synpunkter framstår som så allvarliga att man inte anser sig kunna undvara en straffrätts­lig reaktion från samhällets sida. För egen del anser jag liksom remiss­instanserna att goda skäl kan åberopas till stöd för den uppfattningen att löpande betalningar av förfallna fordringar inte alltid eller kanske ens oftast fyller sådana krav som bör ställas för att detta straffvärdhets-kriterium skall anses uppfyllt, även om situationen är den att gäldenären är medveten om att han står inför ett hotande ekonomiskt samman-

Prop. 1975/76: 82

117

brott. Det kan nämligen i sådana sammanhang inte sällan vara fråga om fall t. ex. en betalning av förfallen hyra som inte alls känne­tecknas av att gäldenären har ett illojalt motiv för sitt handlande. Jag vidhåller den meningen att det om man ser saken från gäldenärens synpunkt måste vara en avsevärd skillnad mellan att å ena sidan be­tala en skuld som inte är förfallen eller betala med ovanliga betalnings­medel och å andra sidan betala en förfallen skuld på vanligt sätt. I sammanhanget bör understrykas att den i lagrådsremissen förordade av-kriminaliseringen givetvis inte liksom inte heller återvinningsregler­nas utfonnning har avsetts ge underlag för den slutsatsen att det där­med skulle anses i positiv mening lojalt eller t. o. m. lovvärt om en gäldenär betalar förfallen skuld på vanligt sätt i en obeståndssituation.

Särskilt ingående behandlar lagrådet det remitterade förslagets kon­sekvenser när det gäller vissa typer av skattelikvider, såsom inbetalning av skatt som har innehåUits för annan enligt uppbördslagen. Enligt lag­rådet har mannamånsansvaret i dess hittillsvarande utformning utgjort ett återhållande moment mot betalning av innehållen sådan skatt i syfte att undgå straff och personlig betalningsskyldighet enligt uppbördslagen. Slopas möjligheten att bestraffa betalning av förfallen skuld på vanligt sätt, sägs fältet bli helt fritt för gäldenären därvidlag. Det remitterade förslaget skulle sålunda enligt lagrådet ge ett inte obetydligt och helt osanktionerat spelrum för sådana skatteinbetalningar.

Med anledning av vad lagrådet har anfört i denna del vill jag erinra om att något mannamånsansvar inte vare sig enligt gällande rätt eller det remitterade förslaget kan komma i fråga i annat fall än då betal­ning eller annan gottgörelse till viss borgenär har förringat övriga bor­genärers rätt. De flesta fordringar på skatt har allmän förmånsrätt enligt förmånsrättslagen, och en förutsättning för att man ens teoretiskt skulle kunna tänka sig mannamånsbestämmelsen tillämplig på en betalning av en sådan skattefordran är därför att fordringsägare med bättre prioritet skulle sättas åsido genom skatteinbetalnmgen. Som lagrådet påpekat har lönefordringar f. n. förmånsrätt framför skatter. Lönefordringar täcks emellertid redan nu i flertalet fall av den statliga lönegarantin, som är konstruerad på det sättet att staten träder in i löneborgenärens rätt i fråga om utbetalat garantibelopp. I den mån en skatteinbetalning skulle påverka löneprivilegiet bhr det alltså regelmässigt bara statens egen rätt som berörs. I proposition 1975/76: 12 har regeringen föreslagit att det maximala beloppet för betalning enligt lönegarantin skall höjas från fem till tolv basbelopp och att i samband härmed förmånsrättslagen skall ändras bl. a. på det sättet att fordringar på skatt och allmän avgift får företräde framför lÖne- och pensionsfordringar. Ett genomförande av detta förslag innebär att betalning av en förmånsberättigad skatteford­ran över huvud taget aldrig kommer att kunna beröra löneborgenärer­nas rätt.

Prop. 1975/76: 82

118

Lagrådet har i sitt resonemang om det remitterade förslagets återver­kan på skattebetalningar berört också en annan grupp av fordringar med förmånsrätt framför skatter, nämligen fordringar med säkerhet i före-tagsinteckningar som har meddelats i gäldenärens näringsverksamhet. Förslaget i den nyss berörda propositionen 1975/76: 12 innebär att sist­ nämnda fordringar får företräde framför såväl löneprivilegiet som ford­ringar på skatt och allmän avgift. Det bör dock påpekas att den för­månsrätt som tillkommer företagsinteckningar kan gälla bara i sådan lös egendom som avses i 4 § lagen (1966: 454) om företagsinteckning och inte omfattar kontanter. En betalning av en skattefordran med pengar kan därför aldrig i och för sig beröra företagsinteckningshavarnas rätt. Lagiådels uttalande synes ta sikte närmast på det tänkta fallet att en gäldenär, innan han betalar en skattefordran, har realiserat företags-intecknad egendom utan att överlåta själva näringsverksamheten och på detta sätt medverkat till att företagsinteckningarnas förmånsrätt upphört före betainingsåtgärden. Denna situation synes emellertid något kon­struerad, och det torde vara ytterst tveksamt om mannamånsparagrafen enligt gällande rätt över huvud taget skulle kunna länkas tillämplig i ett sådant fall.

Av det anförda följer att det i praktiken knappast lorde finnas något utrymme för en tillämpning av mannamånsparagrafen i dess hittills­varande lydelse på en inbetalning av skatt. Med hänsyn härtill och då del enligt min mening under alla förhållanden saknas samhällsintresse av en straffsanktion mot skatteinbetalningar anser jag vad lagrådet har anfört i förevarande del inte utgöra något argument mot det remitterade förslaget.

Lagrådet har emellertid till stöd för sin ståndpunkt åberopat även andra skäl som jag finner mera beaktansvärda. Bl. a. har lagrådet er­inrat om fall där ställföreträdaren för elt gäldenärsbolag har intressen i ett annat bolag med fordran på gäldenärsbolaget. Som lagrådet har anmärkt kan i denna och liknande situationer betalning av förfallna skulder inför ett ekonomiskt sammanbrott tänkas ske på ett från de övriga borgenärernas synpunkt kvalificerat illojalt sätt. Jag vill inte bestrida riktigheten av lagrådets uttalande att det kan tänkas före­komma straffvärda fall av denna typ där rekvisiten för vårdslöshet mot borgenärer eller annat gäldenärsbrott inte är uppfyllda. Det torde också på skäl som har anförts av lagrådet kunna göras gällande att det rent allmänt sett är en fördel om det för sådana fall finns möjlighet till särskild sanktion mot mannamånshandlingen även när gäldenären kan fällas till ansvar för annat brott mot 11 kap. BrB.

Med tanke på förfaranden av den art som nu avses finner jag det motiverat att införa en särskild straffregel för vissa fall av betalning av förfallna skulder med vanliga betalningsmedel och därmed jämställda handlingar. En sådan regel bör ta sikte på den subjektiva sidan, dvs.

Prop. 1975/76: 82

119

gäldenärens syfte vid den betalning eller åtgärd av annat slag som det är fråga om. Den av lagrådet förordade lagtekniska lösningen är emel­lertid enligt min mening inte ändamålsenlig. Den innebär som förut har nämnts att 4 § i det remitterade förslaget kompletteras med en särskild regel om mannamånsansvar även för betalning av förfallen skuld på vanligt sätt eller därmed likställd åtgärd i det fallet att gäldenären har s. k. direkt uppsåt att otillbörligt gynna borgenären. En regel av sådan typ innefattar en komplicerad straffrättslig konstruktion. Min stånd­punkt hänger samman med de uttalanden angående tolkningen av den ifrågasatta tilläggsregeln som lagrådet har gjort. Lagrådets uttalanden i denna del synes närmast ha den innebörden att direkt uppsåt att gynna alltid skulle föreligga så snart gäldenären är medveten om att en betalningsåtgärd rent objektivt sett innebär att borgenären får en ställning som i förhållande till övriga borgenärers är bättre än han har anspråk på enligt konkurslagens och förmånsrättslagens regler. Detta synes å ena sidan föra för långt så till vida som man inte når målet att ta undan sådana fall frän kriminaliseringen där gäldenärens handlande vid en betalning av vanlig typ inte bärs upp av något illojalt motiv. Å andra sidan torde det också vara tveksamt om det synsätt beträffande direkt uppsåt som förefaller ligga till grund för lagrådets uttalande kan anses stämma väl överens med vedertagen terminologi. Enligt denna torde det ligga nära till hands att uppfatta ett krav på direkt uppsåt på det sättet att kriminaliseringen skulle avse endast fall då inte bara det förhållandet att borgenären får betalt för sin fordran utan just den omständigheten att han gynnas på andras bekostnad utgör ändamålet med en gäldenärs betalning av viss förfallen skuld. Det kan ifrågasättas om inte en sådan tolkning i sin tur leder till att den av lagrådet för­ordade regeln skulle komma att träffa bara den tämligen opraktiska situationen att gäldenärens direkta syfte med betalning till en av borge­närerna är att skada de övriga.

Mot bakgrund av det anförda synes den av lagrådet förordade till-läggsregeln lämpligen böra jämkas på ett sätt som dels utesluter en sådan begränsad tolkning som den nu senast berörda, dels medför alt vanliga löpande betalningar av förfallna skulder utan illojalt syfte inte drabbas av straffansvar. En från de angivna synpunkterna ändamåls­enlig avfattning torde nås om tilläggsregeln får det innehållet att gälde­när som i otillbörligt syfte gynnar viss borgenär på annat sätt än som avses i de särskilt uppräknade fallen skall dömas för mannamån, förut­satt att andra borgenärers rätt avsevärt förringas genom åtgärden.

Den nu förordade utformningen av tilläggsregeln medför den för­delen att man vid den rättsliga bedömningen när det gäller en betalning av vanlig typ i en obeståndssituation kan lägga tyngdpunkten på frågan om själva motivet för gäldenärens handling är illojalt. Utanför det straffbara området avses då falla situationer som kännetecknas av att

Prop. 1975/76: 82

120

gäldenären vid en betalning på vanligt sätt av en förfallen skuld inte har något särskilt intresse av den ifrågavarande borgenärens förmögen­hetsställning. Detta är så gott som alltid fallet vid betalning av vanliga löpande fordringar, avseende t. ex. avbetalningsköp, hyra eller skatt. Vad som kriminaliseras blir de fall då själva syftet med betalningen kan betecknas som otillbörligt, dvs. fall då gäldenärens handlande bestäms av en önskan att i en obeståndssituation visa välvilja gentemot en spe­ciell borgenär, fastän det sker på de övrigas bekostnad. Det kan natur­ligtvis inte uteslutas att det i några fall kan tänkas uppkomma avgräns-ningssvårigheter när det gäller att bedöma om en gäldenär vid en be­talning av vanlig typ har handlat i otillböriigt syfte. Sådana svårigheter torde dock knappast behöva uppkomma i en situation som svarar mot lagrådets exempel med ställföreträdaren för ett gäldenärsbolag som låter detta betala en förfallen skuld till ett annat bolag, där han själv har intressen, liksom inte heller i det av lagrådet i annat sammanhang berörda fallet att gäldenären gör en otillbörlig betalning till närstående av en skuld som har bringats att förfalla genom särskild förfalloklausul. Det illojala motivet torde nämligen i sådana fall framstå som uppen­bart. Det bör tilläggas att ett otillbörligt syfte givelvis också föreligger, om gäldenärens direkta avsikt är att skada de övriga borgenärerna, en situation som dock enligt vad som har sagts förut får betecknas som opraktisk.

Mot bakgrund av de överväganden som nu har redovisats föreslår Jag att det till 4 § första stycket i det remitterade förslaget fogas en andra mening av följande lydelse: "Detsamma skall gälla, om gälde­nären i otillbörligt syfte gynnar viss borgenär på annat sätt än som nyss sagts och andra borgenärers rätt därigenom avsevärt förringas."

För att paragrafen redaktionellt sett skall få en tillfredsställande av­fattning förordar jag vidare att ordet "otillbörligt" får utgå i första meningen av första stycket. Ordet fyller där inte någon nödvändig funktion, eftersom det gynnande som behandlas i meningen redan med hänsyn till arten av de åtgärder som anges och kravet på att den ifråga­varande åtgärden skall avsevärt förringa övriga borgenärers rätt alllid torde framstå som otillbörligt.

Jag vill tillägga att den straffrättsliga bedömningen av gäldenärens syfte i de fall som avses i den nya andra meningen av 4 § första stycket inte sammanfaller med den mer vidsträckta innebörd som det objektiva otillbörlighetsbegreppet har i 30 § konkurslagen. Någon nackdel härav torde inte uppstå i rättstillämpningen.

Slutligen vill jag ta upp ett speciellt problem som lagrådet har berört. Lagrådet har ifrågasatt om man med betalning med ovanliga betalnings­medel kan likställa det fallet att gäldenären säljer t. ex. ett varuparti och i nära anslutning därtill betalar en förfallen skuld med de pengar som har influtit vid försäljningen. EnHgt min mening som i denna

Prop. 1975/76: 82

121

del synes stämma överens med lagrådets kan en betalning av detta slag inte anses ske med ovanliga betalningsmedel och inte heller jäm­ställas med en betalning av sådan typ. Jag vill dock erinra om att ett bortslumpande av egendom i en dylik situation kan vara att betrakta som oredlighet mot borgenärer enligt 11 kap. 1 § första stycket BrB (s. k. ekonomisk förstörelse).

Tidpunkten för ikraftträdandet av de nu aktuella ändringarna i BrB bör flyttas till den 1 juli 1976.

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

att antaga det av lagrådet granskade lagförslaget med vidtagna ändringar.

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga det förslag som före­draganden har lagt fram.

NORSTEDTS TRYCKERI, STOCKHOLM   1975     75037S