Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1982/83:113

Regeringens proposition 1982/83:113

om verksamheten vid statens industriverk, m.m.;

beslutad den 23 februari 1983.

Regeringen föreslår riksdagen alt antaga de förslag som har upptagils i bifogade utdrag av regeringsprolokoll.

På regeringens vägnar INGVAR[REDACTED_EFTERNAMN]

THAGE G[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till arbetsuppgifter och verksamhets­inriktning m. m. för statens industriverk fr. o. m. den 1 juli 1983.

Förslagen syftar lill atl stärka och effektivisera verksamheten inom industridepartementets ansvarsområde. De tar sin utgångspunkt i vissa brister i nuvarande organisation och regelsystem. Utgångspunkterna för en organisationsförändring bör enligt propositionen vara att ökad samordning skall ske på myndighetsnivå genom att handläggningen av regionalpolitiskt och industripolitiskt företagsstöd sammanförs lill industriverket saml ge­nom atl samarbetet mellan industriverket och styrelsen för teknisk utveck­ling utvecklas. Vidare skall arbetsfördelningen mellan departements- och verksnivå renodlas sä att ärenden om framför allt slöd till enskilda förelag normall skall avgöras av industriverket och endast i speciella fall av regeringen. Besvärsrätlen avses upphöra i flertalet fall.

Industriverket skall enligl propositionens förslag ges funktionen som central myndighet vad avser det regionalpoliliska slödel lill näringslivet och skall även kunna ges andra arbetsuppgifter inom regionalpolitiken i den mån de inle ankommer på annan myndighet.

I propositionen redovisas hur regeringen avser alt förverkliga dessa riktlinjer genom omfördelning av arbetsuppgifter mellan arbetsmarknads­styrelsen och industriverket resp. mellan industridepartementet och industriverket.

Industriverket föresläs överta också frågor om ianspråktagande av in-

I    

Riksdagen 1982183. 1 samt. Nr 113

Rättelse: S. I. rad 3 Står förelägger Rätlat fill: föreslär rad 4 Utgår: ovannämnd dag

Prop. 1982/83:113

2

vesteringsfonder m.m. från arbetsmarknadsstyrelsen. För detta behövs ändringar i lagstiftningen om sådana fonder och förslag läggs fram härom.

Huvuduppgifterna för industriverket blir enligl förslagen i fortsättningen dels alt genom industripolitiskt finansiellt stöd, förelagsutvecklande insat­ser och problemidenlifierande utredningsverksamhet/rrtw_/a industrins titt-växt och omvandling, dels alt genom regionalpolitiskt finansiellt förelags­stöd och särskilda insatser i anslutning härtill bidra liU en balanserad regional utveckling.

Förslag läggs fram om en programindelning av industriverkels verksam­hel i huvudprogrammen Utredningsverksamhet, Industriell omvandling och tillväxt. Regional utveckling och Småföretagsutveckling. Mäl nch medel för resp. program beskrivs och i några fall föreslås förändringar i medelsanvändningen. Bl.a. föreslås ändrade riktlinjer för industrigaranti­lån och för vissa former av regionalpoliliskt stöd.

Riksdagen föreslås la slällning till huvudsakliga riktlinjer för organisatio­nen av statens industriverk. En organisationskommitté avses bli tillkallad för all närmare bereda frågan om organisation för verket m. m. Den nya organisationen, som förutsätts träda i krafl den 1 juli 1983, bör därvid enligl förslagen i huvudsak anpassas till programstrukturen.

Organisationen på regional nivå för industripolitiskt och regionalpoli­tiskt slöd berörs inte av förslagen.

Propositionen tar slutligen upp vissa anslagsfrågor för budgelårel 1983/ 84.

Prop. 1982/83:113

3

Propositionens lagförslag

1    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:325) om avsättning till arbetsmiljöfond

Härigenom föreskrivs au i 6, 8, 10, 11, 13 och 19 §§ lagen (1974:325) om avsättning till arbelsmiljöfond' ordet "arbetsmarknadsstyrelsen" i olika böjningsformer skall bytas ul mot "statens industriverk" i motsvarande form.

Denna lag träder i krafl den 1 juli 1983.

' Senaste lydelse av 6§ 1975:23 8§ 1975:23

10

§

 1975:23

11

§

 1975:23 13 

§

1975:23

Prop. 1982/83:113

4

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:988) om avsättning till särskild in­vesteringsfond

Härigenom föreskrivs all i 6, 7, 9, 10, 12 och 18 §§ lagen (1974:988) om avsättning lill särskild investeringsfond' ordet "arbetsmarknadsstyrelsen" i olika böjningsformer skall bytas ut mol "statens industriverk" i motsva­rande form.

Denna lag träder i krafl den 1 juli 1983.

' Senaste lydelse av 6§ 1975:24

7§ 1975:24

9§ 1975:24

10 § 1975:24

12 § 1975:24

Prop. 1982/83:113

5

3   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1979:609) om allmän investeringsfond

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1979:609) om allmän investe­ringsfond '

dels all i 4, 11, 13 saml 1517§§ ordet "arbetsmarknadsstyrelsen" i oUka böjningsformer skall bytas ut mol "statens industriverk" i motsva­rande form,

dels atl 5 och 6§§ skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Förestagen lydelse

Allmän investeringsfond får las i anspråk för följande ändamål, nämligen för

a)

kostnader för reparations- och andra underhållsarbeten pä en här i riket belägen byggnad, som inle ulgör omsätlningsfiUgång i rörelse eller är avsedd all användas som bostad, och för avskrivning av ny-, lill- eller ombyggnad av en sädan byggnad,

b)

avskrivning av inventarier som, om de inle ulgör transportmedel i internationell trafik, är avsedda att användas i här i riket bedriven verk­samhel, saml ombyggnad av fartyg eUer luftfartyg och kostnader för repa­ration av farlyo eller luftfartyg,

c) kostnader för främjande av skogsbmk eller för reparations- och andra

underhållsarbeten pä en här i riket belägen markanläggning, som inte ulgör

omsätlningsfiUgång i rörelse, och för avskrivning av den del av en sådan

markanläggnings anskaffningsvärde som får dras av genom årliga värde­

minskningsavdrag,

d) kostnader för undersökningsarbete, förberedande arbete eller fiUred-

ningsarbele i gmva, stenbrott eller annan liknande fyndighet här i riket,

e) kostnader för tekniskt och naturvetenskapligt forsknings- och utveck­

Ungsarbete saml kostnader för utbildning av arbetstagare hos förelaget,

f)  kostnader för atl främja avsättningen utomlands av varor som tillverkas

här i riket.

Belopp, som har avsatts lill allmän investeringsfond, får las i anspråk endast för arbete som ulförs, inventarier som levereras och i övrigt kostna­der som hänför sig lill lid efter bokslutsdagen.

Ianspråktagande  av  allmän  in-

Ianspråktagande  av  allmän  in-

vesteringsfond   för  ändamål   som     vesleringsfond   för  ändamål   som anges i första stycket e) fär göras     anges i första stycket e) får göras endasi av förelag som bedriver in-     endasi av företag som bedriver in­dustriell  tillverkning.  lanspråkta-     duslridl tillverkning. gande enligt första stycket e) ochf) får göras endast efter medgivande av regeringen.

Ianspråktagande av allmän investeringsfond får inle avse begagnade inventarier. I fräga om inventarier som företaget har anskaffat frän nä­ringsidkare med vilken företagel är förbundet i väsentlig ekonomisk in-

' Senaste lydelse av 11 § 1981: 299 13 § 1981:299 15 §1981:299

- Senaste lydelse av   5 § 1981: 299

Prop. 1982/83:113

6

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Iressegemenskap får fonden tas i anspråk endasi om inventarierna har tillverkats under beskallningsåret.

Om allmän investeringsfond enligt beslul enligt 4 § fär las i anspråk för arbete som avses i första stycket a) eller c), får förelaget, såvida arbelel hänför sig till flera beskattningsår och avdrag pä grund av arbetet inle redan har skett, under del sista året ta investeringsfonden i anspråk för avskrivning av tillgångarna eller för täckande av kostnaderna med högsl ell belopp som svarar mol uppkomna kostnader under de ifrågavarande åren. Vad nu sagts gäller också i fråga om ny- eller ombyggnad av fartyg eller luftfartyg eller i fråga om byggnadsinventarier och markinvenlarier enligl kommunalskallelagen (1928:370).

Med byggnader, inventarier och markanläggningar försläs vid tillämp­ning av första stycket tillgångar som vid inkomsttaxeringen behandlas enligl de beslämmelser som gäller för byggnader, maskiner och andra för sladigvarande bruk avsedda inventarier respektive markanläggningar. Som inventarier anses inte tillgångar som avses i punkt 6 av anvisningarna till 29 § kommunalskallelagen.

6 §

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, arbetsmark­nadsstyrelsen kan besluta atl all­män investeringsfond fär las i an­spräk för överföring lill lagerin­vesleringskonlo. Belopp, som har överförts lill sädanl konto, skall återföras lill beskattning senast vid taxeringen för det tredje beskall­ningsåret efter det under vilket överföringen gjordes. Regeringen kan, om särskilda skäl föreligger, medge alt alerföringen får ske försl vid senare taxering. I sådant fall skall som skattepliktig intäkt också las upp elt tilläggsbelopp som sva­rar mol viss, av regeringen be­stämd andel av det återförda belop­pet.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, statens in­dustriverk kan besluta all allmän in­vesteringsfond får las i anspråk för överföring lill lagerinveslerings­konlo. Belopp, som har överförts till sådant konto, skall återföras liU beskattning senast vid taxeringen för del tredje beskallningsåret efter det under vilket överföringen gjordes. Regeringen etter, efter re­geringens bemyndigande, statens industriverk kan, om särskilda skäl föreligger, medge all alerföringen får ske försl vid senare laxering. I sådant fall skall som skattepliktig intäkt också las upp elt tilläggsbe­lopp som svarar mol viss,; beslutet angiven del av del återförda belop­pet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1983.

Prop. 1982/83:113

7

4   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1979:610) om allmän investeringsreserv

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1979:610) om allmän invesle­ringsreserv

dets alt i 7, 15 och 17 §§ ordet "arbetsmarknadsstyrelsen" i olika böj­ningsformer skall bytas ul mot "statens industriverk" i motsvarande form,

dets alt 8 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8§'

AUmän investeringsreserv får las i anspråk för följande ändamål, nämli­gen för

a)

kostnader för reparations- och andra underhåUsarbelen på en här i riket belägen byggnad, som inte utgör omsätlningsfiUgång i rörelse eller är avsedd alt användas som bostad, och för avskrivning av ny-, till- eller ombyggnad av en sådan byggnad,

b)

avskrivning av inventarier som, om de inle ulgör transportmedel i inlernafionell trafik, är avsedda alt användas i här i riket bedriven verk­samhet, samt ombyggnad av fartyg eller luftfartyg och kostnader för repa­ration av fartyg eller luftfartyg,

c)

kostnader för främjande av skogsbruk eller för reparations- och andra underhållsarbeten pä en häri riket belägen markanläggning, som inle utgör omsåtlningslillgång i rörelse, och för avskrivning av den del av en sädan markanläggnings anskaffningsvärde som får dras av genom årliga värde­minskningsavdrag,

d)  kostnader för undersökningsarbete, förberedande arbete eller lillred-

ningsarbele i gmva, stenbrott eller annan liknande fyndighet här i riket,

e)  kostnader för tekniskt och naturvetenskapligt forsknings- och utveck­

lingsarbete samt kostnader för utbildning av arbetstagare hos den skall­

skyldige,

O kostnader för atl främja avsättningen utomlands av varor som här i riket tillverkas.

Belopp, som har avsatts till allmän invesleringsreserv, får las i anspräk endasi för arbete som utförs, inventarier som levereras och i övrigt kostna­der som hänför sig lill tid efter bokslutsdagen.

Ianspråktagande av aUmän inves-

Ianspråktagande av allmän inves-

leringsreserv för ändamål som teringsreserv för ändamål som

anges i första stycket e) får göras anges i första stycket e) fär göras

endast av skallskyldig som bedri- endasi av skatlskyldig som bedri­

ver industriell tillverkning. Ian- ver industriell tillverkning. Ian­

språktagande enligl första stycket språktagande enligl första stycket

d)-f) får göras endasi efter särskilt d)-f) får göras endasi efter särskill

medgivande av regeringen.

medgivande av regeringen eller, ef-

ter regeringens bemyndigande, sta­tens industriverk.

Ianspråktagande av allmän investeringsreserv fär inle avse begagnade inventarier och föremål avsedda för utsmyckning av kontorslokaler. I fråga om inventarier som den skallskyldige har förvärvat frän näringsidka-

' Senaste lydelse av 8 § 1981:300.

Prop. 1982/83:113

8

Nuvarande lydelse

Förestagen lydelse

re med vilken han är förbunden i väsentlig ekonomisk intressegemenskap fär allmän investeringsreserv las i anspråk endast om inventarierna har tillverkals under beskallningsåret.

I fråga om anskaffning av personbil som avses i väglrafikkungördsen (1972:603) får allmän invesleringsreserv las i anspräk endast om bilen är avsedd för yrkesmässig trafik eller uthyrningsrörelse.

I fråga om anskaffning av båt som avses i 2 § sjölagen (1891:35 s. 1) får allmän investeringsreserv las i anspräk endasi om båten är avsedd för yrkesmässigt bedrivet fiske.

Med byggnader, inventarier och markanläggningar förstås vid tUlämp­ning av första stycket tillgångar som vid inkomsttaxeringen behandlas enligl de beslämmelser som gäller för byggnader, maskiner och andra för sladigvarande bruk avsedda inventarier respektive markanläggningar. Som inventarier anses inle tillgångar som avses i punkt 6 av anvisningarna fill 29 § kommunalskatlelagen (1928:370).

Denna lag träder i krafl den I juU 1983.

Prop. 1982/83:113

9

5    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1980:456) om insättning på tillfälligt vinst­konto

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1980:456) om insättning på lillfälligl vinslkonto.

dels aU i 3, 6, 11, 13, 14 och 17-19 §§ ordet "arbetsmarknadsstyrelsen" i olika böjningsformer skall bytas ut mol "statens industriverk",

dels all 7 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7§ Vinslfond får las i anspråk för följande ändamål, nämligen för

a)

kostnader för reparations- och andra underhällsarbeten pä här i riket belägen byggnad, som inte utgör lagertillgång eller är avsedd all användas som bostad, och för avskrivning av ny-, lill- eller ombyggnad av sådan byggnad,

b)

avskrivning av inventarier som, om de inte ulgör transportmedel i internationell trafik, är avsedda att användas i här i riket bedriven verk­samhel, saml ombyggnad av fartyg eUer luftfartyg och kostnader för repa­ration av fartyg eller luftfartyg,

c)

kostnader för främjande av skogsbruk eller underhåll av markanlägg­ning här i riket och för avskrivning av sådan del av anskaffningsvärdet av markanläggning som får dras av genom årliga värdeminskningsavdrag,

d)   kostnader för undersökningsarbete, förberedande arbete eller tillred­

ningsarbete i gmva, stenbrott eller annan liknande fyndighet här i riket,

e)   koslnaderför tekniskt och naturvetenskapligt forsknings- och utveck­

lingsarbete samt kostnader för utbildning av arbetstagare hos företaget,

f)    kostnader för all främja avsättningen utomlands av varor som fillver-

kas häri riket.

Belopp, som har avsatts lUl vinslfond, får las i anspråk endasi för arbete som ulförs, inventarier som levereras och i övrigt kostnader som hänför sig till tid efter bokslutsdagen.

Ianspråktagande av vinstfond för

Ianspråktagande av vinstfond för

ändamål som anges i första stycket     ändamål som anges i första stycket e) får göras endast av förelag som     e) fär göras endasi av företag som bedriver   industriell    tillverkning.     bedriver industriell tillverkning. Ianspråktagande     enligt     första stycket e) och f) får göras endast efter medgivande av regeringen.

Ianspråktagande av vinslfond får inle avse begagnade inventarier. I fråga om inventarier som företagel har anskaffat från näringsidkare med vilken företaget är förbundet i väsentlig ekonomisk intressegemenskap får fonden las i anspråk endasi om inventarierna har fillverkats under beskatt­ningsåret.

Om vinstfond enligt beslut enligt 6 § får tas i anspråk för arbete som avses i första stycket a) eller c), fär företagel, såvida arbelel hänför sig fill flera beskattningsår och avdrag på gmnd av arbetet inte redan har skett, under det sista året la fonden i anspräk för avskrivning av tillgångarna eller för täckande av kostnaderna med högst ett belopp som svarar mot upp­komna kostnader under de ifrågavarande åren. Vad nu sagts gäller också i

Prop. 1982/83:113

10

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

fråga om ny- eller ombyggnad av fartyg eller luftfartyg eller i fråga om tillgångar som avses i punkt 3 tredje stycket och punkt 4 tredje stycket av anvisningarna till 22 § samt i punkt 7 andra och tredje styckena och punkt 16 tredje och fjärde styckena av anvisningarna tUl 29 § kommunalskattela­gen (1928: 370).

Med byggnader, inventarier och markanläggningar förstås vid tillämp­ning av första stycket tillgångar som vid inkomsttaxeringen behandlas enligl de bestämmelser som gäller för byggnader, maskiner och andra för sladigvarande bruk avsedda inventarier respektive markanläggningar. Som inventarier anses dock inte tillgångar som avses i punkt 5 av anvis­ningarna lill 29 § kommunalskallelagen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1983.

Prop. 1982/83:113

11

6   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1982:1185) om inbetalning på särskilt inve­steringskonto

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:1185) om inbetalning pä särskill invesleringskonlo

dels all i 3,6, II, 13, 14 och 17-19 §§ ordet "arbetsmarknadsstyrelsen" i olika böjningsformer skall bytas ut mol "statens industriverk" i motsva­rande form,

dels all 7 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7§ Särskild investeringsfond får las i anspräk för följande ändamål, nämli­gen för

a)

kostnader för reparations- och andra underhållsarbeten på här i riket belägen byggnad, som inte utgör lagertillgång eller är avsedd att användas som bostad, och för avskrivning av ny-, till- eller ombyggnad av sådan byggnad,

b)

avskrivning av inventarier som, om de inle utgör transportmedel i inlernafionell trafik, är avsedda all användas i här i riket bedriven verk­samhel, saml ombyggnad av fartyg eller luftfartyg och kostnader för repa­rafion av fartyg eller luftfartyg,

c)

kostnader för främjande av skogsbruk eller underhäll av markanlägg­ning här i riket och för avskrivning av sådan del av anskaffningsvärdet av markanläggning som fär dras av genom ärliga värdeminskningsavdrag,

d)  kostnader för undersökningsarbete, förberedande arbete eller lillred-

ningsarbele i gmva, stenbrott eller annan liknande fyndighet här i riket,

e)  kostnader för tekniskt och naturvetenskapligt forsknings- och utveck­

lingsarbete saml kostnader för utbildning av arbetstagare hos förelaget,

f)   kostnader för att främja avsättningen utomlands av varor som tillver­

kas här i riket.

Belopp, som har avsatts till särskild investeringsfond, får tas i anspräk endasi för arbete som utförs, inventarier som levereras och i övrigt kostna­der som hänför sig till tid efter bokslutsdagen.

Ianspråktagande av särskild in-

Ianspråktagande av särskild in-

vesteringsfond   för  ändamål   som     vesleringsfond   för  ändamål   som anges i första stycket e) fär göras     anges i första stycket e) fär göras endast av förelag som bedriver in-      endasi av företag som bedriver in­dustriell  tillverkning.   lanspråkta-     duslridl tillverkning. gande enligt första stycket e) ochf) får göras endast efter medgivande av regeringen.

Ianspråktagande av särskild investeringsfond får inte avse begagnade inventarier. I fråga om inventarier som förelaget har anskaffat från nä­ringsidkare med vilken förelaget är förbundet i väsentlig ekonomisk intres­segemenskap får fonden las i anspråk endast om inventarierna har tillver­kals under beskattningsåret.

Om särskild investeringsfond enligl beslul enligt 6 § fär las i anspräk för arbete som avses i första stycket a) eller c), fär företaget, såvida arbetet

Prop. 1982/83:113

12

hänför sig till flera beskattningsår och avdrag pä grund av arbetet inte redan har skett, under det sista året ta fonden i anspråk för avskrivning av tillgångarna eller för läckande av kostnaderna med högst ell belopp som svarar mol uppkomna kostnader under de ifrågavarande åren. Vad nu sagts gäller också i fräga om ny- eller ombyggnad av fartyg eller luftfartyg och i fråga om byggnadsinveniarier och markinvenlarier.

Med byggnader, inventarier och markanläggningar förstås vid tillämp­ning av denna lag fillgångar som vid inkomsttaxeringen behandlas enligl de beslämmelser som gäller för byggnader, maskiner och andra för sladigva­rande bmk avsedda inventarier respektive markanläggningar. Motsvaran­de gäller i fråga om byggnadsinveniarier och markinvenlarier. Som inven­tarier anses dock inte tillgångar som avses i punkt 6 av anvisningarna lill '29 § kommunalskanelagen (1928:370).

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1983.

Prop. 1982/83:113

13

Utdrag

PROTOKOLL

vid regeringssammanlräde

1983-02-23

Närvarande: statsrådet I.[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Bodslröm,[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hellslröm, Thunborg

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om verksamheten vid statens industriverk, m. m.

1    Inledning

Statens industriverk (SIND) inrättades år 1973 som central myndighet för industri-, energi- och mineralpoliliska frägor (prop. 1973:41, NU 1973:54, rskr 1973:225). Under de år som har förflutit sedan industriverket bildades har förändringar beslutats som innebär alt betydande delar av verksamheten har fåll en annan organisatorisk inplacering. Hil hör bl.a. huvuddelen av verksamheten inom energi- och mineralomrädena. Samti­digt finns på andra områden sambandslinjer till verksamheter inom den statliga organisationen som inle har föranlett några organisatoriska föränd­ringar.

I november 1981 tillkallades en särskild utredare' med uppgift alt se över industriverkets verksamhet och organisafion. Utredaren, som under sitt arbete använde beteckningen induslriverksutredningen, avlämnade i no­vember 1982 betänkandet (Ds I 1982: 14) Organisation för industriell förny­else. Synpunkter på betänkandet har inhämtats genom elt kombinerat skriftligt och muntligt remissförfarande.

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels belänkandet som bilaga 1, dels en sammanslällning av remissyttrandena som bilaga 2.

I budgetpropositionen 1983 (prop. 1982/83:100 bil. 14 s. 12 och 26) har regeringen föreslagit riksdagen att, i avvaktan pä särskild proposilion i ämnel, för budgetåret 1983/84 beräkna lill Statens industriverk: Förvalt­ningskostnader elt förslagsanslag av 23 991 000 kr. och till Statens industri­verk: Utredningar m. m. elt reservationsanslag av 3 717000 kr.

Jag avser nu all la upp frågan om industriverkets fortsatta verksamhet med utgångspunkt i bl. a. del nämnda ulredningsbelänkandel. Jag anhåller atl nu få la upp även budgetfrågorna som berör, förutom de nyss nämnda

' Direktör Bo[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1982/83:113

14

anslagen, även vissa andra anslag inom industridepartementets resp. ar-belsmarknadsdeparlemenlels huvudtitel.

I frägor rörande överföring av arbetsuppgifter från arbetsmarknadssty­relsen lill industriverket har jag samrått med cheferna för finans- och arbelsmarknadsdeparlementena.

2   Föredragandens överväganden och förslag

2.1 Utgångspunkter

2.7./ Industri- och regionalpolitikens rott och inriktning under 1980-talet Utgångsläget

Den svenska industrin har sedan mitten av 1970-lalel kraftigt försvagats. Induslrisysselsältningen har snabbi gått ner och industriproduktionen har utvecklats svagare än i våra främsta konkurrentländer. Investeringsvoly­men har minskal krafligl och är nu den lägsta på flera decennier.

I den nyligen publicerade rapporten Industri och industripolitik 1982, som utarbetats inom industridepartementet, bedöms utsikterna lill en snabb återhämtning inom industrin som små. År 1983 kommer sannolikt ätt präglas av en fortsatt internationell lågkonjunktur även om del finns tendenser som talar för en viss uppgäng senare under året. De för svenskt vidkommande intressanta marknaderna för kapitalvaror inom NIC-länder' och OPEC-länder förutsätts dock inle öka i samma takt som tidigare. Utvecklingen i USA blir därför i hög grad avgörande för en eventuell förbättring i Västeuropa.

Även om konjunkturen förbättras under år 1983 sker detta från ett mycket dåligt utgångsläge. Industrins genomsniltiiga kapacitetsutnytt­jande under tredje kvartalet 1982 uppgick till knappt 80%. Arbetslösheten bland kassamedlemmar inom industrin har mer än fördubblats på 2,5 år. Ungefär var fjärde sysselsatt inom industrin arbetade år 1981 i förluslföre­tag. Antalet varslade inom industrin nådde under della år rekordnivåer. Den lönsamhelsförbältring som kunnat iakttas inom industrin efter åren 1977 och 1978 förklaras till hälften av vinsler från finansverksamhet. Avkastningen pä "produktiva" investeringar är fortfarande låg, bl.a. till följd av det höga ränteläget. Antalet konkurser fortsätter alt öka.

Bilden innehåller ocksä nägra ljuspunkter. Antalet varslade upphör atl öka. Exporten fortsätter atl utvecklas positivt och exportmarknadsandelar har ätertagits under 1982. Satsningarna på forskning och utveckling ökar. Genom devalveringen i oktober och de åtgärder för all få i gång investe­ringsverksamheten som regeringen föreslagit i propositionen 1982/83:50 om vissa ekonomisk-politiska ålgärder, m. m. har förutsättningarna för

' Newly industrialized countries.

Prop. 1982/83:113

15

industrin avsevärt förbättrats under de senasie månaderna. Man kan räkna med alt relativpriset på svenska produkter i genomsnitt sänks med 7-9% genom devalveringen.

Grunden för en långsiktig åtemppbyggnad av industrin har nu lagts. Sammantaget har möjligheter härigenom också skapats för atl börja av­veckla den omfattande subventionering av näringslivet som under senare år har bidragit lill att allvariigt försvaga statsbudgelen. Bl.a. kommer en mer restriktiv prövning atl ske i fräga om slöd lill enskilda förelag och branscher i kris.

Jag vill dock understryka alt de - främst generella - åtgärder som satts in måste kompletteras med selektiva industripoliliska insatser för atl åter­uppbyggnadsarbetet skall bli framgångsrikt. Riktmärket mäste vara alt åstadkomma en långsiktig förnyelse i näringslivet av säväl teknisk som branschmässig karaklär samtidigt som resursutnyttjandet hålls uppe via åtgärder som påverkar slmkluromvandlingsprocessen.

Den totala induslrisysselsältningen kan på lång sikt inte beräknas öka. De nya arbelslillfällen som skapas innehåller oftast andra krav på kompe­tens än de arbetsliltfällen som faller bort till följd av rationaliseringar etc. Detta innebär bl.a. ökade krav pä utbildningsinsatser. Stmkturomvand­Ungen innebär också stora geografiska spänningar, vilket kan leda lill alt resursutnyttjandet under en viss lid och i vissa regioner dämpas vid en snabb omställning.

Investeringarna under år 1982 var rekordläga. Under år 1983 beräknas industriinvesteringarna falla yllerligare något.

De genuina nyetableringarna baserade på avancerade produkter är allt­för få för all kompensera bortfall i andra industribranscher. En viktig aspekt pä förnyelsen inom näringslivet gäller den tekniska forskningen och utvecklingen (FoU). Glädjande nog har FoU-satsningarna ökat under se­nare år. FoU-investeringarna tycks dock vara koncentrerade fill ett fåtal stora koncerner och i hög utsträckning vara inriktade på rationaliserings­investeringar snarare än på atl skapa ny industriell verksamhet. Delsamma gäller i stor ulslräckning maskininvesteringarna. Atl stimulera industriin­vesteringarna är elt av de viktigaste leden i arbetet för att åstadkomma en långsiktig förnyelse.

Tillväxten hos vissa stora svenska verksladskoncerner och koncentra­tionen i näringslivet i allmänhet har skelt parallellt med en ökad specialise­ring och arbetsfördelning mellan förelag. Omfattande underleverantörs-system och kopplingar mellan de stora koncernerna och vanligtvis mindre underieveranlörer utgör en viktig bas för framtida induslriutveckling. Un­der senare år har tecken framkommit på alt dessa betydelsefulla underle­verantörssystem gradvis håller pä alt brytas upp. Detaljer och komponen­ter köps i ökad ulslräckning frän utländska underieveranlörer. Del är enligl min mening av avgörande betydelse atl Sverige även i fortsättningen förmår behälla konkurrenskraftiga komponentleverantörer.

Prop. 1982/83:113

16

Vad gäller den del av regionalpolitiken som riktar sig till näringslivet' kan man konstatera att de allmänna förutsättningarna har förändrats i en del väsentliga avseenden under de senaste åren. Den främsta förändringen är atl tillväxten i ekonomin har avtagit. Denna utveckling innebär atl del blivit svårare alt omfördela verksamheter mellan olika delar av landei. Del blir därför av allt slörre regionalpoliliskt intresse att initiera och stödja nyskapande och nyföretagande samt atl utveckla de förelag som redan finns i de sysselsättningssvaga regionerna.

Industriföretagens investeringar har, som tidigare påpekats, ändrat ka­raklär sedan mitten av 1960-lalel. En förskjutning från investeringar i byggnader och maskiner lill förmån för investeringar i forskning och ut­veckling, marknadsföring o. dyl. har skett. Denna förändring innebär del-ViS nya förutsättningar även för det regionalpoliliska stödet.

Industri- och regionalpolitikens inriktning

Behovet av offensiva insatser på de industri- och regionalpoliliska områ­dena framstår klart mol bakgrund av de senaste årens utveckling.

Om den svenska industrisektorn skall kunna förslärkas krävs såväl generella åtgärder inom den allmänna ekonomiska politikens ram - som selektiva industripolifiska insatser. En förbättrad regional balans kan en­dast åstadkommas genom en kombination av en allmän aktiviietshöjning i ekonomin och regionalpoliliska ålgärder som riktas till utsatta orter och regioner.

I arbelel med all restaurera den svenska ekonomin ingär industripoliti­ken som en viktig del. Elt cenlralt mål för industri- och regionalpolitiken är alt i ett långsiktigt perspektiv främja utvecklingen av en effektiv och konkurrenskraftig svensk industri.

Industri- och regionalpolitiken kan emellertid inle enbart utformas med tanke på den myckel långsikliga utvecklingen. De starka önskemålen om etl högt resursutnyttjande och om industriell expansion i det medellånga perspektivet måste sätta sin prägel också på dessa polilikområden. Del finns etl stort behov av industri- och regionalpoliliska insatser, som bidrar lill atl den arbetskraft som friställs i slmkluromvandlingsprocessen kan slussas över fill annan produktiv verksamhet.

En effektiv industripolitik innebär all det skapas resurser och investe­ringar som ocksä kan främja den regionala balansen. En framgångsrik regionalpolitik innebär ökat resursutnyttjande och en produklionslillväxl genom atl tidigare undersysselsatt arbetskraft kommer in i produktionen.

Jag angav i årels budgetproposifion i nägra punkter huvudinriklningen av de närmaste årens insatser inom induslrideparlemenlels ansvarsområ­de.

' Diskussionen och förslagen i denna proposition med anknytning till regionalpoliti­ken avser i huvudsak den del härav som riktar sig till näringslivet. För att förenkla framställningen används ibland även benämningen "regionalpolitik" för atl beteck­na denna del av regionalpolitiken.

Prop. 1982/83:113

17

o Att skapa öppenhet och samverkan mellan samhället, företagen och de anställda. För all en omdaning och utbyggnad av industrin skall kunna genomföras måste den kunskap och initiativförmåga som finns i indu­strin las lill vara. o All ge de offensiva insatserna inom industripolitiken ett slörre utrymme

än hittills. o All la lill vara utvecklingsmöjligheterna inom råvarubranscherna. o All intensifiera strävanden till samordning mellan industri- och regional­politiken. o Atl effektivare utnyttja den offentliga verksamheten och samhällsbyg­gandet över huvud laget som en aktiv drivkraft i den industriella utveck­lingen. o All utveckla samhällets insatser för atl stimulera verksamheten inom de mindre och medelstora företagen. Del finns inom småförelagssektorn stora möjligheter som kan realiseras om småföretagsstödet blir effekli­vare.

Den ambifionshöjning och nya inriktning av politiken som kommer lill ullryck i punkterna bör få konsekvenser för hur arbelel med atl genomföra den organiseras.

Hos regeringen bör arbelel koncentreras lill frågor som rör inriktningen av politiken i slorl och ulveckUngen av instrumenten. För alt skapa utrym­me för denna verksamhel bör en stor del av de ärenden rörande enskilda förelag som i dag avgörs av regeringen föras över till myndighetsnivån. Av enskilda förelagsärenden bör i fortsättningen endast sädana som har prin­cipiell betydelse eller annars är av stor vikl avgöras av regeringen.

På verksnivån bör en slagkraftig myndighet byggas upp med ansvar för både industripolitiskt och regionalpolitiskt motiverat slöd till näringslivet.

2.1.2 Den industri- och regionalpoliliska organisationen på central nivå nuvarande utformning och behov avförändringar

Den nuvarande industri- och regionalpolitiska organisationen har byggts upp successivt under de senaste tjugo åren. De behov av förändringar och utveckling av industri- och regionalpolitiken under de närmaste åren som har redovisats i föregående avsnitt släller krav på förändringar också av den organisation som skall verkställa politiken.

Inom industri- och regionalpolitiken finns mänga myndigheter och stöd­former. Detta är delvis en följd av atl behoven av insatser pä dessa områden har förändrats över liden. Nya organ och stödformer har vid skilda tidpunkter fillkommit för alt fullgöra olika uppgifter och svara mot aktuella behov.

Bland myndigheterna under induslridepartementet är del i första hand siatens industriverk och styrelsen för teknisk utveckling (STU) som pä central nivå verkställer den industripolitik som regering och riksdag lägger fast. Bland organ under andra departement med viktiga uppgifter inom 

2    Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 113

Prop. 1982/83:113

18

eller med beröringspunkter med industripolitiken märks bl.a. Sveriges exportråd och kommerskollegium.

Inom regionalpolitiken handlägger arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) pä central nivå frågor om regionalpolitiskt slöd lill näringslivet. I övrigt ver­kar regionalpolitiken i mycket decentraliserade former med länsstyrelser­na som ansvariga organ. Härutöver finns en rad olika specialorgan med avgränsade uppgifter inom industri- och regionalpolitiken.

Frarnväxten av nuvarande industri- och regionalpoliliska organisation och stödformer återspeglar förändringar i problembilden och ocksä den successiva ambifionshöjning som skelt för all komma till rätta med pro­blemen inom de båda polilikområdena. Den successiva uppbyggnaden och snabbi förändrade förhållanden har emellertid lett lill atl del finns problem och svagheter i nuvarande organisation och regelsystem. Dessa problem och svagheter diskuteras relativt utförligt i utredningens betänkande.

I likhet med utredningen anser jag alt det råder oklarheter i rollfördel­ningen mellan regeringen och industriverket, liksom mellan industriverket och andra organ pä central myndighetsnivå. Som en följd av dessa oklarhe­ter har enligt min mening arbetsfördelningen mellan industridepartementet och industriverket kommit alt bli mindre ändamålsenlig. Den splittrade organisationen på myndighetsnivå innebär vidare alt samordning av de industri- och regionalpolitiska resurserna försvåras. Samtidigt som det finns luckor i den nuvarande myndighetsorganisalionen finns tendenser lill överlappning pä andra områden. Del kan ocksä ibland vara svårt all finna elt naturligt huvudansvarigt organ som kan la initiativ till eller samordna industripolitiska utvecklingsinsatser.

Del ligger i de industri- och regionalpoliliska uppgifternas natur atl en helt entydig roll- och arbetsfördelning mellan olika organ inte kan åstad­kommas. Del gäller såväl fördelningen mellan politiskt ansvariga och verk­ställande organ som fördelningen mellan olika verkställande organ. De industri- och regionalpoliliska uppgifterna innefattar en kombination av mer mtinbetonade eller okontroversiella uppgifter och uppgifter som inne­bär ålgärder utöver vad som inryms i på förhand uppgjorda regelsystem. Dessutom förändras av en rad olika skäl politikens innehåll och inriktning över liden. Det är viktigt atl en motsvarande organisatorisk anpassning sker så atl resp. organ kan fylla sin roll på ell ändamålsenligt säll. Syftet bör vara alt skapa förutsättningar för all pä etl effektivare sätt utnyttja samhällels industri- och regionalpolitiska resurser, men ocksä all underiät­ta företagens överblick över myndighelsorganisation och stödsystem.

De principer som bör ligga till grund fören organisationsförändring är i allt väsentligt de som föreslagils av induslriverksutredningen. När jag i det följande lägger fram förslag om verksamhet och medelstilldelning för sta­tens industriverk m. m. ulgör dessa principer utgångspunkt. Innan jag närmare presenterar förslagen vill jag lämna en kort redogörelse för dessa principer och för propositionens uppläggning. Som jag strax återkommer

Prop. 1982/83:113

19

lill läggs nu inte fram något färdigt förslag lill ny organisation för industri­verket. I stället föreslås riksdagen ta slällning till huvudprinciperna för verksamheten. För all konkretisera dessa lämnas för riksdagens informa­tion en närmare beskrivning i vissa delar. Därvid redovisas även vad jag senare avser atl föreslå regeringen i vissa frågor som behandlats av utred­ningen och som del bör ankomma pä regeringen alt besluta om.

2.1.3 Utgångspunkterna för förslagen i proposUionen och dennas upp­läggning

Den organisationsförändring som föreslås i del följande är uppbyggd kring den nya och förstärkta roll som siatens induslriverk.enligl min mening bör få. Det innebär först och främst alt en ökad samordning sker på myndighetsnivå. Det tar sig främst ullryck i att handläggningen av regio­nalpoliliskt och industripolitiskt företagsstöd sammanförs till industriver­ket men ocksä i alt samarbelel mellan industriverket och STU utvecklas. Industriverket förutsätts också i andra sammanhang kunna få samordnan­de uppgifter i förhållande till andra myndigheter.

En viktig utgångspunkt för förslagen är vidare atl en klarare fördelning av arbetsuppgifter mellan regerings- och myndighetsnivå skall komma till stånd. Som huvudregel skall därvid gälla att ärenden som rör enskilda förelag skall handläggas pä myndighetsnivå och endasi i speciella fall av regeringen. För alt delegeringen av beslutsrätt skall fä full effekt förutsätts besvärsrätlen lill regeringen i de flesta fall av beslut av industriverket om finansiellt slöd upphöra.

Vidare blir industriverket enligt förslagen central myndighet vad avser det regionalpoliliska stödet lill näringslivet och skall också kunna ges andra uppgifter inom regionalpolitiken i den män de inte ankommer pä annan myndighet.

De nya uppgifterna för industriverket påverkar givetvis verksamheten inom regeringskansliet och andra myndigheter. Till detta återkommer jag senare (avsnitt 5). De förslag somjag redovisar i det följande är emellertid i allt väsenlligl inriktade pä industriverket. De ändrade arbetsuppgifterna innebär att verkels organisation måste anpassas till de nya förhållandena. Förutsättningarna för dess år 1973 tillskapade organisation har redan tidi­gare genomgripande förändrats. Tillskapandet av nya verksorganisationer på mineral- och energiområdena har inneburit atl delar av industriverkels organisation tillförts Sveriges geologiska undersökning (SGU) resp. det blivande statens energiverk. Vad som nu föreslås innebär att till industri­verket överförs arbetsuppgifter och resurser från arbetsmarknadsstyrelsen och industridepartementet. Det är alltså lill slor del ett "nytt" statens industriverk som påbörjar sin verksamhet den 1 juli 1983.

Induslriverksutredningen lämnade etl principförslag och förutsatte all de organisatoriska konsekvenserna närmare skulle behandlas av en organi­sationskommitté. Även jag anser att delta lillvägagångssätl är lämpligl.

Prop. 1982/83:113

20

Något i detalj utarbetat organisationsförslag finns därför inte. Jag avser att senare i dag föreslå regeringen att tillsälla en organisationskommitté. Re­geringen bör nu föreslå riksdagen att godkänna verksamhetsinriktning och programindelning av verksamheten för statens industriverk i dess nya form samt riktlinjer för en organisation för verket i huvudsaklig överensstäm­melse därmed.

Jag ser fördelar i en lösning som innebär alt medelsfilldelning lill indu­striverket sker genom någon form av programbudgetering. Jag avser atl bereda denna fråga ytterligare med riktpunkt all - om en sådan lösning visar sig praktiskt möjlig och lämplig - lägga frarri förslag härom i budget­propositionen 1984. Riksdagen bör dock nu, såsom framgår av vad jag nyss anfört, ta ställning lill den programindelning av verksamheten som avses utgöra en del av grunden för den nya organisationen.

För alt yllerligare belysa verksamheten vid del "nya" industriverket kommer jag i det följande all redovisa vad jag senare kommer alt föreslå regeringen i vissa frågor som tagils upp av utredningen men som del ankommer på regeringen alt besluta om. Jag redovisar också en preliminär utformning av de program som i fortsättningen avses styra verksamheten vid industriverket.

Bland industriverkets uppgifter avses ingå atl från arbetsmarknadssty­relsen överta handläggningen av vissa frågor enligt lagstiftningen om in­vesteringsfonder m. m. För detta krävs ändring i berörda lagar.

Förslagen i propositionen gäller inle bara organisationen av och samspe­let mellan olika organ med anknytning lill industri- och regionalpolitiken. 1 några avseenden föreslås också ändringar i fråga om av riksdagen god­kända riktlinjer för industripolitiskt och regionalpolitiskt stöd.

Propositionen är i fortsättningen upplagd på följande sätt.

I avsnitt 2.2 presenteras de förslag som underställs riksdagen för god­kännande;

2.2.1

Förändringar i statens industriverks verksamhet fr.o.m. den 1 juli 1983

2.2.2

Programindelning av industriverkels verksamhet

2.2.3

Statens industriverks organisation m. m.

2.2.4

Ianspråktagande av investeringsfonder m. m.

2.2.5

Ändrade riktlinjer för industrigarantilån

2.2.6

Ändrade riktlinjer för vissa former av regionalpolitiskt stöd.

I avsnitt 2.3 lämnas för riksdagens information en kompletterande redo­visning i vissa avseenden som enligl vad jag har anfört i det föregående det ankommer på regeringen alt besluta om eller som inle nu kräver ställnings­lagande från riksdagen.

Prop. 1982/83:113

21

2.2 Förslagen till riksdagen

2.2.1 Förändringar i statens industriverks verksamhet fr. o.'m. den 1 juli

1983

DEPARTEMENTSFÖRSLAGET:

Industriverket får ändrad och preciserad verksamhets­inriktning enligt följande.

-

Handläggningen av induslri- och regionalpolitiskt företagsstöd sammanförs inom verkel. Ärenden om framförallt slöd till enskilda förelag avgörs normall av verkel och endasi i speciella fall av regeringen. Besvärsrätlen upphör i flertalet fall.

-

Industriverket övertar handläggningen av vissa frå­gor enligl lagstiftningen om investeringsfonder m. m. (se avsnitt 2.2.4).

-

Industriverket skall kunna ges uppgiften alt vara samordnande myndighet för speciella insatsområ­den.

-

Industriverket blir central myndighet för del regi­onalpolitiska slödel lill näringslivet och skall också kunna ges andra uppgifter inom regionalpolitiken i den mån de inle ankommer pä annan myndighet.

Utredningen: Utredarens förslag överensstämmer i allt väsentiigl med de­partementsförslagei vad gäller ökad samordning på myndighetsnivån saml arbetsfördelningen mellan regerings- och myndighetsnivå. Utredaren före­slår ingen utvidgning av industriverkets arbetsområde inom regionalpoliti­ken utöver handläggningen av del finansiella förelagsstödet (se belänkan­det s. 100 fO.

Remissinstanserna: Praktiskt laget samtliga remissinslanser tillstyrker kommilléförslagel. Flera remissinslanser, t.ex. arbetsmarknadsstyrelsen, landstingsförbundet och LO, framhåller dock all del är viktigt alt i den framtida organisationen beakta nödvändigheten av all göra åtskillnad mel­lan regionalpoliliska och andra målsättningar. Arbetsmarknadsstyrelsen saml yllerligare elt par remissinstanser är tveksamma om del lämpliga i atl avskaffa besvärsrätlen (se bil. 2 sid. 146 och 149).

Skäl för departementsförslaget: Som grund för den fortsalla verksamheten vid industriverket ligger dess hittillsvarande uppgifter och verksamhet på det industripoliliska området. Vad som nu tas upp och behandlas är de förändringar och preciseringar i uppgifterna och verksamheten som jag föreslår.

Industri- och regionalpolitiken slår inför en rad uppgifter som rör förny­else, omställning och utveckling av svenskt näringsliv. I detta arbete

Prop. 1982/83:113

22

kommer ell slort anlal myndigheter och andra organ, var och en inom sitt ansvarsområde, atl medverka tillsammans med näringslivet.

För all de industri- och regionalpoliliska resurser som riktas mot nä­ringslivet skall ulnylljas på effektivast möjliga sätt krävs dock all olika insatser samordnas och kompletterar varandra. Detta gäller inte minst när samhällels insatser skall koncentreras på speciella områden. Huvudansva­ret för atl en sådan samordning sker ligger hos regeringen. Del är emeller­tid också angeläget atl ell sammanhållande verkställighelsansvar finns pä myndighetsnivån. Jag finner del därför naturligt atl den roll som statens industriverk redan har i detta avseende förstärks och utvecklas.

I syfte all åstadkomma en sådan förstärkning och utveckling av industri­verkets roll är del främst i tre avseenden somjag föreslär förändringar.

Samordning på myndighetsnivå

Ärenden som rör regionalpolitiskt stöd lill näringslivet har alltsedan slödel infördes handlagts av arbetsmarknadsstyrelsen. Frägan om en över­föring av handläggning och administration av del regionalpoliliska stödet pä central myndighetsnivå lill annan myndighet har tidigare behandlats bl.a. av den s.k. kommerskoUegieulredningen (SOU 1971:69).

Utredningen förordade en överflyttning från arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) lill den nya industripoliliska myndighet man föreslog skulle bildas ("nya kommerskollegiet", sedermera statens industriverk). Flertalet re­missinstanser avstyrkte förslaget. Dåvarande industriministern menade alt vinsler från administrativ och informalionsmässig synpunkt skulle kunna uppnås med den föreslagna samordningen av det finansiella förelagsstödet. Med hänsyn till det samordningsbehov som ocksä föreligger mellan lokali­seringspolitiken och arbetsmarknadspolitiken ansåg emellertid industrimi­nistern atl någon ändring av dåvarande myndighelsorganisation inte borde komma lill slånd (prop. 1973:41).

Förutsällningarna för all bedriva regionalpolitik enligl tidigare metoder, dvs. genom all påverka lokaliseringen av en växande industriseklor samt alt omfördela förelag mellan olika delar av landet, har därefter förändrats i väsentliga avseenden. De regionalpolitiska medel som riktar sig lill indu­strisektorn utnyttjas därför i allt större utsträckning till all stimulera förny­else och tillväxl i befintliga företag samt nyföretagande. Dessa uppgifter ulgör samtidigt väsentliga delar av den allmänna industripolitiken. Samma grundläggande krav på lönsamhet gäller för förelagsinsalserna inom både regional- och industripolitiken. Del är därför enligt min mening naturligt alt i nuvarande situation sammanföra handläggningen av regionalpolitiskt och industripolitiskt företagsstöd lill en myndighet. En sådan samordning un­derlättar också företagens överblick och ger administrativa fördelar, t. ex. i fråga om lönsamhetsbedömningar saml bevakning, kontroll och uppfölj­ning av lämnade slöd. Den ger bättre förutsättningar för en utveckling av arbetsmetoder och instrument där hänsyn till flera mäl förenas. Vidare

Prop. 1982/83:113

23

skapas bättre förutsättningar för all analysera och ulvärdera effekterna av samhällets stöd lill näringslivet.

Jag har tidigare redogjort för induslri- och regionalpolitikens uppgifter inför återstoden av 1980-talel. Jag angav därvid också de samband som finns mellan de båda polilikområdena.

De nära sambanden hindrar emellertid inle alt del kan uppslå konflikter mellan respektive poUlikområdes primära mäl. Detta har behandlats av industriverksutredningen och påpekas ocksä av vissa remissinslanser. Del är därför angeläget atl utforma industriverkets programstruktur och in­terna organisation på ett säll som medger all de induslri- och regionalpoli­liska strävandena även fortsältningsvis kan vägas mot varandra. Jag åler­kommer senare lill dessa frågor (avsnitt 2.2.2).

Den tekniska förnyelsen är en viktig del av den industriella förnyelse­processen. Regeringen har i årels budgetproposition bl. a. föreslagit ökade resurser för teknisk forskning och utveckling. För alt effektivisera använd­ningen av de industripoliliska resurserna år det angelägel alt utveckla samarbetet mellan industriverket och styrelsen för teknisk utveckling. Jag återkommer senare (avsnitt 2.3) till samarbetet mellan industriverket och STU.

I olika sammanhang har framhållits alt det finns behov av atl någonslans i den industripoliliska myndighetsorganisalionen kunna lägga etl samord­nande ansvar för breda insatsområden, där etl engagemang från flera olika myndigheter och organ är nödvändigt. I induslriverksutredningen redovi­sas etl par exempel havsleknikområdel och dala-eleklronikomrädet (se betänkandet s. 95 och 99 ff). Enligt min mening bör del vara lämpligl atl i framtiden ge i första hand statens industriverk mandal atl samordna indu­striella utvecklingsinsatser inom breda insatsområden som kräver medver­kan från flera olika myndigheter och organ. Jag förutsätter att sådana mandal ges av regeringen från fall fill fall för specifika insatser.

Jag vill i delta sammanhang understryka atl det är utomordentligt vä­sentligt all industriverket i sin verksamhet håller nära kontakt med par­terna på arbetsmarknaden och med myndigheter och organisalioner som har anknytning till industripolitiken.

Fördelning   av   arbetsuppgifter   mellan,  regerings-   och myndighetsnivå

Den roll- och arbetsfördelning som har utvecklats mellan regeringen ä ena sidan och industriverket och arbetsmarknadsstyrelsen å den andra innebär atl ärenden som avser finansiellt slöd till enskilda förelag i bety­dande ulslräckning beslutas av regeringen. Orsakerna är flera. Regelsyste­men har utformats så att i många fall undantag från huvudreglerna medges under speciella omständigheter, varvid man lagl denna prövning på rege­ringen. Alt stöd lämnas med etl stort belopp har också varit etl skäl att

Prop. 1982/83:113

24

förbehålla regeringen prövningen. Vidare har regeringen haft möjlighet atl direkt la upp ärenden utan all beredning skett vid någon myndighet. Den vanligaste orsaken till atl ärendet prövas av regeringen är dock atl besvär anförs över de cenirala myndigheternas beslut.

En viss delegering, bl.a. med avseende på ärenden om regionalpolitiskt stöd, har visserligen skett under senare år. De förhållanden som nu gäller är dock enligl min mening fortfarande otillfredsställande i vissa avseenden. För det första binds pä delta sätt en alltför slor del av industridepartemen­tets resurser till handläggningen av enskilda stödärenden. För del andra bidrar de tUl att skapa en oklar roll- och ansvarsfördelning mellan myndig­het och departement. Delta kan vara lill betydande nackdel för myndighe­ternas relationer lill förelagen.

Del är mol denna bakgrund angelägel alt rollfördelningen mellan rege­rings- och myndighetsnivå görs tydligare. Jag föreslär därför att beslutsrät­ten i fräga om finansiellt stöd till förelag i ökad utsträckning läggs pä industriverket. Regeringen bör endasi i speciella fall pröva enskilda stöd-ärenden. I ärenden som har initierats av regeringen bör vidare industriver­ket informeras pä sä tidigt stadium som möjligl. Verket bör också i ökad utsträckning medverka i beredningen av sådana ärenden.

En så långtgående delegering av beslutsrätten somjag här föreslär skulle emellertid inte få någon större praktisk betydelse, om elt ärende efter avslag kan föras upp pä regeringsnivån genom besvär.

Del ankommer på regeringen atl avgöra frägan om besvärsräll skall finnas när det gäller visst slag av ärende.

Huvudsyftet med besvärsrätt är all tillgodose enskildas rättsskydd. De starkaste skälen mol all begränsa besvärsrätlen finns därför i fråga om sädana beslut som ingriper i enskildas rätt. Nästan alla lån, bidrag, garanti­er etc. som lämnas lill näringslivet i industripolitiskt eller regionalpolitiskt syfte utgörs av förmäner som kan men inte behöver lämnas, även om formella förutsättningar finns. Rättsskyddsaspekten får i sådana fall inte samma betydelse som när en ovillkorlig rätt finns. Redan nu gäller atl besvärsrätten saknas i fråga om de stmkturgarantier industriverket kan lämna. Detsamma gäller ocksä t. ex. i fräga om beslul om regionalpolitiskt slöd som fatlats av länsstyrelse och slöd via de regionala utvecklingsfon­derna liksom i åtskilliga andra fall som rör finansiellt stöd lill näringslivet, t. ex. slöd lill teknisk forskning och utveckling via STU m. m. Dä del inte heller finns någol annat starkt skäl mol att begränsa rätlen alt överklaga industriverkets beslut i ärenden om finansiellt stöd bör besvärsrätten över verkels beslul i sådana ärenden upphöra i flertalet fall.

Vid mina överväganden i denna fråga har jag beaktat atl industriverket enligl mitt förslag skall hänskjuta frågor som verkel bedömer ha principiell betydelse eller eljest vara av slor vikl till regeringen för prövning.

Jag avser atl uppmärksamt följa tillämpningen och effekterna av de föreslagna nya reglerna för beslul av industriverket om finansiellt stöd. En

Prop. 1982/83:113

25

utvärdering av besvärsrältens upphörande bör enligt min mening ske efter några är.

Jag vill i detta sammanhang nämna atl frågan om en begränsning av regeringens besvärsärenden nyligen har prövats av en särskild arbetsgmpp (Ju 1982: B). Arbetsgruppen har presenterat sina förslag i rapporten (Ds Ju 1982: 14) Färre besvärsärenden hos regeringen. Enligl arbetsgruppen bör besvärsprövning vara en uppgift för regeringen bara när det är önskvärt atl elt politiskt ansvarigt organ dirigerar utvecklingen i praxis, ger praxis en viss profil eller länkar utvecklingen i viss riktning. För att regeringen skall kunna inrikta sina krafter på de viktigare ärendena förordar gruppen bl. a. atl man i ökad utsträckning ersätter rätten all anföra besvär hos regeringen med en lämpligl avvägd möjlighel eller skyldighet för myndigheterna atl hänskjuta viktigare ärenden lill regeringen. Som exempel där della fram­står som lämpligl nämner arbetsgruppen bl. a. industrigarantilån.

Mina förslag ligger i linje med arbetsgruppens förslag.

Jag vill här nämna atl del är väsentligt atl industriverket vid avgörandet av ärenden som gäller statligt stöd lill enskilda förelag beaktar Sveriges inlernalionella förpliktelser. Industriverket bör i tolkningsfrågor rådgöra med kommerskollegium. Vid oenighet mellan industriverket och kollegiet bör ärendet underställas regeringens prövning.

Myndighetsuppgifter belräffande regionalpolitiskt slöd lill näringslivet

Det finns i dag ingen myndighet som ullalal har funktionen som centralt myndighetsorgan för regionalpolitiken. Det beror framför allt på alt regio­nalpolitiken är seklorsövergripande och spänner över elt brett fäll av verksamheter.

Detta innebär att en rad myndigheter både på central och regional nivå har ett ansvar för atl de regionalpolitiska målen uppnås. Beträffande de direkta regionalpoliliska stödmedlen administrerar AMS i dag det regional­poliliska stödet lill näringslivet. På regional nivä är länsstyrelsen samord­nande myndighet och ansvarig för bl.a. lokaliseringsstöd, glesbygdsstöd och projektverksamhet saml regionalpoliliska planerings- och utvecklings­insatser. Motsvarande cenirala samordningsansvar finns i dag inom rege­ringskansliet. Hämtöver finns särskilda stiftelser, t. ex. Stiftelsen Industri­centra, och andra organ som skapats för speciella ändamål.

Med hänsyn lill del seklorsövergripande innehållet i regionalpolitiken är del naturligt atl delta sätt att organisera de regionalpolitiskt motiverade insatserna beslår i sina huvuddrag. Ell par preciseringar och komplette­ringar bör emellertid enligt min mening göras.

För del första bör slås fast att statens industriverk har funktionen som central myndighet för det regionalpoliliska stödet lill näringslivet. I denna funktion bör enligt min mening även ligga atl aktivt arbeia för ell effektivt utnyttjande av del regionalpoliliska slödel i syfte alt främja sysselsättning-

Prop. 1982/83:113

26

en i stödområdena eller speciella delar av dessa. Industriverket bör därför svara för vissa verksamheter med denna inriktning som i dag handhas av regeringen/industridepartementet. Jag återkommer senare till delta (av­snitt 2.3.2). För alt bygga upp kompelens och probleminsikt vad gäller den regionala utvecklingen är del vidare enligl min mening viktigt att verkel får arbeia ocksä med andra uppgifter som rör framför allt näringslivels regio­nala utveckling och som inle direkt faller inom annan myndighels kompe­tensområde. Därför bör, för del andra, slås fasl atl industriverket skall kunna ges också andra uppgifter inom regionalpolitiken i den mån de inle ankommer pä annan myndighet.

Det framgår av vad jag nu har anfört atl regionalpoliliska frågor med anknytning till bl. a. den offentliga sektorn faller utanför del arbetsområde somjag anser all industriverket skall ha.

2.2.2 Programindelning av statens industriverks verksamhet

DEPARTEMENTSFÖRSLAGET:

Huvudprogrammen i industriverkets verksamhet är Utredningsverksamhet, Industriell omvandling och till­växt. Regional utveckling och Småföretagsutveckling.

Utredningen: Utredaren föreslär att programbudgetering införs för indu­striverket med huvudprogrammen Utredningsverksamhet, Slrukluranpas-sande åtgärder. Industri- och regionalpolitiskt finansiellt stöd och Före­lagsutveckling (se betänkandet s. 132 ff.).

Remissinstanserna: Endasi ett fåtal remissinslanser kommenterar försla­get. RRV anser alt programstrukturen bör utredas yllerligare. AMS anser atl regionalpolitiken bör utgöra etl egel program, (se bil. 2 s. 150).

Skäl för departementsförslaget: Två huvudskäl gör alt jag anser atl frågan om någon form av programbudgetering för industriverket bör prövas när­mare.

Enligt min mening försvårar den nuvarande mångfalden av anslag inom industriverkets ansvarsområde en önskvärd överblick och prioritering. Vid en övergång lill programbudgetering skulle statsmakterna för del förs­ta fä en god överblick över viktiga insatsområden inom industri- och regionalpolitiken, över vilka aktiviteter de rymmer och över hur mycket medel som satsas inom respektive insatsområde. Programbudgeteringen skulle ge bättre förulsällningar för avvägningar och prioriteringar från statsmakternas sida mellan de olika insatsområdena/programmen.

För del andra skulle programbudgetering möjliggöra en större flexibilitet i industriverkets medelsanvändning. Verkel kunde ges möjlighel att i viss ulslräckning välja den kombination av insatser inom varje huvudprogram som bäsl bidrar lill all uppfylla programmets mål.

Vissa anslagslekniska problem är emellertid förknippade med atl införa

Prop. 1982/83:113

27

denna budgeleringsmetod för industriverket. En övergång till medelstill­delning genom någon form av programbudgetering kräver därför ytterliga­re beredning innan förslag kan läggas fram.

Även om en övergång lill programbudgetering inte nu föreslås ske anser jag del lämpligl atl formulera och slå fasl huvudområdena i industriverkels verksamhel i termer av program. Della underlättar arbelel i den organisa­tionskommitté som jag senare i dag föreslår atl regeringen skall tillkalla med uppgift bl. a. alt utarbeta etl förslag lill organisation för industriver­ket. Vidare kan verkels anslagsframställning för budgetåret 1984/85 anpas­sas lill en given programindelning, dock med resurser begärda enligl nuva­rande anslagsslruklur.

Jag föreslår all industriverkets verksamhet indelas i följande huvudpro­gram:

-

utredningsverksamhet

-

industriell omvandling och tillväxt

-

regional utveckling

-

småföretagsutveckling

Med hänsyn lill att någon programbudgetering inte sker i fräga om de anslag som nu begärs för verksamheten finns inte anledning alt riksdagen nu tar ställning lill detaljutformningen av mål, medel och verksamhetsin­riktning för programmen. För riksdagens information redovisar jag dock senare (2.3) en skiss lill sådan utformning. Jag inskränker mig här till all kommentera programindelningen som sådan.

Till grund för mitt förslag till huvudsaklig programstruktur ligger alt inom etl och samma program samla aktiviteter med elt gemensamt mål. Med en sädan programindelning underlättas enligl min mening statsmak­ternas överblick och prioritering liksom myndighetens verksamhetsplane­ring och resultatanalys.

Med denna utgångspunkt anser jag atl insatser med det gemensamma målet all främja utvecklingen av ny eller befintlig induslri och all främja uppkomsten av en långsiktigt konkurrenskraftig industristruktur bör sam­manföras i ell huvudprogram benämnt Industriell omvandling och tUlväxt. Härunder ryms såväl insatser som i slmkluranpassande syfte riktar sig lill företag inom viss bransch eller sektor (nuvarande branschprogram, stmk­turgarantier m. m) som stöd av mera generell karaklär. I della program hör också hemma sådana samordningsuppgifter inom speciella industripolilis­ka insatsområden som kan komma atl uppdras ål industriverket i enlighet med vad jag tidigare har föreslagit (avsnitt 2.2.1). Både finansiellt slöd och insatser i form av företagsservice (konsultinsatser, rådgivning, utbildning, stöd till marknadsföringsinsatser m. m.) ulgör medel i programmet.

Jag anser vidare atl arbetsuppgifter med del gemensamma målet alt främja regional utveckling bör sammanföras lill etl egel huvudprogram Regional utveckling. I programmet ingår bl. a. det regionalpolitiska slödel lill näringslivet öch andra regionala utvecklingsinsatser som industriverket enligt mitt förslag skall svara för.

Prop. 1982/83:113

28

Jag vill här erinra om atl milt förslag all sammanföra del regionalpoli­fiskt och industripoliliskl betingade företagsstödet till industriverket har två huvudskäl. Del ulgår för det första från det faktum atl regionalpolitiken vad gäller stödet till näringslivet och industripolitiken över liden har när­mat sig varandra i den praktiska tillämpningen till följd framför allt av en ändrad industriell problembild. Myckel är gemensamt förde bägge insats­områdena i fråga om medel, målgrupp, grundläggande lönsamhetskrav, kunskapsbas och beslutunderlag.

För del andra ligger del fördelar i atl inom en och samma organisation kunna göra en avvägning mellan industripolifikens strävan att främja ut­vecklingen av en effekfiv och konkurrenskraftig induslri och regionalpofili-kens strävan till balanserad regional utveckling. En sådan avvägning förut­sätter emellertid alt de industri- respektive regionalpolitiska strävandena särskiljs i olika huvudprogram.

Del som skiljer de industri- respekfive regionalpolitiska insatserna bör därför enligl min mening markeras genom programuppbyggnaden. Del som förenar bör fä sill genomslag genom organisalionsuppbyggnaden. Jag ålerkommer strax lill detta.

Med samma principiella resonemang faller det sig naturligt alt samla arbetsuppgifter som speciellt riktar sig lill de mindre och medelstora före­tagen inom ett huvudprogram för Småföretagsutveckling.

Huvudprogrammet Utredningsverksamhet kan inle på samma säll moti­veras utifrån en måldiskussion. Jag vill motivera programmet på följande säll. Resultatet av utredningsverksamheten ger bl.a. statsmakterna och verket självt ett underlag för industri- och regionalpolitiska bedömningar, prioriteringar och insatser. Programmet utgör därmed elt medel. Syftet med eller målet för programmet är all ta fram elt sädanl underiag.

Mitt förslag lill programstruktur sammanfaller med utredarens i fräga om programmen Utredningsverksamhet och Småföretagsutveckling. Del skiljer sig från dennes främst vad gäller det finansiella företagsstödet. Utredarens programförslag innebär sålunda all samtliga finansiella stöd­former samlas i ell huvudprogram för Induslri- och regionalpoliliskt finan­siellt slöd. Den utgångspunkt somjag har haft för programindelningen ger en lösning där del induslri- respekfive regionalpoliliska finansiella stödet fördelas på två olika huvudprogram. Samlidigt sammanförs i mitt förslag del industripolitiskt betingade företagsstödet med de slmkluranpassande åtgärder av servicekaraktär som enligl utredarens förslag skall utgöra programmet Slmkluranpassande åtgärder.

Min preliminära uppfattning om programmens närmare utformning framgår av avsnitt 2.3.

Prop. 1982/83:113

29

2.2.3 Statens industriverks organisation m.m.

DEPARTEMENTSFÖRSLAGET:

Industriverket behåller myndighetsformen och organi­seras fr.o.m. den 1 juli 1983 i huvudsaklig överens­stämmelse med de riktlinjer för verksamheten och den programstruktur som föreslagils i avsnitten 2.2.1 och 2.2.2.

Utredningen: Utredarens förslag sammanfaller i princip med departe­mentsförslagei. Utredaren utgår dock frän en annan programstruktur (se betänkandet s. 130 och 133).

Remissinstanserna: Remissinslanserna lämnar fä kommentarer i organisa­tionsfrågan. Inga invändningar framförs mot den föreslagna principen att organisationen bör anpassas lill programstrukturen. AMS understryker vikten av klar boskillnad mellan handläggningen av industripolitiskt slöd ä ena sidan och regionalpoliliska slödärenden ä den andra.

Skäl för departementsförslaget: Organisationsförändringarna under de se­naste åren har bl.a. inneburit atl industriverkets arbetsuppgifter inom energi- och mineralområdena har brutits ut. Därmed har huvuddelen av verkels uppgifter av traditionell myndighelskaraklår - tillämpning av lag­stiftning, föreskrivande verksamhel, tillsyn - försvunnit. Verkets arbets­uppgifter fär nu en klar tyngdpunkt på insatser som syftar lill atl på olika säll stödja och stimulera industriell utveckling. Stora delar av verksamhe­ten har en sådan karaklär alt del kan vara motiverat att överväga annan associationsform för verkel än myndighetsformen.

Valet av associationsform bör ske i en avvägning mellan ä ena sidan krav pä styrning och insyn från statsmakternas sida och önskemål om flexibili­tet i arbetsformer och resursanvändning ä den andra. Jag anser liksom utredaren övervägande skäl tala för all industriverket också i fortsättning­en organiseras som myndighet. Den önskvärda flexibiliteten för verksam­heten bör enligl min mening kunna uppnås även inom ramen för myndig­hetsformen. Jag avser föreslå regeringen att uppdra ål organisationskom­mittén atl överväga förslag i detta syfte.

Jag har tidigare berört bakgrunden till förslagel alt regeringen efter förslag från organisationskommittén får besluta om den nya organisationen enligt av riksdagen godkända riktlinjer. Utgångspunkten bör därvid vara alt programstrukturen följs i huvudsak. Därmed underlättas en fortlöpande målanalys och hantering av målkonflikter.

Jag vill för riksdagens information nämna atl en fullständig anpassning av organisationen lill den av mig föreslagna programstrukturen enligl min uppfattning inle är lämplig. Vissa avsteg från principen kan behöva göras. Jag anser sålunda att all handläggning av frågor rörande finansiellt före­tagsstöd inom programmet för Industriell utveckling och omvandling och

Prop. 1982/83:113

30

programmet för Regional utveckling med fördel kan samlas i en enhet. Regelsystem och beslulskrilerier för dessa stödformer är skilda men den kompelens och del bedömningsunderiag som krävs i ärendeberedningen är i stort densamma. En integrerad organisation torde enligt min mening ge de bästa förutsättningarna för effektivitet i den industri- och regionalpoliliska stödgivningen och för en rationell ärendehantering.

Eftersom emellertid program- och organisalionsansvar inte lill alla delar sammanfaller i denna lösning, är del en viktig fråga hur beslutsfattandet organiseras. Det bör ankomma på styrelsen atl slå fast beslutsordningen. Jag återkommer senare (avsnitt 2.3.4) lill denna fråga i vad avser parismed­verkan vid beslut om regionalpolitiskt stöd m. m.

Utöver enheter som på lämpligt sätt svarar mol programmen för indust­riverkets verksamhel måste i organisationen ingå också administrativa funktioner. Jag vill i delta sammanhang också framhålla all planering, samordning och information utgör vikliga instrument både för ett smidigt fungerande samarbete i organisationen och för effektiv måluppfyllelse.

2.2.4 Ianspråktagande av investeringsfonder m. m.

DEPARTEMENTSFÖRSLAGET:

De uppgifter som arbetsmarknadsstyrelsen har enligt nuvarande lagsiiftning om olika investeringsfonder m. m. överförs på industriverket.

Regeringen får bemyndiga industriverket atl besluta om ianspråktagande av dessa fonder även lill ändamål som enligl nuvarande lagstiftning kräver regeringsbe­slut.

Förslagen genomförs genom ändringar i berörda la­gar.

Utredningen: Utredaren föreslär att handläggningen av investeringsfonds­ärenden på central myndighetsnivå överförs till industriverket (se betän­kandet s. 118). Han behandlar inte närmare frågan om ytterligare delege­ring av beslutanderätt från regeringen till industriverket. Remissinstanserna: Remissinslanserna är positiva till utredarens förslag (se bilaga 2 s. 147).

Skäl för departementsförslaget: Med investeringsfonder m. m. avses i del följande:

1.

.Arbetsmiljöfond enligl lagen (1974: 325) om avsättning lill arbelsmil­jöfond.

2.

Investeringsfond enligl lagen (1974:988) om avsättning till särskild investeringsfond.

3.

Investeringsfond enligt lagen (1979:609) om allmän investeringsfond.

4.

Investeringsreserv enligt lagen (1979:610) om allmän investeringsre­serv.

Prop. 1982/83:113

31

5.

Vinslfond enligt lagen (1980:456) om insättning på tillfälligt vinsl­konto.

6.

Särskild investeringsfond enligl lagen (1982: 1185) om inbetalning på särskilt invesleringskonlo.

Syslemel med investeringsfonder i företagen har under senare år i stor ulslräckning fungerat som en allmän investeringsstimulans. Fonderna har varit generellt frisläppta antingen för hela näringslivet eller för industrin och stödområdena. Arbetsmarknadsstyrelsen har i de senasie årens an­slagsframställningar tagit upp frågan om administrationen av investe­ringsfonderna. Mot bakgrund av hur systemet utnyltjals under senare är har styrelsen ansett atl frågan om en överföring av ansvaret för fonderna lill annan myndighet bör prövas.

Systemet med investeringsfonder har kopplingar till både regionalpoliti­ken och den allmänna industripolitiken. Det har också förutsättningar att kunna utnyttjas mera aktivt som ett medel inom båda dessa politikområ­den.

Jag anser därför alt del är lämpligl alt industriverket även handlägger frägor om ianspråktagande av investeringsfonder och alt ärendena således överförs från arbetsmarknadsstyrelsen till industriverket.

Jag har i del föregående som en allmän princip framhållit atl endasi ärenden som har principiell betydelse eller eljest är av slor vikt framdeles skall avgöras av regeringen. Övriga ärenden bör så långl möjligl delegeras till den cenirala myndigheten och i samband därmed bör också rätten all besvära sig lill regeringen över myndighetens beslut avskaffas.

Enligl nuvarande bestämmelser i 5 § tredje stycket lagen öm allmän investeringsfond får medgivande lill ianspråktagande av allmän investe­ringsfond för vissa ändamål lämnas endast av regeringen. De ändamål som avses är

-

kostnader för tekniskt och naturvetenskapligt forsknings- och utveck­lingsarbete samt kostnader för utbildning av arbetstagare hos förelaget (enligt 5 § första stycket e) nämnda lag) samt

-

kostnader för alt främja avsättningen utomlands av varor som tillverkas här i riket (enligl 5 § första stycket O nämnda lag).

Motsvarande bestämmelser finns i 8 § lagen om allmän invesleringsre­serv, i 7 § lagen om insättning på tillfälligt vinslkonto samt i 7 § lagen om inbetalning på särskilt invesleringskonlo.

I linje med principen om delegering av arbetsuppgifter bör regeringen fortsättningsvis kunna bemyndiga industriverket att medge ianspråktagan­de av allmän investeringsfond m. m. även för nyss nämnda ändamål. Detta föranleder att de nämnda författningsbestämmelserna bör ändras sä att regeringen fär etl sädanl bemyndigande. Eftersom ärendena ofta inrymmer komplicerade frågor av taxeringsteknisk natur är jag f. n. dock inte beredd atl föreslå alt rätten alt anföra besvär hos regeringen över industriverkels beslul avskaffas.

Prop. 1982/83:113

32

Vidare anser jag atl regeringen bör kunna delegera till industriverket att besluta enligt 6 § lagen om allmän investeringsfond om förlängning av den period inom vilken belopp som överförts lill lagerinvesleringskonlo skall återföras till beskattning.

Enligl nuvarande beslämmelser i 2 § förordningen (1980:846) om fri­släpp av investeringsfonder får arbetsmarknadsstyrelsen inte pröva en ansökan om ianspråktagande av investeringsfond om den avser en investe­ring för vilken företagel beviljats eller ansökt om statligt regionalpolitiskt slöd. Bakgrunden lill denna ordning är all samtidigt utnyttjande av investe­ringsfonder och regionalpolitiskt stöd har ansetts böra komma i fråga endasi i undanlagsfall och alt frägan bör bedömas från bäde induslri- och regionalpoliliska utgångspunkter.

För riksdagens kännedom vill jag redovisa atl jag, med hänsyn lill den samordning av induslri- och regionalpoliliskt stöd som jag tidigare föror­dat, i annat sammanhang avser föreslå regeringen atl industriverket be­myndigas all pröva även en ansökan om ianspråktagande av investerings­fond för ändamål för vilket beviljats eller ansökts om regionalpolitiskt stöd.

Enligl bestämmelserna i sistnämnda paragraf får arbetsmarknadsstyrel­sen inle heller pröva en ansökan som avser en investering utanför stödom­rådena vilken översfiger 15 milj. kr. Denna regel har fillkommit främst för alt slörre projekt skall prövas även från regionalpolitisk synpunkt. Delta sker bl.a. genom del arbete med lokaliseringssamräd som bedrivs inom industridepartementet. Eftersom regeln visat sig värdefull för detta ända­mål anser jag att den tills vidare bör behållas.

Somjag återkommer till i avsnitt 3 har - efter samråd med chefen för finansdepartementet - inom industridepartementet upprättats förslag till lagändringar i de avseenden som här nämnts. Med hänsyn till lagändringar­nas art anser jag atl lagrådets hörande över dessa förslag inte krävs.

2.2.5 Ändrade riktlinjer för industrigarantilån

DEPARTEMENTSFÖRSLAGET:

I riktlinjerna för atl bevilja industrigarantilån slopas begränsningen att länegaranti lämnas främst till små och medelstora företag.

Skäl för departementsförslaget: F.n. gäller för industrigarantilån alt de statliga garantierna lämnas för alt främja utvecklingen av främst smä och medelstora förelag. Bakgrunden lill della är att när statsmaklerna senast behandlade systemet med industrigarantilån (prop. 1977/78:40, bil. 

I. 

NU 1977/78:34, rskr 1977/78: 110) saknade de regionala utvecklingsfonderna möjlighel atl ställa egna garantier. Syslemel med industrigarantilån sågs därför främst som ett alternativ till finansiering i form av rörelselån från regional utvecklingsfond. Lånevillkoren för industrigarantilån är sålunda

Prop. 1982/83:113

33

Ukartade de som gäller för rörelselån. Sedan år 1980 har emellertid de regionala utvecklingsfonderna möjlighel all ställa egna lånegarantier (prop. 1979/80:101, bil. 8, NU 1979/80:32, rskr 1979/80:172). Sedan dess har industrigarantilån lämnats främst med större belopp och i sådana fall där den regionala utvecklingsfonden inle har kunnat svara för finansieringen pä grund av beloppsbegränsningen för sina lån och garantier. Beloppsmäs­sigt har en slor del av lämnade industrigarantilån under de senasie budget­åren avsett större företag. Anlalsmässigl har dock de små och medelstora förelagen dominerat. Enligt min mening är del nu lämpligl alt uttryckligt renodla stödformerna på följande sätt.

Systemet med industrigarantilån bör användas i första hand för all läcka kapitalbehov på belopp som överstiger de regionala utvecklingsfondernas lånegräns, dvs. f. n. 2 milj. kr. per förelag. För all öppna möjligheter för en närmare samordning med strukturgaranlier bör begränsningen all industri­garantilån i första hand lämnas till små och medelstora förelag slopas. Jag vill dock anmäla all del är min bedömning alt huvuddelen av antalet induslrigaranlilån även i fortsättningen kommer all ges till små och medel­stora företag. Del bör emellertid klargöras all huvudsyftet med dessa på central nivå administrerade garantier är all, oavsett företagsstoriek, under­lätta finansieringen av projekt och företag så alt en frän samhällsekono­misk synpunkt gynnsam industristruktur uppnäs.

Sammantaget innebär vad jag nu har sagt också atl övervägande skäl talar för all verksamheten med industrigarantilån bör ingå i industriverkets huvudprogram Industriell omvandling och tillväxt.

2.2.6 Ändrade riktlinjer för vissa former av regionalpolitiskt slöd

DEPARTEMENTSFÖRSLAGET:

Regeringen skall ha möjlighet att överlämna prövning­en av frågor om slöd lill verksamhet som normall inle är stödberättigad lill förvaltningsmyndighet, dvs. in­dustriverket.

Stödformen "Flyttningsslöd lill arbetskraft som flyttar till elt stödområde" integreras med flytlningsbidrag en­ligl arbelsmarknadskungörelsen (1966: 388).

Utredningen: Utredaren förutsätter all frägor om slöd till normalt inte stödberättigad verksamhel även framdeles skall handhas av regeringen (se betänkandet s. 122). Utredaren behandlar inle flyttningsslöd lill arbets­kraft som flyttar lill ett stödområde. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna behandlar dessa frågor.

Skäl för departementsförslaget: Som jag tidigare i korthet nämnt har jag nyligen, med slöd av regeringens bemyndigande (dir. 1982: 105), tillkallat en kommitté med uppgift atl utreda del regionalpoliliska stödet lill närings-

3    Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 113

Prop. 1982/83:113

34

livet. Kommittén skall ha slutfört sitt uppdrag före utgången av augusti månad år 1984. Kommillén har lill uppgift atl behandla elt stort anlal frägor som gäller regionalpolitiskt slöd lill företag samt frägor av mer övergripande natur säsom infraslmklurfrågor, utbildningens och forsk­ningens medverkan i utvecklingen av näringslivet m. m.

När det gäller regionalpolitiskt stöd lill förelagen är kommitténs huvud­sakliga arbetsuppgifter alt

-

lägga fram förslag om en lämplig avvägning mellan selekfiva och gene­rella regionalpoliliska medel riktade lill näringslivet och deras utform­ning,

-

belysa det regionalpolitiska transportstödets roll och lämna förslag om dess framlida utformning,

-

belysa de effekter som uppnåtts genom användningen av investerings­fonderna i regionalpolitiskt syfte och överväga lämpligheten av alt infö­ra andra skailepoliliska instrument som medel i regionalpolitiken,

-

överväga om regionalpolitiskt stöd i slörre utsträckning bör inriktas på investeringar i bl.a. omsättningstillgångar, patent, licenser, produktut­veckling och marknadsföring,

-

belysa möjlighelerna atl undanröja skillnader mellan de regional- re­spektive industripoliliska stödmedlen saml lämpligheten av all kombi­nera dessa stödmedel,

-

lämna förslag om principer för den framlida slödområdesinddningen,

-

föreslå en lämplig avvägning mellan beslul som skall fattas på regional respektive central nivå,

-

lämna förslag lill beslutsordning för det regionalpolitiska stödet på re­gional nivå,

-

överväga för- och nackdelar med en ekonomisk flerårsram för regional­politiska insatser.

Eftersom de olika formerna för regionalpoliliskt stöd lill näringslivet således inom kort kommer alt utredas finns inle nu anledning all överväga slörre förändringar i dessa. Jag vill dock föreslå nägra smärre justeringar som aktualiseras av andra åtgärder som föresläs i denna proposition.

Innanjag går in på dessa vill jag nämna atl jag i årets budgetproposifion (prop. 1982/83:100, bil. 14, s. 69) föreslagit en mindre förändring belräffan­de lokaliseringsstödet sä lillvida alt lokaliseringsbidrag i undantagsfall skall kunna lämnas även i samband med investeringar i maskiner och inventarier även om investeringarna inle leder lill ökad sysselsäUning.

Vid bedömningen av vilka typer av verksamheter som kan fä regionalpo­litiskt slöd las främst hänsyn lill om verksamheten i fräga genom ell slöd kan påverkas vad gäller lokalisering eller omfattning. De allmänna reglerna för stödberättigad verksamhet har, som de fasfiagls av riksdagen vid olika fillfällen, efter hand kommil atl omfatta de flesta typer av verksamheter som kan anses påverkbara frän dessa synpunkter. Regeringen har dessut­om möjlighet alt i undanlagsfall, efter prövning i varje enskilt fall, besluta

Prop. 1982/83:113

35

om slöd till förelag med annan verksamhel, om verksamheten har eller beräknas få särskild betydelse för näringslivet i regionen eller annars bedöms vara av särskild regionalpolitisk betydelse. Normall ankommer del på regeringen all avgöra vilken myndighet som skall pröva ärenden av visst slag. All del i detta fall är regeringen som skall göra bedömningen har dock riksdagen tagit slällning till i tidigare beslut.

F. n. finns ocksä möjlighel att hos regeringen ansöka om förhandsbesked om en viss typ av verksamhet är stödberättigad eller ej. Härvid prövas endasi verksamhetens art. Ett positivt förhandsbesked innebär inget löfte om slöd, ulan bara atl en eventuell ansökan om slöd inte skall avslås pä grund av verksamhetens art. Förhandsbesked kan ocksä ges om arten av en viss verksamhet är sådan atl slöd kan lämnas enligl nyss nämnda undanlagsregel.

Utredaren har, ulan atl närmare diskutera frägan, förutsatt all ärenden om stöd enligt undantagsregeln, dvs. verksamhet som bedöms som stöd­berättigad enligt 2 § 8. förordningen (1982:677) om regionalpoliliskt slöd, även fortsältningsvis i normalfallet skall prövas av regeringen.

För egen del föreslär jag atl regeringen fär möjlighet all överlämna prövningen av frågor om stöd till verksamheter som normalt inle är stöd­berättigade lill förvaltningsmyndighet. Jag återkommer senare (avsnitt 2.3.2) till beslutsordningen i ärenden om regionalpolitiskt stöd. Jag kan dock redan nu nämna alt jag i annat sammanhang avser alt föreslå rege­ringen all ärenden av detta slag skall prövas av industriverket utom dä ärendet har principiell betydelse eller eljest är av slor vikl.

Jag lar slutligen upp del flyttningsslöd lill arbetskraft som flyttar till ell stödområde som kan lämnas enligt 74-77 §§ förordningen (1982:677) om regionalpoliliskt slöd. Flyttningsslödet utgörs av respenning och start­hjälp. Det kan lämnas till arbetstagare med kvalificerad yrkesutbildning som får sladigvarande anställning i yrket vid nyetablerat eller utvidgat förelag som bedriver stödberättigad verksamhet i ort inom stödområdet, om arbetskraft med den behövliga utbildningen inle kan erhållas i orten. Bestämmelserna i övrigt för slödel ansluter i stort till bestämmelserna om flyttningsbidrag i arbetsmarknadskungörelsen (1966: 368).

Slödel har under senare år haft liten omfattning. Jag föreslår, efter samråd med chefen för arbetsmarknadsdepartementet, atl stödformen in­tegreras med flytlningsbidrag enligl arbelsmarknadskungörelsen.

2.3 Ytterligare information för att belysa den framtida verksamheten vid statens industriverk

I delta avsnitt lar jag. i enlighet med vad jag tidigare nämnt, upp vissa frägor som behandlats av utredaren eller som annars har intresse för att belysa verksamheten vid industriverket. Gemensamt för vad som här sägs är att det sker för riksdagens information och atl inget ställningstagande

Prop. 1982/83:113

36

begärs av riksdagen. Redovisningen gäller bl.a. vad jag senare avser alt föreslå regeringen i frågor som del ankommer på denna alt besluta om.

2.3.1 Samordning på central myndighetsnivå

Vad gäller samordningen pä central myndighetsnivå vill jag först la upp frägan om utvidgat samarbete mellan statens industriverk och styrelsen för teknisk utveckling (STU).

Jag vill först framhålla all jag inte avser all la initiativ till en sädan fortsatt utredning om för- och nackdelar med alt helt eller delvis slå samman industriverket och STU som utredaren har föreslagit. Flertalet remissinstanser är ocksä negativa till en sådan lösning.

Industriverket och STU bör enligt min mening bestå som särskilda myndigheter med i huvudsak den fördelning av arbetsuppgifter som gäller f. n. Jag finner dock atl flera av de argument som utredaren har fört fram om behovet av närmare samordning av verksamheten inom SIND och STU är väl värda alt beakta. Enligl min mening kan dock detta ske utan all några organisatoriska förändringar behöver vidtas. Samarbetet mellan in­dustriverket och STU bör i stället utvecklas genom samverkan på alla nivåer i organisationen. Myndigheterna bör därvid utnyttja varandras sär­skilda tekniska resp. förelagsekonomiska och branschmässiga kompelens i en gemensam strävan atl stödja industriell utveckling och förnyelse.

STU stödjer den industriella förnyelsen genom alt bl.a. främja och stödja tekniskt industriella innovationer och sådan teknisk forskning som är av betydelse för samhälle och näringsliv. Efter hand har STU blivit mer marknads- och företagsorienterad i sitt arbete. STU:s tekniska kompetens har kompletterats med kompetens även pä del ekonomiska området. En sådan utveckling har varit naturlig och motiverad med hänsyn lUl STU:s verksamhet.

Samlidigt har industriverket med hänsyn till den tekniska förnyelse­processens ökande betydelse för den industriella utvecklingen blivit mer teknikorienterat. Myndigheternas arbetsområden har alltså närmat sig var­andra.

Vad jag nu har sagt visar på viklen av alt insatser för teknisk utveckling och insatser för annan industriell utveckling samverkar. Innovations-processen, dvs. skapandet av nya idéer och ny teknik som förs fram till praktisk tillämpning, handlar inte bara om teknisk utveckling ulan i ännu högre grad om kommersiell utveckling. Insatser mäste därför göras inom ell brett fält för alt underiätta villkoren för innovationsverksamhelen. Det gäller såväl teknisk utveckling som sådana områden som finansiering, nyelableringsfrämjande m. m. där industriverket har etl huvudansvar. In­satserna inom olika områden mäste koordineras för atl de skall samverka på bästa sätt. Della släller krav på en utökad och fördjupad samverkan mellan olika organ och dä främst STU och SIND. Genom en sädan kan myndigheterna också utnyttja varandras kompetens och därmed undvika

Prop. 1982/83:113

37

en onödig och kostsam uppbyggnad av samma sorts kunskap i den egna organisationen. STU och SIND har, enligl vad jag erfarit, redan inlett arbetet på all fördjupa sin samverkan. Della har underlättats genom alt myndigheterna förlagts lill lokaler som ligger nära varandra. Jag kommer uppmärksamt atl följa utvecklingen av myndigheternas samarbete.

När det gäller insatser för atl främja utvecklingen av småförelagssektorn finns särskill mänga beröringspunkter mellan STU och SIND. Båda myn­digheterna lämnar finansiellt stöd till småförelag och nyförelagare och svarar för viss service och rådgivning till denna förelagsgrupp. Pä det regionala planet har båda myndigheterna de regionala utvecklingsfonderna som bas för sina insatser. Inom STU har kontakterna med utvecklingsfon­derna organiserats så all del inom serviceenhelen finns särskilda kontakt­personer mellan STU och respektive utvecklingsfond. Jag ålerkommer strax närmare till SlND:s framtida uppgifter inom programmet Småföre-lagsutveckling. Av vad jag tidigare har anfört framgår atl någon överföring av arbetsuppgifter från STU liU industriverket inte bör ske. Det innebär att följande arbetsfördelning även fortsättningsvis bör gälla i fråga om service till småförelagssektorn.

-

Statens industriverk har ell samlat ansvar pä myndighetsnivå för bevak­ning av och initiativ i frågor som rör småförelagssektorn och är den cenirala myndighet som fonderna normall vänder sig lill i olika industri­poliliska frägor.

-

STU utnyttjar de regionala utvecklingsfonderna som regional kontakt­punkt med småföretagen och fonderna utnyttjar STU:s tekniska kompe­tens i ärenden som rör teknisk förnyelse.

Vad vidare beträffar samordning på central myndighetsnivå vill jag ta upp frågan om all från arbetsmarknadsstyrelsen till industriverket överföra också handläggningen av ärenden om statsbidrag tiU nedlåggningshotade företag. Denna fräga behandlas inle av utredaren.

Slöd lill nedläggningsholade förelag kan lämnas enligl kungörelsen (1972:302) om statsbidrag till nedläggningsholade företag. Ärendena prö­vas av arbetsmarknadsstyrelsen och i vissa fall av regeringen. Stödets ändamål är all skapa rådrum för överväganden om fortsalt drift i bolag med industriell eller industriliknande verksamhet. Med hänsyn lill slödels syfte och lill industriverkets särskilda kompetens vad gäller all bedöma lönsam­hetsförutsättningen för olika verksamheter bör enligt min mening stödfor­men överföras lill den industripoliliska medelsarsenalen och handläggning­en av slödärendena överföras liU statens industriverk.

Jag kommer senare all föreslå atl etl nytt anslag förs upp under tolfte huvudtiteln för delta ändamål.

Jag vill i della sammanhang ocksä kommentera arbetsmarknadsstyrel­sens förslag i sitt remissyttrande om all föra över handläggningen av ärenden om titlfälligt sysselsättningsbidrag för äldre arbetskraft inom

Prop. 1982/83:113

38

textil- och konfektionsindustrin från arbetsmarknadsstyrelsen lill statens industriverk. Enligt styrelsen är bidraget alt anse som ell särskill bransch­slöd.

Del tillfälliga sysselsättningsbidraget för äldre arbetskraft inom lexlil-och konfekfionsindustrin (SFS 1981:542, ändrad senast 1982:437) är enligl min mening i första hand etl arbetsmarknadspolitiskl medel. Även den omständigheten all någon förelagsekonomisk prövning inte sker inför be­slut om denna typ av bidrag talar för atl ärendena också i forlsällningen handläggs inom arbetsmarknadsverket. Jag är alltså inle beredd all biträda arbetsmarknadsstyrelsens förslag i denna fråga.

Jag har i de två frägor jag nu senast har behandlat samrått med chefen för arbetsmarknadsdepartementet.

2.3.2 Överföring av ytterligare uppgifter tUt statens industriverk

Av mina förslag i avsnitt 2.2.1 framgår atl del i normalfallet skall vara industriverket som pä central nivå beslutar om finansiellt slöd lill enskilda företag. Endasi i speciella fall skall ärendena avgöras pä regeringsnivå. Jag skall här närmare utveckla vad jag avser atl senare föreslå regeringen i detta hänseende.

I fråga om industrigarantilån avses som huvudregel gälla atl ärenden prövas av industriverket. Industriverket skall dock med egel yttrande hänskjuta ärenden som har principiell betydelse eller eljest är av slor vikl till regeringen för prövning. Därutöver avses industriverket, likaledes med eget yttrande, få hänskjuta ärenden som rör företag som omfattas av systemet med lokaliseringssamråd med de större industriföretagen. Mot beslut som har fallals av industriverket skall besvär inte kunna anföras. Härutöver skall regeringen också direkt kunha ta upp och pröva ärenden om industrigarantilån. Jag räknar med alt sådana ärenden kommer atl aktualiseras nära nog undantagslöst inom ramen för det nämnda lokalise­ringssamrådel.

F.n. gäller enligl förordningen (1978:507) om induslrigaranlilån m.m. alt industriverket skall hänskjuta garantiärenden till regeringen i tre fall, nämligen om

1.

garantin avser företag vars kredilförsörjning med statligt slöd i olika former bör bedömas i elt sammanhang och bedömningen även innefattar stödformer som prövas av andra myndigheter,

2.

det är särskill angelägel all frågan om garanti prövas även från regionalpolitisk eller sysselsättningspolitisk synpunkt, eller

3.

ärendet avser garanti enligl 3 § andra stycket (för atl skapa rådrum för all utreda fömtsättningarna för en rekonstruktion av förelaget).

Ändringarna innebär atl den räll industriverket f.n. har alt hänskjuta ärenden som verkel av särskilda skäl finner all regeringen bör avgöra upphör och alt verkels skyldighet atl hänskjuta vissa typer av ärenden inskränks till sådana som har principiell betydelse eller eljest är av slor

Prop. 1982/83:113

39

vikt. Del ankommer på verkel all avgöra om ell ärende har sådan karaklär. Vidare upphör rätten atl anföra besvär över industriverkets beslul.

Anledningen lill all industriverket f. n. skall hänskjuta ärenden lill rege­ringen i dessa tre fall är främst atl det regionalpolitiska slödel handläggs av arbetsmarknadsstyrelsen medan industriverket nu inle ullalat har några uppgifter inom regionalpolitiken. Genom mina förslag om ändring av in­dustriverkets arbetsuppgifter i dessa avseenden finns det inle längre någol skäl att regelmässigt hänskjuta sädana ärenden lill regeringen. En allmän bestämmelse om alt ärenden som har principiell betydelse eller eljest är av slor vikt skall underställas regeringen bör vara tillräcklig.

I fräga om lokaliseringsstöd avses huvudregeln vara all ärenden som inte prövas på regional nivå skall prövas av industriverket. Beslul som har fallals av industriverket skall inte kunna överklagas. Industriverket skall dock med egel yllrande överlämna vissa ärenden till regeringen för pröv­ning, nämligen

    ärenden om slöd lill verksamhel utanför stödområde AC där regering­

en inte genom speciellt bemyndigande delegerat beslutanderätt

-

ärenden i vilka industriverket bedömer alt slöd bör lämnas utöver maximal procentsats för respektive stödområde

-

ärenden som industriverket av andra orsaker bedömer ha principiell betydelse eller eljest vara av slor vikl

       ärenden om stöd till Stiftelsen Industricentra

Därutöver bör industriverket, liksom f.n. arbetsmarknadsstyrelsen, få hänskjuta lill regeringen ärenden som rör förelag som omfattas av syste­met med lokaliseringssamråd med de slörre industriföretagen. Regeringen avses också - i likhet med vad jag tidigare anförde beträffande industriga­rantilån - direkt kunna ta upp och pröva ärenden om lokaliseringsstöd. Även här räknar jag med atl sådana ärenden nära nog undantagslöst kommer alt aktualiseras inom ramen för nämnda lokaliseringssamråd.

Dessutom avses industriverket inom vissa ramar få möjlighet all falla beslul om offertstöd, vilket hittills varit förbehållet regeringen.

Mol beslut som har fattats av industriverket skall besvär inle kunna anföras.

S.k. förhandsbesked om en verksamhel är stödberättigad för regional­poliliskt stöd skall fortsättningsvis lämnas av verket.

Del nu sagda innebär alt jag i slorl har godtagit utredarens förslag. Jag vill på några punkter ytterligare kommentera den tänkta beslutsordningen och de tidigare presenterade förslagen som avser det regionalpolitiska stödet till näringslivet.

Jag viU först ta upp frågan om handläggningen av lokali­seringsstöd pä regional nivå. Vad jag här säger om lokaliserings­stöd gäller i tillämpliga delar även investeringsbidrag. Fr.o.m. den 1 juli 1982 utökades länsstyrelsens beslutanderätt i fråga om lokaliseringsstöd väsentligt. Den utökade decentraliseringen av beslutanderätten till länssty-

Prop. 1982/83:113

40

relserna innebär också att lokaliseringsslödsverksamhelen i ärenden där länsstyrelsen har beslutanderätt i högre ulslräckning än tidigare skall styras av tillgången på medel. Bl.a. med anledning härav slopades den 1 juli 1982 rätlen all lill arbetsmarknadsstyrelsen överklaga länsstyrelsens beslul.

Del är ännu för tidigt atl bedöma vilka effekter den utökade decentrali­seringen lill länsstyrelsen av beslul om lokaliseringsstöd kommer all få. Jag kommer därför inle all i detta sammanhang föreslå några förändringar av länsstyrelsernas beslutanderält. Den av mig efter regeringens bemyndi­gande nyligen tillkaUade kommittén (dir. 1982:105) med uppgift alt utreda del regionalpoliliska slödel lill näringslivet skall för övrigt enligl sina direktiv bl. a. ulvärdera för- och nackdelar med nuvarande decentralisera­de beslutssystem och utreda frägan om handläggningen av det regionalpoli­liska stödet pä regional nivä.

Förutom länsstyrelsen, som ärdet samordnande och ansvariga regionala organet, har den regionala utvecklingsfonden och länsarbetsnämnden vik­tiga funktioner i samband med handläggningen av ansökningar om lokali­seringsstöd.

Den regionala utvecklingsfonden genomför normall den grundläggande förelagsekonomiska bedömningen av ansökningen. Den handhar också den rutinmässiga uppföljningen av ärendena. Dess roll påverkas inle av ell överförande av beslutanderätten från regeringen lill industriverket eller av cenirala myndighetsuppgifter från arbetsmarknadsstyrelsen lill industri­verket.

Länsarbetsnämnden granskar förelagens ansökningar med utgångspunkt i de arbelsmarknadspolitiska motiven och fömlsällningarna. Den prövar innehållet i den plan som skall ligga lill grund för företagens rekrytering av personal saml utövar under arbetsmarknadsstyrelsen fillsyn över alt denna plan följs. Nämnden har också viktiga funktioner när del gäller det all­männa villkor om könskvotering som gäller för det regionalpolitiska slö­del.

Länsarbetsnämnderna har hittills väl fullgjort sina uppgifter i samband med lokaliseringsstödet. Nämnderna har en naturiig kontakt med förela­gen i dessa frågor, de besitter den nödvändiga kompetensen och har en organisation lämpad all ulföra uppgifterna. Efter samråd med chefen för arbetsmarknadsdepartementet har jag därför stannat för atl länsarbets­nämnderna även framdeles bör ha kvar dessa uppgifter inom lokaliserings-slödel.

Arbetsmarknadsstyrelsen föreslår i sitt remissyttrande atl handläggning­en på regional nivå av ärenden om sysselsättningsstöd förs över från länsarbetsnämnderna till länsstyrelserna.

Jag delar inte arbetsmarknadsstyrelsens uppfattning på denna punkt. De ärenden om sysselsällningsstöd som avgörs av länsarbetsnämnderna är av generell karaktär sä tillvida all ingen prövning av förelagels ekonomiska

Prop. 1982/83:113

41

. förulsällningar sker. Sambandet med hanteringen av övriga regionalpoli­liska slödärenden är bl.a. därför begränsat. Länsarbetsnämnden har en naturiig kontakt med företagen i dessa frågor, besitter den nödvändiga kompetensen och har en organisation lämpad atl ulföra uppgifterna. De ärenden om sysselsällningsstöd som f. n. avgörs av arbetsmarknadsstyrel­sen har däremot slörre samband med övriga regionalpoliliska slödärenden. Jag kan emellertid instämma med styrelsen i atl del finns problem i det atl länsarbetsnämnderna pä detta sätt kommer all styras av två myndigheter.

Efter samråd med chefen för arbetsmarknadsdepartementet har jag dock stannat för alt länsarbetsnämndernas uppgifter tills vidare bör vara oför­ändrade i frågor om sysselsällningsstöd. Jag anser della lämpligt i avvak­tan på förslagen från den nyligen tillsatta regionalpoliliska utredningen (dir. 1982:105) som skall överväga hur handläggningen av det regionalpoli­fiska stödet skall ske på regional nivä. Handläggningen på central myn­dighetsnivå bör dock överföras från arbetsmarknadsstyrelsen till industri­verket.

Även för sysselsättningsstödel bör rälien alt anföra besvär över industri­verkets beslut avskaffas. Den nuvarande rälien att överklaga länsarbets­nämndens beslut om sysselsällningsstöd lill central myndighet, dvs. i fortsättningen industriverket, bör kvarstå.

Beslul om offertstöd fallas f.n. av regeringen. Somjag tidigare framhållit har industriinvesteringarna alltmer förskjutits från all avse bygg­nader och maskiner lill s. k. mjuka investeringar i t. ex. produktutveckling och marknadsföring. Dessa ändamål kan f. n. stödjas genom lokaliserings­lån och offertstöd. Eftersom lånefinansiering ofta inle erbjuder ett tillräck­ligt slöd för dessa ändamål ser jag det som angeläget atl offertstöd kan lämnas i bl. a. dessa sammanhang på ell enklare säll än genom regeringsbe­slut. Jag kommer dessutom strax all redovisa atl industriverket avses få ökade möjligheter all driva olika regionalpolitiska projekt saml fä ell slörre ansvar för utvecklingen av den regionala medelsarsenalen. I motsats till utredningen anser jag därför atl även industriverket, inom vissa av rege­ringen angivna ramar, framdeles bör få möjlighet all fatta beslul om offert­stöd.

F.n. finns möjlighet alt hos regeringen ansöka om förhandsbesked om en viss typ av verksamhel är slödberälfigad eller ej. Härvid prövas endasi verksamhetens art. Ell positivt förhandsbesked innebär inget löfte om slöd, ulan bara all en eventuell ansökan om stöd inle skall avslås på grund av verksamhetens art. Förhandsbesked kan också ges om arten av en viss verksamhel är sädan all slöd kan lämnas enligl den undantagsregel, som behandlades i avsnitt 2.2.6. Ärenden om förhandsbesked avses i fortsättningen bli prövade av industriverket utom om frågan gäller tillämp­ning av undantagsregeln och kan anses ha principiell betydelse eller eljest vara av slor vikl.

När del gäller obeståndsärenden avses industriverket arbeia med sam-

Prop. 1982/83:113

42

ma befogenheter som verkel f. n. har när del gäller industrigarantilån och som arbetsmarknadsstyrelsen har när del gäller regionalpoliliskt stöd. Det innebär atl industriverket skall kunna efterge statens anspråk eller vidta andra ålgärder i del fall ell företag som erhållit statligt induslri- eller regionalpolitiskt slöd hamnar i obestånd.

Industriverket skall dock fill regeringen hänskjuta sädana obestånds-ärenden som är av principiell betydelse eller eljest av slor vikl. Mot beslul som har fattats av industriverket skall besvär inte kunna anföras.

Vad som här redovisats innebär ingen egentlig förändring i den arbets­fördelning mellan regerings- och myndighetsnivå som gäller sedan 1 juli 1982 utom vad gäller besvärsrätlen. Flertalet obesländsärenden avgörs redan nu på myndighetsnivå. Genom atl handläggningen av ärenden avse­ende säväl regionalpolitiskt slöd som induslrigaranlilån förutsätts ske inom samma myndighet skapas emellertid förutsättningar för en förenklad och mera samordnad handläggning också av obesländsärenden.

Som en konsekvens av tidigare genomförd delegering av beslutsrätt lill myndighetsnivån avser jag att föreslå en omfördelning av vissa resurser från industridepartementet till industriverket (avsnitt 5).

Jag har tidigare (avsnitt 2.2.1) föreslagit all industriverket skall ha funk­tionen som central myndighet för del regionalpoliliska stödet till näringsli­vet och alt verkel också skall kunna ges andra arbetsuppgifter inom regio­nalpolitiken i den män de inle ankommer på annan myndighet. Jag utveck­lar nu närmare vilka konsekvenser della enligt min mening bör fä.

Utgångspunkten för mina förslag är all handläggningen av del regional­politiska stödet till näringslivet på central myndighetsnivå i fortsättningen avses ligga på industriverket. Jag anser atl verkel dessutom bör svara för vissa särskilda insatser som syftar lill alt med hjälp av det regionalpoliliska stödet eller på annat sätt främja sysselsättningen i del regionalpoliliska stödområdet eller delar av detta.

Jag avser här dels aktiv information och rådgivning till företag om möjlighelerna all få regionalpoliliskt stöd, dels projektverksamhet inriktad på produktsökning, produklförmedling och andra insatser riktade mol verksamheter som kan erhålla regionalpolitiskt slöd, dels ocksä samråd med den privata tjänste- och servicesektorn om möjlighelerna alt förlägga verksamhel liU stödområdet eller bygga ut befintlig verksamhet där. Pro­jektverksamheten och samrådet handhas i dag av regeringen/industride­partementet. Enligl min mening bör dessa uppgifter överföras till myndig­hetsnivån.

För projektverksamheten bör industriverket tillföras medel för centrala konsull- och utredningsinsatser som anvisas över tolfte huvudtitelns an­slag RegionalpoUliskt stöd: Bidragsverksamhel.

Jag har tidigare förordat all industriverket skall fä besluta om offertstöd inom vissa av regeringen angivna ramar. Tillsammans med möjlighelerna

Prop. 1982/83:113

43

all använda medel för konsull- och utredningsinsatser bör delta underlätta för verkel alt också söka nya former för del regionalpoliliska arbetet.

Jag vill i sammanhanget nämna alt den riktade produklsökning som tidigare bedrevs av teknikimportkommiltén (I 1979: 14) och som vände sig lill i första hand små och medelstora företag över hela landei, genom beslut av regeringen den 25 november 1982 redan har överförts till industriverket. Denna produktsökning har inte några uttalade regionalpoliliska syften. Utredarens förslag i fråga om produklsökning avsäg närmast denna verk­samhet.

Jag skall här även nägot beröra del lokaliseringssamråd med industrisek­torn som nu handhas av regeringen/industridepartementet. I likhet med samrådet inom tjänste- och servicesektorn syftar della samråd lill atl påverka förelagens investeringar i regionalpolitiskt hänseende.

Till skillnad mol samrådet med den privata tjänste- och servicesektorn som genomförs i samarbete med berörda huvudorganisationer utan for­mella avtal, bedrivs samrådet med industriföretagen med stöd av avtal mellan regeringen och industriföretagens organisationer.

I induslriverksutredningen sägs atl samrådet successivt breddals fill att inle enbart omfalla lokaliseringsfrågor och atl del numera snarast är etl allmänt förelagssamräd. Vidare anförs alt del är otillfredsställande all den cenirala sektorsmyndigheten inle dellar i direkt samråd med en sä omfat­tande del av industrisektorn som delta lokaliseringssamråd omfattar. Mol den bakgmnden föreslår utredaren all detta samråd på departementsnivå bör begränsas högst väsentligt.

Det är angeläget all industriverket får en sä vid kontaktyta som möjligl och atl verkel därför ocksä sä längt del är praktiskt möjligl medverkar i olika former av samråd med industrin.

Inom industridepartementet pågår f.n. elt utvecklingsarbete som bl.a. rör samråd mellan regeringen och förelag i olika frågor. Jag är därför inle beredd att innan delta arbete är avslutat ta slällning till de förslag som förs fram i utredningen belräffande lokaliseringssamrådel med de större indu­striföretagen.

Mol bakgmnd av atl regionalpolitiken arbetar med elt så differentierat stödsystem är det enligt min mening angelägel atl industriverket ges ell ansvar för atl följa utvecklingen och samla in och sammanställa uppgifter som ger överblick över de regionalpoliliska insatserna gentemot näringsli­vet. Det bör också ingå i industriverkets arbetsuppgifter all i nära samarbe­te med länsstyrelser m.fl. identifiera och analysera faktorer och processer som underlättar resp. hindrar en positiv regional utveckling.

Jag ser det som en möjlig utveckling all i framliden utnyttja industriver­ket också för vissa yllerligare uppgifter som f. n. ulförs av industrideparte­mentet. Jag är emellertid inle beredd atl nu lägga fram konkreta förslag till regeringen i detta avseende. Frågan kräver yllerligare beredning och kan lämpligen las upp i anslutning lill beredningen av kommande förslag frän

Prop. 1982/83:113

44

den kommitté (dir. 1982:105) som nyligen har tillkallats för all utreda del regionalpolitiska stödet lill näringslivet.

Jag anser dock atl en mindre omfördelning av resurser från departemen­tet till industriverket för bl.a. utrednings- och konlaklarbele i regionala frågor bör ske.

Mol bakgrund av vad jag nu har sagt finner jag del naturiigt atl vid behov ocksä ge industriverket i uppdrag att tillsammans med andra myndigheter arbeia med särskilda åtgärdsprogram för vissa regioner.

Mina förslag all industriverket skall ha till uppgift bl. a. all lämna regio­nalpolitiskt slöd till näringslivet innebär alt verkels arbetsområde i fort­sättningen täcker ett vidare område än den tillverkande industrin som hittills har stått i centrum för verkels intresse. Regionalpoliliskt stöd kan exempelvis lämnas ocksä till partihandel, uppdragsverksamhet, turistverk­samhet och, i undantagsfall, andra typer av verksamheter som bedöms få väsentlig betydelse för näringslivet i resp. region eller annars bedöms ha särskild regionalpolitisk betydelse. Projektverksamheten med inriktning på produktsökning/produklförmedling m. m. berör såväl tjänste- som varu­producerande förelag. Även om tyngdpunkten i verkels arbete fortfarande kommer atl ligga på frågor om industriföretagens utveckling och lokalise­ring kommer del ansvar som industriverket nu får belräffande det regio­nalpoliliska slödel till näringslivet all betyda en utvidgning av verkets intresseområde och del är väsentligt all en motsvarande utvidgning av kunskap och kompetens sker inom verkel.

2.3.3 Program för statens industriverk

De förslag som jag har redovisat tidigare i fräga om ändringar och preciseringar av industriverkels verksamhel innebär atl verkets huvudupp­gifter i fortsättningen blir dels atl genom industripolitiskt finansiellt slöd, företagsulvecklande insatser och problemidenlifierande utredningsverk­samhet/röw/a industrins litlvåxt och omvandling, dels atl genom regional­politiskt finansiellt företagsstöd och särskilda insatser i anslutning härtill bidra titt en balanserad regional utveckling.

Jag har tidigare redovisat mina överväganden och förslag i fråga om programindelning av industriverkets verksamhel. I detta avsnitt redovisas för riksdagens information min uppfattning hur programmen i slort bör se ul vad gäller mål och medel. Jag gör ocksä i anslutning härtill vissa kommentarer. Syftet härmed är atl ylleriigare konkretisera verksamheten vid siatens industriverk i dess nya form.

Program 1 Utredningsverksamhet

Målet för programmet Utredningsverksamhet är dels atl i enlighet med en av regeringen årligen fastställd utredningsplan tillgodose stats­makternas behov av utredningar av allmänt problemidenlifierande ka-

Prop. 1982/83:113

45

raklär som ger underlag för utformningen av induslri- och regionalpoliti­ken, dels atl verkställa uiredningar inom avgränsade områden, vilka preciseras genom särskilda uppdrag.

Medlen för verksamheten är egna utredningsinsatser och projektin-salser med hjälp av konsulter och andra utredare eller ulredningsorgan.

Den uppfattning om utredningsverksamheten inom del nya industriver­ket somjag här redovisar överensstämmer i aUl väsenfiigl med utredarens förslag.

Flera remissinslanser har ocksä instämt i de allmänna riktlinjer utre­daren har föreslagit. Ingen remissinstans har invänt mol utredarens förslag all utredningsverksamhet skall utgöra ell av del framlida industriverkels huvudprogram.

Utredningarna kan vara antingen allmänt problemidenlifierande eller inriktade på avgränsade områden. Bägge typerna av uiredningar fyller naturligtvis också funkfionen alt vara allmänt kunskapshöjande. I fråga om allmänt problemidenlifierande utredningar vill jag framhålla följande.

Det cenirala syflel med ulredningsprogrammet bör enligt min mening vara all förse regeringen med underlag för utformningen av industri- och regionalpolitiken. Utredningar av allmänt problemidenlifierande karaklär bör inriktas mol analyser av tvä slag: o strategiska analyser: utredningar som utgör underiag för övergripande

induslri- och regionalpolitiska bedömningar, prioriteringar och insatser, o bransch-, sektor- och regionanalyser: uiredningar som utgör underlag

för visst avgränsat insatsområde av typen bransch- och sektorsprogram

eller för insatser i någon speciell region.

Dessa två typer av utredningar svarar i stort mot två skilda sätt att identifiera problem och möjligheter. De strategiska analyserna lar sin utgångspunkt i funktionella aspekter på utvecklingen såsom finansiering, export, utbildning m.m. och spänner därvid över hela näringslivet. I bransch/seklor/regionanalyserna däremot ulgår man från en i förväg av­gränsad grupp av förelag eller en region för atl analysera situationen. När del gäller förelagsanalyserna har avgränsningen för industriverkets del vanligtvis varit branschmässig men kan också vara regionall/lokall beting­ad.

Resultatet av utredningsverksamheten kommer naturligtvis lill använd­ning som underlag för agerandet inte bara inom regeringskansliet ulan också inom verkel självt liksom på annat håll. Huvudsyftet är emellertid alt läcka regeringens informationsbehov. Därför anser jag det vara natur­ligt atl regeringen också fastställer inriktningen av programmet genom en av regeringen årligen beslutad utredningsplan. Detta är nödvändigt också med tanke på den bredd och omfattning pä utredningsomrädet somjag har angett i del föregående. Resurser kommer inle alt kunna ställas till indu-

Prop. 1982/83:113

46

. siriverkets förfogande för atl kontinuerligt bevaka och analysera alla aspekter på induslriulvecklingen och/eller alla delbranscher/sektorer/geo­grafiska områden. En långtgående prioritering av insatserna med koncen­tration av verksamheten lill etl mindre anlal projekt av flerärskaraktär måste göras.

Utredningsplanen bör lämpligen fastställas i anslutning till budget­processen och utgä från förslag i verkets anslagsframställning. Del samar­bete och den informella dialog mellan departement och verk som är vikliga för en smidig ulredningsprocess kan i sin lur ge impulser med genomslag i verkets förslag liU utredningsplan.

Utöver den utredningsverksamhet som jag nu har berört bör verkel på uppdrag kunna svara för utredningar mom avgränsade områden. Dessa utredningsinsatser har vanligen mera temporär karaklär. I den fasta orga­nisationen bör ingå vissa resurser för alt kunna hanlera sådana uppdrag. Jag räknar med att uppdrag kommer atl lämnas bl.a. av regeringen/indu­stridepartementet. Del kan gälla all läcka sådana behov av informafion och analyser som inle har kunnat förutses i samband med att den årliga utredningsplanen fastställs.

Uppdrag kan också komma från externa intressenter eller från övriga delar av industriverkels egen verksamhel, dvs. från övriga huvudprogram. Full kostnadstäckning bör härvid eftersträvas. Jag är däremot inte beredd all nu föreslå bildandel av etl särskilt konsultbolag för denna typ av verksamhel.

Jag vill i detta sammanhang framhålla att jag helt ansluter mig till utreda­rens förslag atl sådana uiredningar som ulgör underlag för den operativt inriktade verksamheten inom de andra huvudprogrammen skall vara en del av dessa program. De skall styras och finansieras därifrån och eventuellt också utföras i anslutning lill respektive verksamhet. Detsamma gäller utredningar som underlag för verkels långsiktsplanering och utvärdering av sin verksamhet. I vissa fall kan det emellertid också vara lämpligl alt lägga utredningsuppdragen på programmet Utredningsverksamhet.

En kontinuerlig bevakning och analys av induslriutvecklingen och den regionala utvecklingen innefattar en omfattande och systematisk insamling och bearbetning av information. Användningen av informationen styrs av industri- och regionalpolitikens inriktning. Jag finner del ändamålsenligt alt dela in industriverkets utredningsverksamhet i följande tre huvudområ­den: O Basinformation

- bildar kärnan i utredningsverksamheten med uppgift all kontinuerligt uppdatera och vidmakthålla en kunskap om industribranscherna, deras aktuella läge och utvecklingsfömlsätlningar på kort och läng sikt i olika delar av landei etc. Branschbevakningen utgör en grundsten. Bevak-

Prop. 1982/83:113

47

ningen bör omfatta flera olika aspekter pä induslriulvecklingen. Analy­ser av de långsiktiga förändringarna i den internationella arbetsfördel­ningen är vikliga element i verksamheten. o Industripoliliska utredningar

 svarar på basis av resultaten från det förra delprogrammet för analy­

ser av industrins utveckling på kort och läng sikt. Analyserna bör

inriktas mol all identifiera framtida anpassningsproblem och anpass­

ningsmöjligheter för svensk induslri mol bakgrund av tendenser vad

avser stmktumtvecklingen i industrin.

o Regionalpolitiska utredningar

-   svarar för analyser av den regionala utvecklingen med utgångspunkt i

resultat från övriga delprogram och i den information som inhämtats

från länsstyrelser och utvecklingsfonder. Analyserna bör gälla säväl

regionala konsekvenser av en förväntad utveckling inom industrin eller

av föreslagna ålgärder, som specifika regionala problem och utveck­

lingsmöjligheter.

Jag vill i della sammanhang någol beröra den typ av uiredningar som gäller utvärdering av olika verksamheter. En sädan utvärdering måste ske pä skilda nivåer.

En typ av utvärderingar avser uppföljning av olika insatser i syfte alt nå etl effeklivare resursutnyttjande och kontrollera alt givna riktlinjer följs. En sådan uppföljning bör enligl min mening åvila varje programansvarig enhet.

En annan typ av utvärdering är den som skall ligga lill grund för förslag till långsiktiga prioriteringar inom och mellan de program industriverket arbetar med. En sådan funktion bör enligt min mening med fördel vara knuten till verksledningen.

En helt annan typ av utvärderingar avser analyser av hela politikområ­den. Jag avser här utvärderingar som pä ett mera principiellt plan studerar effekterna av offentliga ålgärder i syfte atl ge underlag för politiska föränd­ringar. Dessa förändringar kan gälla såväl mål som medel atl nå målen. Jag instämmer i utredarens slutsats all denna typ av utvärderingar bör ligga utanför en stödbeviljande myndighet atl genomföra. Jag anser därför att industriverket inte skall ha lill uppgift att löpande ulföra denna typ av induslri- och regionalpoliliska utvärderingar. För atl på ett meningsfullt sätt kunna behandla förslag till ålgärder i samband med analyser av ut­vecklingsproblem och möjligheter bör dock verkel på eget initiativ kunna la upp och mer principiellt belysa aktuella insatsområden om så bedöms erforderligt.

Det jag nu har sagt innebär alt jag inle anser all det finns anledning atl ålägga verkel etl permanent, kontinuerligt utvärderingsmandat inom hu­vudprogrammet Utredningsverksamhet. Det förutsätts dock vara möjligl atl engagera utredningsenheten för atl pä uppdrag genomföra viss utvärde­ring.

Prop. 1982/83:113

48

Jag anser all elt viktigt underlag för utvärderingar såväl inom verkel som pä annat håll bör hanteras av industriverket, förslagsvis inom ramen för programmet Utredningsverksamhet. Del är atl svara för elt centralt stöd-register. Arbetet med rapporten (Ds I 1982:5) Industristödets nettokost­nader visar atl stora brister föreligger i dagsläget vad gäller möjlighelerna atl enkeU få tillgäng till uppgifter om omfattningen av utbetalat industri-och regionalpolitiskt stöd. Delta har också påtalats av riksdagens revi­sorer. Beträffande närmare riktlinjer för registrets utformning och resurs­behov avser jag all återkomma i annat sammanhang.

Jag vill också erinra om alt del ingår i industriverkets arbetsuppgifter all svara för utredningar om industrins energianvändning.

För riksdagens information vill jag här ocksä la upp vissa frågor av principiell karaklär om arbetssätt m.m. som enligt min mening bör prägla utredningsverksamheten. Ökad aktualitet i informationen bör eftersträvas och nyhetsblad bör med fördel kunna presenteras fortlöpande i stället för omfallande slutrapporter. Jag är medveten om alt detta sannolikt endast kan ske på bekostnad av fuUständighel och statistisk exakthet. Nya former för informationsinsamling och förelagsurval bör dock i delta sammanhang prövas. Speciellt bör della gälla den kontinuerliga branschbevakningen.

Jag bedömer del som ytterst viktigt atl kontakterna med berörda fackliga organisationer och näringsliv intensifieras för all genom en öppen dialog förbättra såväl problemidentifiering som analys.

Etl ökat samarbete bör också byggas upp med andra ulredningsorgan. Enligt min bedömning bör ett utvecklat samarbete och en ökad samfinan­siering av projekt mellan t.ex. SIND, STU, AMS, pris- och kartellnämn­den, kommerskollegium resp. SCB kunna dels verka allmänt kunskapshö­jande, dels möjliggöra effektivitetsvinster. På liknande sätt bör utrednings­projekt kunna genomföras tillsammans med länsstyrelserna.

Jag vill slutligen i detta sammanhang beröra Expertgruppens för forsk­ning om regional utveckling (ERU) roll och uppgifter. Utredaren har behandlat frägan om relationerna mellan ERU och industriverket. Han framhåller all det är angeläget med ell nära samarbete mellan ERU och industriverket, men finner del inle motiverat atl föreslå en organisatorisk integration. Jag delar utredarens uppfattning i dessa avseenden.

För egen del vill jag därutöver framhålla alt det är en angelägen uppgift atl initiera och stimulera forskning som kan bidra till atl förbättra underla­get för utformningen av induslri- och regionalpolitiken. ERU:s verksamhet är i första hand inriktad mol del regionalpoliliska området. Jag avser all i annat sammanhang återkomma lill regeringen med förslag om vissa föränd­ringar i ERU:s organisation och verksamhetsinriktning. Etl arbete med all se över hur forskningen kring industripoliliska problemställningar kan stimuleras har nyligen startats inom industridepartementet.

Prop. 1982/83:113

49

Program 2 Industriell omvandling och tillväxt

Målet för programmet Industriell omvandling och tillväxt är all främ­ja IndustrieU tUlväxt och uppkomsten av en långsiktigt konkurrenskraf­tig induslrtslmktur.

Medlen för atl uppnå målen är kunskapshöjande och problemidenli­fierande utredningsverksamhet, ätgärdsprogram för stmktureU anpass­ning och finansiellt slöd.

De insatser inom den nuvarande medelsarsenalen, som jag anser bör utgöra medel i programmet Industriell omvandling och tillväxt är dels de branschfrämjande ätgärderna för textil- och konfektionsinduslrierna -lekoindustrin - (inkl. pälsinduslrin), träbearbetande industrin och manu­ella glasinduslrin och del därtill kopplade finansiella slödel fill nämnda branscher (län lill investeringar, stmkturgarantier, särskilda strukturgaran­lier samt räntestöd), dels det finansiella stöd som f.n. ges i form av industrigarantilån och som riktar sig till företag inom alla branscher. Enligt förslag i budgetpropositionen 1983 skall inom ramen för de branschfräm­jande åtgärderna branschprogrammen för de tidigare nämnda tre bran­scherna kompletteras med ell stmkturanpassningsprogram för övriga indu­strisektorer. Programmet avses omfatta omvärldsanalyser och andra utredningsinsatser.

De redovisade insatserna ärde industripolifiska medel som syftar till atl bibehålla och utveckla en stark svensk industrisektor. Elt gemensamt villkor för dessa insatser är atl de företag, branscher eller sektorer som får stöd på sikt bedöms kunna uppnå liUfredslällande lönsamhet.

Bland medlen inom della program bör också ingå atl i vissa fall lämna statsbidrag lill nedläggningsholade förelag (se avsnitt 2.3.1). Andra medel än dem jag har nämnt kan också komma att tillföras programmet. Jag tänker här t.ex. pä de samordningsuppgifter inom särskilda industripolilis­ka insatsområden somjag har berört i del föregående.

Insatserna inom ramen för della program kommer sannolikt i hög grad att präglas av flexibilitet och föränderlighel. Del hänger samman med den tidsbegränsning som skall gälla för stora delar av programmet och med all förändringar i omvärlden kommer atl ställa kontinuerliga krav på anpass­ning av insatserna i fråga om budgelårel och målgmpper.

Jag övergår i del följande till.all behandla vissa frågor som gäUer använd­ningen av dessa medel.

Jag har tidigare (avsnUt 2.2.5) utvecklat mina motiv för atl syslemel med industrigarantilån skall ingå i programmet. Som framgår av vad jag där föreslagit avses huvudsyftet i fortsättningen vara all oavsett förelagsstor­lek underlätta finansieringen av projekt och företag så alt en från samhälls­ekonomisk synpunkt gynnsam industrislmklur uppnås.

Utredaren har i samband med sina förslag i fråga om industrigarantilån och dessas samordning med utvecklingsfondernas finansieringsverksam-4   Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 113

Prop. 1982/83:113

50

het väckt frågan om en höjning av beloppsgränsen för de regionala utveck­lingsfondernas lån och garantier. Beloppsgränsen höjdes dock så sent som den 1 juli 1982. Jag är inle beredd alt förorda en ytterligare höjning.

Utredaren har också tagit upp frågan om den närmare avgränsningen av arbetsuppgifter mellan industriverket och de regionala utvecklingsfon­derna i ärenden om induslrigaranlilån. F. n. gäller all en ansökan om lånegaranti enligl förordningen (1978:507) om industrigarantilån m.m. skall ges in lill den regionala utvecklingsfonden i del län där verksamheten skall bedrivas. Det ankommer sedan på utvecklingsfonden alt bereda ärendet i erforderiig omfattning och därefter med egel yttrande överlämna det lill industriverket för beslul. När beslul är fattat ankommer del normall pä fonden alt teckna garantin och följa verksamheten vid del förelag som har fäll garantilänel. Liksom utredaren anser jag all ansvaret för beredning av ärenden om industrigarantilån i forlsällningen bör ligga hos industriver­ket. Det fär ankomma på industriverket all i varje enskilt fall avgöra hur samarbelel med den berörda utvecklingsfonden bör utformas för all den närhet till och kännedom om förelagen som utvecklingsfonden har skall kunna tas till vara på bästa säll. Jag avser all i annat sammanhang föreslå regeringen de ändringar i förordningen som följer av vad jag nu har anfört. När del gäller den löpande uppföljningen av sådana ärenden är jag dock inle beredd alt föreslå nägra ändringar.

Statens industriverk har föreslagU atl ell slrukluranpassningsprogram med inriktning på andra industrisektorer är tekoindustrin, träbearbetande industrin och manuella glasinduslrin införs fr.o.m. budgelårel 1983/84. Förslaget har presenterats i bl.a. en särskild promemoria (SIND PM 1981:14) Program för en aktiv slrukturanpassningspolitik. Programmet föresläs omfatta både utredningsinsatser och direkta ålgärder och vara inriktat på såväl kris- som utvecklingsseklorer.

Riksrevisionsverkel (RRV) har på uppdrag av regeringen gjort en över­syn av de branschfrämjande åtgärderna saml därtill kopplade finansiella stödformer. I sin översyn redovisar RRV synpunkter på industriverkets förslag om elt sammanhållet stmktur- och utvecklingsprogram. RRV ser med utgångspunkt i de erfarenheter som gjorts i översynen i och för sig inga hinder mot att använda branschfrämjande insatser också i andra branscher än direkta krisbranscher. Del kan enligl RRV:s mening röra sig om branscher för vilka man kan förutsäga en kris om inga anpassningsåt­gärder sker eller branscher som skulle kunna utvecklas positivt med hjälp av statliga insatser. Enligt RRV bör statens industriverk i elt framtida slrukluranpassningsprogram ha möjlighel all på egel initiativ genomföra delbranschstudier men däremot inle gå in med direkta stödålgärder gent­emot förelag eller delbranscher ulan statsmakternas bemyndigande. RRV förordar vidare atl älgärdsprogramnien hårdare än för närvarande inriktas på de frågor som identifieras i delbranschsludiema.

Induslriverksutredningen ansluter sig till RRV:s synpunkter pä lämplig-

Prop. 1982/83:113

51

heten av all ell icke branschanknutet slrukluranpassningsprogram införs. Liksom RRV anser utredningen atl åtgärderna i etl framlida icke bransch-anknutet slrukluranpassningsprogram inle enbart bör vara förbehållna krympande branscher ulan all även expansiva branscher skall kunna bli föremål för insatser. Vidare framhålls atl del är angelägel atl verksamheten inle läses fill del traditionella branschbegreppel.

Under remissbehandlingen har industriverket framhållit all avgränsning­en av insatsområdena för de slmkluranpassande åtgärderna måste kunna göras flexibel. Sveriges industriförbund, SHIO-F och Svenska handels­kammarförbundet anser all branschslöden på sikt bör avskaffas. RRV delar utredarens uppfattning och understryker behovet av ökad flexibilitet i de stmkluranpassade åtgärderna. Svensk induslriförening anser inle all branschprogrammen bör avvecklas innan del finns insliluliondla förutsätt­ningar att lösa uppkomma branschproblem med andra medel, (se bilaga 2 s. 148).

I 1983 års budgetproposition har regeringen föreslagit atl etl stmkturan­passningsprogram för övriga industrisektorer införs fr.o.m. budgelårel 1983/84 (prop. 1982/83:100 bil. 14 s. 43-44). Enligl förslagel omfattar programmet enbart omvärldsanalyser och andra utredningsinsatser. Insat­serna skall kunna inriktas på säväl industribransch som annan gruppering av förelag. Syftet med della begränsade stmkturanpassningsprogram är primärt all påverka situationen inom en bransch eller annan gruppering av företag genom alt förbäftra kunskapsläget inom branschen/förelagsgrup­pen om de förhållanden som råder saml om de förhållanden som den kommer all stå inför framöver. Jag är för närvarande inte beredd alt föreslå en utvidgning av strukluranpassningsprogrammel lill atl även omfatta di­rekta ålgärder.

Program 3 Regional utveckling

Målet för programmet Regional utveckling är alt - med speciell inrikt­ning på frågor som rör industrins tillväxt och lokalisering - främja en regional utveckling i enlighet med de riktlinjer som riksdagen och regering­en har lagl fasl.

Medlen all uppnå målet är regionalpolitiskt stödi form av lokali­seringsstöd, offertstöd och sysselsällningsstöd, saml särskilda insat­ser i form av information och rådgivning, lokaliseringssamråd med förelag inom den privata tjänste- och servicesektorn och projektverksamhet i syfte all främja sysselsättningen i de regionalpolitiska stödområdena.

Del övergripande målet för regionalpolitiken är all främja en balanserad utveckling i landets olika delar. Della innebär bl. a. all de tre välfärdsfak­torerna arbete, service och god miljö skall vara tillgängliga för alla männi­skor i vårt land.

Prop. 1982/83:113

52

Regionalpolitiken skall ocksä främja tillväxten i landets ekonomi. En balanserad regional utveckling, utan snabba och omfattande befolk­ningsomfördelningar mellan och inom länen, gör alt uppbyggt samhällska­pital kan användas effektivt i alla delar av landei. En regionalpolitik som syftar till alt pä della säll tillvarata underutnytljade resurser genom atl t.ex. stödja lönsam industriell produktion förbättrar möjlighelerna för tillväxt och balans i landels ekonomi. Detta mål harmonierar väl med den av mig förordade industripolitiken.

Del regionalpoliliska arbelel bedrivs i mänga olika former och på olika nivåer i samhället. Sålunda har t.ex. statliga myndigheter enligl förord­ningen (1982:877) om regionalt utvecklingsarbete skyldighet atl i olika avseenden verka för all de regionalpoliliska mål som riksdagen och rege­ringen har ullalal sig för uppnås. På länsplanet har länsstyrelserna etl övergripande och samordnande ansvar för regionalpolitiken.

Målet för industriverkets program Regional utveckling bör mol denna bakgrund vara atl - med speciell inriktning på frågor om industrins tillväxt och lokalisering - främja en regional utveckling i enlighet med de riktlinjer som riksdagen och regeringen lagt fasl.

Regionalpolitiken arbetar med ell flertal ekonomiska medel direkt inrik­tade på näringslivet. Regionalpolifiskt stöd kan lämnas i form av lokali­seringsstöd, offerlstöd, län till investmentbolag, investeringsbidrag och sysselsällningsstöd. Regionalpolitiskt utvecklingsarbete bedrivs på både regional och central nivå. Utvecklingsarbetet är lill betydande del inriktat på näringslivet i vid mening. Pä regional nivä disponeras medel för regiona­la utvecklingsinsatser av länsstyrelsen. Från detta anslag kan stöd lämnas i form av lokaliseringsbidrag, investeringsbidrag och glesbygdsstöd samt medel användas för regionalt projekt- och utvecklingsarbete. På central nivå bedrivs del regionalpoliliska utvecklingsarbetet f. n. i form av lokali­seringssamråd med slörre företag inom industrin och inom den privata service- och tjänstesektorn saml i olika former av projektverksamhet för regional utveckling. Elt sådant projekt är produklsökning i utlandel för industriföretag i vissa län.

Somjag tidigare har framhäilit (avsnitt 2.2.1) bör industriverket vara central myndighet för del regionalpoliliska stödet till näringslivet och bör även kunna ges andra uppgifter inom regionalpolitiken i den män ingen annan naturlig instans finns och uppgifterna är lämpliga att hantera på myndighetsnivå.

De medel som verkel i första hand kommer atl ha ansvar för är regional­politiskt slöd till näringslivet i form av lokaliseringsstöd, offertstöd och sysselsällningsstöd. Verket skall också bedriva lokaliseringssamräd med förelag inom den privata tjänste- och servicesektorn samt ha ansvar för produktsökning/produktförmedling och annan projektverksamhet för atl söka främja sysselsättningen i stödområdena eller speciella delar av dessa. Verkel skall även kunna lämna förhandsbesked om arten av en verksamhet är sådan all den är berättigad lill regionalpolitiskt slöd.

Prop. 1982/83:113

53

Närmare riktlinjer för användningen av dessa olika medel har tidigare i olika sammanhang givits av riksdagen och regeringen.

Gmnden för den regionala fördelningen av det regionalpoliliska stödet är den fastlagda slödområdsindelningen. Dämlöver bör industriverket i sill regionalpoliliska arbete ulgå från de riktlinjer som regering och riksdag kan komma all ange med anledning av den regionala problembilden.

Industriverket bör aktivt verka för att de ramar för beslut om regionalpo­litiskt stöd som riksdagen har fastslällt blir effektivt utnyttjade. Della bör ske bl. a. genom alt verkel dels sprider information om slödel, dels bedri­ver en uppsökande verksamhel för all komma i kontakt med projekt som med hjälp av regionalpolitiskt slöd kan genomföras i stödområdena.

Ett slort anlal av ärendena om regionalpolitiskt slöd till näringslivet beslutas av länsstyrelserna. Del är av slor vikt alt den stödgivning som ankommer på industriverket respektive länsstyrelserna fill sin inriktning kan stämmas av pä lämpligl säll. Del är därför viktigt med samarbete meUan industriverket och länsstyrelserna. Verket bör kunna utfärda till-lämpningsföreskrifter och följa upp de beslul om lokaliseringsstöd och investeringsbidrag som länsstyrelserna fattar. Vidare bör verkel tillhanda­hålla länsstyrelserna service i olika avseenden. Ell systematiserat erfaren­hels- och informationsutbyte bör på detta säll byggas upp. Del bör vidare ankomma på industriverket atl anordna regelbundet återkommande utbild­ning av den personal som hos länsstyrelserna handlägger del regionalpoli­fiska stödet.

Jag vill framhålla betydelsen av alt industriverket i sin egen verksamhel beaktar olika regionalpoliliska ålgärder som andra myndigheter och organ vidtar. SpecieUt bör naturligtvis hänsyn tas lill ålgärder som har direkt betydelse för näringslivet. Bland myndigheter och organ kan nämnas Stif­telsen Industricentra, de regionala utvecklingsbolagen Z-Invest AB resp. AC-Invest AB saml Stiftelsen Administrativ Produktion i Malmfälten.

Vidare gäller.från den 1 januari 1983 lägre arbetsgivaravgifter i fyra kommuner i Norrbottens län.

Förutom dessa direkt regionalpoUliskt inriktade medel är flera andra statliga åtgärder av regionalpolifisk betydelse för näringslivet. Som exem­pel härpå kan nämnas del regionalpoliliska transportstödet saml de re­surser som Stiftelsen Norrlandsforiden och de regionala utvecklingsfon­derna disponerar.

De aUmänna investeringsfondernas funktion inom regionalpolitiken har jag behandlat i avsnitt 2.2.4.

Industriverket bör, i enlighet med vad jag har anfört tidigare (avsnitt 2.3.2), ha ell ansvar för alt följa utvecklingen och samla in och samman­ställa uppgifter som ger överblick över de regionalpolitiska insatserna gentemot näringslivet. Verkel bör vidare identifiera och analysera faktorer och processer som underlättar resp. hindrar en positiv regional utveckling.

Prop. 1982/83:113

54

Program 4 Småföretagsutveckling

Målet för programmet Småföretagsutveckling är atl med inriktning främst på företag med högst 200 anställda främja utvecklingen av ett konkurrenskraftigt näringsliv som ger möjlighet till ökad och trygg sys­selsättning. Insatserna bör riktas i första hand mol tillverkande förelag och förelag som tillhandahåller tjänster lill industrin saml turistföretag.

Medlen atl uppnå målet är dels all utöva del slafiiga huvudmannaska­pet för de regionala utvecklingsfonderna, dels atl svara för utveckling och service av generellt och övergripande slag gentemot småförelags­sektorn.

Riksdagen har nyligen behandlat frågan om den statliga småföretagspoli-fikens inriktning och utformning (prop. 1981/82: 118, NU 1981/82:51, rskr 1981/82:417). Del är lämpligl all målet för programmet Småföretagsut­veckling formuleras så all del ansluler lill del övergripande mål för småfö­relagspoliliken som riksdagen har beslutat om. Della mål innebär atl småförelagspoliliken bör syfta lill atl

-

främja utvecklingen av elt intemationellt konkurrenskraftigt svenskt näringsliv som ger möjligheter lill en ökad och trygg sysselsättning,

-

medverka till atl uppnå en tillfredsställande effektivitet hos enskUda förelag och bidra till en effektiv produktionsstruktur inom olika bran­scher,

-

vidareutveckla befintligt näringsliv och medverka till all nya företag etableras.

Till dessa mål har fogals följande villkor:

-

Stöd och utvecklingsinsatser bör inriktas på företag som redan är lön­samma och på sådana förelag som genom olika insatser kan bli lön­samma.

-

Insatserna måste få karaktären av hjälp lill självhjälp. Samhället får inte genom dessa insatser överta företagsansvarel.

-

Verksamheten skall stå i samklang med samhällets regionalpoliliska strävanden.

Jag vill vidare framhålla all inriktningen främst mol förelag med högsl 200 anställda inle fär ses som en strikt begränsning.

Småföretagen möter särskilda hinder och problem just därför all de är smä. De saknar ofta de olika specialfunktioner som i allmänhet finns hos större företag. Ell annat utvecklingshinder är all soliditeten i allmänhet är låg, vilket gör småförelagen känsliga för ekonomiska påfrestningar. Av bl. a. dessa skäl vidtar samhället en rad olika åtgärder för atl underiätta för småförelagen. En typ av ålgärder har lill syfte atl underlätta för småförela­gen all fungera inom marknadsekonomin på lika villkor med storföretagen. En annan typ av ålgärder är de mera riktade insatser som görs, främst mol utvecklingsbara företag.

Prop. 1982/83:113

55

Stora delar av samhällels industripoliliska ålgärder för atl främja små­företagen administreras av de regionala utvecklingsfonderna. Dessa har i regel god kännedom om förelag, företagare, lokala förulsällningar för olika typer av verksamhel etc. Verksamheten blir således mest effektiv om der. pä detta sätt ges en regional förankring. Del är dock viktigt all den statliga småförelagspoliliken på regional nivå och därmed de olika utvecklingsfon­dernas verksamhet samordnas. Uppgiften all utöva del statliga huvudman­naskapet för fonderna blir därmed betydelsefull. Jag behandlar därför strax denna fråga mer utförligt.

I vissa frågor har de regionala utvecklingsfonderna inle tillräckliga re­surser eller kompelens. Del bör därför ankomma pä industriverket atl på central nivä svara för vissa ålgärder för atl främja småförelagsulveck-Ungen. Jag återkommer strax mer i detalj lill dessa åtgärder.

Funktionen all vara huvudman för de regionala utveck­lingsfonderna

Statens industriverk bör utöva funktionen all vara huvudman för de regionala utvecklingsfonderna genom atl

fördela statliga bidrag och medelstillskolt mellan fonderna

kontrollera och följa Upp verksamheten vid fonderna

svara för viss central service fill fonderna.

De regionala utvecklingsfonderna är stiftelser med staten och resp. landstingskommuner samt Gollands, Malmö och Göleborgs kommuner som huvudmän. Riksdagen behandlade under år 1982 verksamheten vid fonderna (prop. 1981/82:118 bil. 4, NU 1981/82:51, rskr 1981/82:417). På grundval av riksdagsbeslutet har avtal mellan huvudmännen träffats om fondernas fortsalla verksamhel fr.o.m. är 1983. Enligl avtalen utövas statens huvudmannaansvar i enlighet med närmare föreskrifter av rege­ringen. Regeringen godkände avtalen genom beslul den 22 december 1982 och föreskrev samtidigt att statens huvudmannaansvar skulle utövas av SIND.

En första uppgift för den statliga huvudmannen bör vara att fördela de stattiga bidrag och medelstillskoti som lämnas titt fonderna. Därvid bör samråd ske med resp. landsting och i förekommande fall kommun så alt säväl industriverket som den andre huvudmannen vid beslul om medels­tilldelning till fonden har möjlighel all göra en samlad bedömning av vilka finansieringsmöjligheter som står till buds för fonden. 1 del sammanhanget bör samråd ske också mellan industriverket och resp. länsstyrelse, efter­som det förekommer all vissa regionalpoliliskt inriktade projekt inom utvecklingsfonderna finansieras av länsstyrelserna frän anslagel C 3. Re­gionalpolitiskt slöd: Regionala utvecklingsinsatser. I dessa överläggningar mellan huvudmännen och mellan SIND och länsstyrelserna bör ocksä verksamheten vid. respekfive regional utvecklingsfond under del kom­mande verksamhetsåret diskuteras.

Prop. 1982/83:113

56

När del gäller kontroll och uppföljning av verksamheten vid de regionala utvecklingsfonderna kompliceras bilden av del delade huvudmannaskapet för fonderna och deras relativt självständiga slällning. Fondernas finan­sieringsverksamhet sker i huvudsak med medel som har tillförts fonderna från staten. Verksamheten regleras genom förordningen (1982:682) om statlig finansiering genom regional utvecklingsfond. Fondernas beslul om finansiellt slöd enligl förordningen kan inle överklagas. F.n. finns ingen uttrycklig bestämmelse om atl industriverket som huvudman för fonderna skall utöva tillsyn av atl fonderna i sin finansieringsverksamhet följer förordningen. Jag avser att senare föreslå regeringen.atl en sådan bestäm­melse införs i förordningen. Fondernas förelagsserviceverksamhel är inle förfaltningsreglerad. Här får dock anses all det som villkor för det statliga bidraget lill fonderna gäller all fonderna arbetar i enlighet med de allmänna riktlinjer för verksamheten som riksdagen har beslutat om. Del bör ankom­ma pä SIND all följa upp all så sker. Jag vill i delta sammanhang erinra om all verkel f. n. pä regeringens uppdrag utreder förelagsserviceverksamhe-lens framlida utformning.

Verksamheten vid fonderna regleras i övrigt av resp. fonds stadgar. Enligt stadgarna skall styrelsens och verkställande direktörens förvaltning granskas av tre revisorer. Induslriverkel utser i sin egenskap av slallig huvudman två av revisorerna. Den ene skall vara auktoriserad. Den andre är i regel en tjänsteman vid industriverket eller industrideparlementel. Revisorerna skall varje år avlämna revisionsberättelse till SIND, som beslutar i fråga om ansvarsfrihet för styrelsen och verkställande direktö­ren.

Jag finner del naturligt all elt nära samarbete sker mellan industriverket och revisorerna när det gäller kontroll och uppföljning av fondernas verk­samhel. Genom t.ex. konferenser och gemensamma arbetsgrupper kan industriverket verka för all revisionen blir mer enhetlig och effektiv i de olika fonderna. Del bör också vara möjligl för revisorerna alt löpande och under hand lämna verket upplysningar om sina iakttagelser av verksamhe­ten vid fonderna.

Somjag nyss nämnde regleras fondernas finansieringsverksamhet av en stallig förordning. Industriverket bör kunna utfärda rekommendationer för atl bistå fonderna med tolkning av förordningens beslämmelser. På så säll främjas en enhetlighet i tillämpningen av för fonderna gemensamma be­slämmelser.

Jag vill dock framhålla att ansvaret för fondernas beslut i frägor som regleras av förordningen liksom administrationen av verksamheten natur­ligtvis åvilar resp. fonds styrelse och verkställande ledning.

En viktig del av industriverkets huvudmannafunktion är all svara för central service lill fonderna. Genom sådan service kan dels fondernas verksamhel göras effektivare, dels fondernas samarbete med småföretagen underlättas och utvecklas. Delta kan ske genom all SIND skapar förutsätt-

Pröp. 1982/83; 113

57

ningar och ufiderlättar föf fonderna att lära av varandras erfarenheter. Erfarenhetsutbyte i systematiserad form bör ske såväl på ledflingsrtivå som för äiidra personalkategorier vid fonderna. SiND bör också verka för en koritinuerlig utbildnitig och lilveckling av fondernas personal. Vidare bör den centrala infofmätionsfunkliohen gentemot fonderna byggas ul. Del ingår i fondernas uppgifter atl förmedla information lill småförelagen öm t. éx. ohka former av finansieringsmöjligheter, beskattningsregler, standar­diserings-, patent-, provnings-, säkerhets- och miljövärdskräv, fömtsätt­ningar och begränsningar för handel på Olika Utlandsmarknader etc. Fon­dema behöver i delta arbete stöd aV éh Systematiserad central service med riksövergripande information, t.eX; Om bransch-, marknads- OCh léknik= förhållanden, induslri- och regionalpoliliska utredningsresultat och beslul, initiativ och aktiviteter av centrala myndigheter och organisationer.

Ell exempel på service för fondernas finansieringsverksamhet kafl vara ätt industriverket vid behov utarbetar underlag för fondernas reversforfflu-lär; avtal, blanketter O: dyl. Jag vill i delta sammanhang peka pä vikten av att Verket regelbundet släller samman uppgUter om exempelvis fondernas finansieringsverksamhet. Statistik och analyser av detta slag kan användas av statsmaklerna vid utformning och dimensionering av verksamheten, av olika ulredningsorgan samt av fonderna själva.

Del delade huvudmannaskapet innebär all central service ges lill fonder­na av såväl induslriverkel som Landstingsförbundet. Landstingsförbundet svarar för service lill fonderna i frågor som hänger samman med förbun­dels StäUning som intresseorganisation för landstingskommunerna. Del är angelägel all induslriverkel och Landstingsförbundet nära samarbetar i dessa frågor, så alt konferenser m. m. blir så effektivt utnyttjade som möjligt.

Jag vill peka pä en punkt där särskilt samråd mellan industriverket och Landstingsförbundet bör ske. Eftersom landstingssektorn bör ges möjlig­het alt lämna synpunkter på industriverkets anslagsframställning beträf­fande de regionala utvecklingsfonderna, bör induslriverkel samråda under hand med Landstingsförbundet inför sin anslagsframställning i detta avse­ende. Jag ulgår från alt induslriverkel pä della säll får en preliminär bedömning från Landstingsförbundet av vilka bidrag landstingen är bered­da att ge fonderna. Förbundels yllrande bör bifogas industriverkels an­slagsframställning fiU regeringen. Pä sä sätt får regeringen underlag för en mer fullständig värdering av fondernas verksamhel och resursanspråk liksom synpunkter på fördelningsprinciper mellan fonderna.

Slutligen vill jag i detta sammanhang ta upp frågan om styrelsens sam­mansättning i de regionala utvecklingsfonderna. Enligl de nyligen god­kända avtalen om fortsall verksamhel vid fonderna utses styrelsen av resp. landsting och i förekommande fall kommun. Denna ordning har fastställts av riksdagen (prop. 1977/78:40 bil. 1, NU 1977/78:34, rskr 1977/78:110). De nya avtalen gäller t.o.m. den 31 december 1985 med föriängning om

Prop. 1982/83:113

58

inle uppsägning har skett ell år dessförinnan. Enligl min mening bör avtalen sägas upp och förhandlingar inledas med syfte alt bl.a. diskutera styrelsernas sammansällning. Även andra förändringar i fråga om bl.a. styrningen av fonderna kan då bli aktuella. Sedan förhandlingar med Landstingsförbundet ägt mm avser jag all föreslå regeringen alt lill riksda­gen återkomma med förslag beträffande dessa frägor.

Service av generellt och övergripande slag gentemot småföretagssektorn

Service av generellt och övergripande slag gentemot småförelagssektorn bör innebära bl. a.

-       riksomfattande projekt som rör exempelvis nyetablering, eleklronik-

och underleverantörsfrågor

-

projekt i samverkan med andra än utvecklingsfonder, t. ex. näringslivs-organisationer och fackliga organisationer

-

utbildningsservice

-

utredningsverksamhet med inriktning på ålgärder inom småförelagssek­torn

-

försöksverksamhet med t. ex. främjande av personalägda förelag

-

energirådgivning

En viktig uppgift för industriverket bör vara all planera och genomföra rikstäckande industripoliliska insatser inom småföretagsområdet: Som exempel på sådana insatser kan nämnas den nyelableringskampanj och den elektronikkampanj som induslriverkel har genomfört under de senasie åren. Sådana projekt bör planeras och genomföras i samverkan med i första hand de regionala utvecklingsfonderna. Samverkan bör kunna ske också med andra organ, t. ex. näringsUvsorganisalioner och fackliga orga­nisalioner. För sådana projekt bör induslriverkel disponera särskilda me­del. Inom ramen för denna verksamhel bör induslriverkel ocksä liksom-hittills kunna lämna bidrag lill vissa utvecklingsfonder för atl täcka vissa kostnader vid Sfiflelsen Industriellt utvecklingscentrum i övre Norrland (lUC) och lill Svenska Industrietableringsakliebolagel (Svelab) för affärs­idéseminarier.

Industriverkets uppgifter när del gäller utbildningsservice bekostas f. n. främst från anslagel Bidrag liU företagsinriktad fortbildning. Från anslagel lämnas bidrag liU utbildningsarrangörer för kostnader i samband med utveckling, anpassning och genomförande av småföretagsinriklad utbild­ning. Vidare svarar induslriverkel för information om och marknadsföring av utbildningsmöjligheterna. Denna verksamhel bör i fortsäftningen ingå i programmet Småföretagsutveckling.

Inom induslriverkel har under de senasie åren genomförts åtskilliga utredningar med inriktning mot småföretagssektorn. Flera av dessa har varit operativt inriktade i den meningen all de har legat lill grund för konkreta förslag till ändringar i regelsystem eller andra åtgärder. Induslri-

Prop. 1982/83:113

59

verkets utredningsverksamhet av denna typ bör i fortsättningen ingå i programmet Småföretagsutveckling.

Sedan är 1979 pågår en försöksverksamhet för atl främja bildandet av personalägda förelag. Försöksverksamheten samordnas av industriverket och genomförs liUsammans med de regionala utvecklingsfonderna. Verk­samheten består av information, utbildning och förelagsservice. Försöks­verksamhet av denna typ bör kunna inrymmas i programmet Småföretags­utveckling.

I programmet Småföretagsutveckling bör vidare ingå industriverkels nuvarande uppgifter med rådgivning tiU näringslivet i frågor rörande ener­gihushållning.

Samverkan med och avgränsningar mol andra program

Fondernas verksamhel är rikstäckande. Deras mäl sammanfaller i slorl med målen för samhällets småförelagspolilik. Deras verksamhet bör sålun­da ingå i programmet Småföretagsutveckling. När fonderna inrättades fastslogs all de också innebär etl väsentiigl led i en aktiv regionalpolitik. Verksamheten skall stå i samklang med samhällels regionalpoliliska strä­vanden. De regionalpoliliska aspekterna skall beaktas bl.a. genom atl fondernas handlingsprogram skall ha sin utgångspunkt i bl.a. länsstyrel­sernas program för den regionala industripolitiken. Vidare förutsätts all fonderna beaktar behoven av ökad inomregional balans. Fonderna kan därför salsa på mer riskfyllda projekt i orter med sysselsättningsproblem. En fömtsältning är dock alt företagen/projekten bedöms vara utvecklings­bara och lönsamma på längre sikt.

För all ge möjligheter för fonderna atl bedriva verksamheten i samklang med samhällets regionalpolitik skall industriverket vid sin fördelning av statliga bidrag och medelstillskolt lill fonderna la hänsyn lill såväl anlal förelag i länet som näringsstruktur, geografiska förhållanden, behov av ökad induslrisysselsältning, tillgång på privata serviceföretag, konsultföre­lag och kredifinstitut inom länet etc. Det ankommer på industriverket all göra en avvägning mellan de olika bedömningsgrunderna, varvid dock de regionalpoliliska skälen måste tillmätas en avgörande betydelse.

Jag vill i delta sammanhang också nämna alt den utredning om det regionalpoliliska slödel lill näringslivet, som jag nyligen med slöd av regeringens bemyndigande har tillkallat, bl.a. skall behandla frågor om utvecklingsfondernas roll i handläggningen av det regionalpoliliska stödet.

2.3.4 Organisationsfrågor

Jag har tidigare (avsnitt 2.2.3) föreslagit riksdagen all anla huvudsakliga riktlinjer för industriverkels organisation.

Jag lar här för riksdagens information upp ytterligare några frägor som sammanhänger med organisationen m. m.

Prop. 1982/83:113

60

Styrelse, partsmedverkan m.   m.

Det ankommer på regeringen alt utse industriverkels styrelse.

Ledamöterna i industriverkets styrelse bör enligt min uppfattning i förs­ta hand representera sakkunskap inom verkets arbetsområden, såväl det industripolifiska som del regionalpoliliska. Della ger enligt min mening de bästa fömlsällningarna för etl aktivt intresse och engagemang från styrel­sens sida. Jag delar därför utredarens uppfattning all i styrelsen bör ingå bl.a. företrädare för förelags- och banksektorn. Representationen för intresseorganisationer och myndigheter liksom del parlamentariska insla­get bör enligt min mening vara begränsad. Jag anser del dock lämpligt all arbetsmarknadens parter liksom nu är representerade i styrelsen. Därige­nom kan en fortsalt partsmedverkan ske i stödbeslul motsvarande den som nu äger rum inom arbetsmarknadsstyrelsen. Jag återkommer strax lill della.

Med några undantag bör riktpunkten således vara all myndigheter och organisalioner som berörs av industriverkels verksamhel bör följa, påver­ka och bistå i verkels arbete antingen genom permanenia samrädsorgan om vilka regeringen bör besluta eller genom t.ex. referensgrupper för huvudprogrammen, olika insatsområden m. m. om vilka myndigheten själv bör besluta. Jag vill i delta sammanhang framhålla viklen av alt verket via sådana referensgrupper håller nära kontakt med parterna på arbetsmarkna­den.

Induslriverksutredningen har föreslagit all induslriverkel och STU har gemensam styrelseordförande. Jag ser i och för sig stora fördelar i en sådan lösning. Detta skulle vara ett verksamt medel att uppnå den ökade samord­ning mellan verken somjag anser vara myckel väsentlig. Elt genomföran­de av denna lösning fömtsätter emellertid atl ordförandeskap i styrelsen skiljs från verkschefsfunklionen i bägge myndigheterna. Jag anser inle atl del finns skäl atl frångå den princip som ofta lillämpas för statliga myndig­heter, dvs. alt verkschefen också är ordförande i verkets styrelse. Därmed kan inle en lösning med gemensam styrelseordförande för SIND och STU förverkligas.

Jag vill i della sammanhang också kommentera utredarens förslag atl den partsmedverkan som nu sker i samband med beslul i ärenden om regionalpolitiskt stöd inom arbetsmarknadsstyrelsen får en fortsättning inom verket och utvidgas lill all omfatta även andra former av finansiellt stöd. Några remissinslanser, däribland AMS, LO och TCO, understryker all samrådsgruppen fyller en viktig funktion. Jag delar utredarens och remissinstansernas uppfanning och anser det ändamålsenligt all en sam­rådsgrupp eller elt utskott beslående bl.a. av styrelsens partsrepresen­tanter bildas för alt behandla frågor rörande regionalpolitiskt slöd. Del bör framgå av verkels instruktion all en sädan samrådsgmpp skall finnas. Del ankommer sedan pä verkets styrelse all, med beaktande av säväl önske-

Prop. 1982/83:113

61

målet om insyn och inflytande som kravet på snabbhet och smidighet i verkets beslutsprocess, besluta om formerna för, innehållet i och ev. utvidgning till andra stödformer av etl sådant samrädsförfarande.

Lokalisering

I likhet med utredaren anser jag att industriverket som hitfills bör vara lokaliserat lill Slockholm. De förändringar i arbetsuppgifter och organisa­tion som jag nu föreslår innebär inle några nya förulsällningar för bedöm­ningen av lokaliseringsfrågan. Del fördjupade samarbete somjag föreslår mellan SIND och STU, bägge med lokaler pä Liljeholmen i Slockholm, förstärker ytterligare skälen för alt industriverket ocksä i fortsättningen skall vara lokaliserat lill Slockholm.

Genomförandefrägor

Jag har tidigare föreslagit atl omfördelningen av arbetsuppgifter och resurser inom den induslri- och regionalpoliliska organisationen och ikraft­trädandet av den nya organisationen för siatens industriverk sker per den 1 juli 1983. Jag viU nu ytterligare kommentera delta.

Jag anser det angelägel att de förändringar i industriverkels arbetsupp­gifter och verksamhetsinriktning som jag har föreslagU i det föregående genomförs utan dröjsmål, både med hänsyn till behovel av en effektiv myndighelsorganisation inom industridepartementets verksamhetsområde och av hänsyn tiU berörd personal. Verksamhetsförändringarna och den nya organisationen som krävs för fullgörande av arbetsuppgifterna bör därför träda i kraft den 1 juli 1983. Mitt förslag i avsnitt 5 lill medelstilldel­ning för statens industriverk för nästa budgetär utgår från denna fömtsält­ning.

Jag kommer senare denna dag att föreslå regeringen all tillkalla en organisationskommitté med uppgift atl lägga fram detaljerade förslag lill organisation m.m. för statens industriverk. Utgångspunkten för kommit­téns arbete skall vara de förslag till verksamhel, program och medelsram somjag lägger fram i denna proposilion.

Administraliv samordning av myndigheter på Liljehol­men i Stockholm

I direktiven tiU induslriverksutredningen ingick alt undersöka vilka möj­ligheter tiU administrativ samordning som föreligger mellan industriverket och övriga tUl Liljeholmen i Slockholm lokaliserade myndigheter. Genom överenskommelse mellan utredningsmannen och statskontoret medver­kade statskontoret i utredningen av denna fråga. Arbelel planerades men genomfördes inte med hänsyn till bl.a. då rådande oklarhet belräffande lokaliseringen av siatens energiverk. Utredaren ullalar sig i sill belänkan­de positivt om de rationaliseringsmöjligheter som torde ligga i en samord­ning av administrativa funktioner (se betänkandet s. 137 ff). Jag vill för

Prop. 1982/83:113

62

riksdagens information redovisa hur del uppdrag som låg i utredningsdi­rektiven nu fullföljs.

Regeringen har sålunda uppdragit ål slalskonlorel all slutföra del utred­ningsarbete som påbörjades inom ramen för induslriverksutredningen. Prövningen av samordningsmöjligheterna skall omfatta elt brett fäll av administrativa servicefunkfioner av teknisk-administrativ karaklär. Den skall däremot inte beröra styrande funktioner eller policyfunktioner inom det personal- och ekonomi-administrafiva området. En slutrapport skall avlämnas senast den 15 april 1983. En delrapport har nyligen avgetls.

Del är min bedömning, som också stöds av del inledande utredningsar­bete som statskontoret har redovisat, all samordningsmöjligheterna och därmed sammanhängande effektivitetsförbättringar sannolikt är goda för åtskilliga administrafiva servicefunktioner. Enligl min mening är det ange­läget all så långt möjligt la till vara dessa. Jag har i denna fråga samrått med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Organisalionskommillén för statens industriverk, somjag senare denna dag föreslär alt regeringen skall tillkalla, bör fä till uppgift all i sill arbete beakta den pågående utredningens arbete saml atl lägga fram de förslag som kommillén bedömer erforderliga för all underlätta en sådan samord­ning. Kommittén bör härvid nära samarbeta med slalskonlorels utredning saml med organisationskommittén för statens energiverk m.fl. organ inom energiområdet (OKE) och STU.

3    Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag har anfört tidigare (i avsnitt 2.2.4) har inom industridepartementet upprättats förslag till

1.

lag om ändring i lagen (1974:325) om avsättning lill arbelsmiljöfond

2.

lag om ändring i lagen (1974:988) om avsättning lill särskild investe­ringsfond

3.

lag om ändring i lagen (1979: 609) om allmän investeringsfond

4.

lag om ändring i lagen (1979:610) om allmän invesleringsreserv

5.

lag om ändring i lagen (1980:456) om insättning på tillfälligt vinsl­konto

6.

lag om ändring i lagen (1982:1185) om inbetalning pä särskilt invesle­ringskonlo.

Förslagen har upprättats i samråd med chefen för finansdepartementet.

Prop. 1982/83:113

63

4    Hemställan

Med hänvisning lill vad jag nu har anfört hemställer jag all regeringen föreslår riksdagen

dets alt antaga förslagen till

1.

lag om ändring i lagen (1974:325) om avsättning lill arbelsmiljöfond

2.

lag om ändring i lagen (1974:988) om avsättning lill särskild investe­ringsfond

3.

lag om ändring i lagen (1979:609) om allmän investeringsfond

4.

lag om ändring i lagen (1979:610) om allmän invesleringsreserv

5.

lag om ändring i lagen (1980:456) om insättning pä lillfälligl vinst-konto

6.

lag om ändring i lagen (1982:1185) om inbetalning pä särskill invesle­ringskonlo

dels atl godkänna vad jag har föreslagit i fråga om

7.

förändringar i statens industriverks verksamhel från och med den 1 juU 1983 (avsnitt 2.2.1)

8.

programindelning av industriverkels verksamhet (avsnitt 2.2.2)

9.

riktlinjer för siatens industriverks organisation fr. o. m. den 1 juli 1983 (avsnitt 2.2.3)

10.

ändrade riktlinjer för induslrigaranlilån (avsnitt 2.2.5)

11.

ändrade riktlinjer för vissa former av regionalpolitiskt slöd (avsnitt 2.2.6).

5    Anslagsfrågor

Jag övergår nu liU att la upp vissa anslagsfrågor för budgelårel 1983/84.

I budgetpropositionen år 1983 har jag, i avvaktan på särskild proposilion i ämnet, föreslagit alt anslagen B 1. Statens industriverk: Förvaltnings­kostnader och B 2. Statens industriverk: Utredningar las upp med oföränd­rade belopp. Jag avser nu att redovisa förslag lill medelsfilldelning under dessa anslag med utgångspunkt i vad jag har anfört i del föregående. Jag föreslår också alt etl nytt anslag uppförs under tolfte huvudtiteln för statsbidrag fill nedläggningsholade förelag.

Medel för industriverkets förvaltningskostnader anslås f. n. dels under anslaget B 1. Siatens industriverk: FörvaUningskoslnader, dels under an­slagel B 2. Statens industriverk: Utredningar m. m. Frän del senare ansla­gel bestrids kostnader för experter och tillfällig personal, publikations-tryck m. m. saml övriga kostnader som hänger samman med uiredningar och informations- och kontaktverksamhet inom industriverkets arbetsom­råde. Verkels kostnader för administrationen av branschfrämjande åtgär­der och verksamheten med slmklurgaranlier och särskilda slmklurgaran-lier bestrids från anslaget B 7. Branschfrämjande ålgärder.

Prop. 1982/83:113

64

Enligl mina förslag i det föregående skall bandläggningen av ärenden rörande regionalpolitiskt stöd fp.r.as över frän arbelsrnarknadsstyrdsen lill industriverket. För styrelsens adrninistrafioriskoslnader avseende denna verksamhel anvisas f. n. medel över tolfte huvudtjte|ns anslag C 1. Regio­nalpoliliskt stöd: Bidragsverksamhet, Jag har också föreslagit atl handr läggningen av ärenden rörande investeringsfonder och av ärenden rörande statsbidrag tiU nedläggningsholade förelag överförs från .AMS till industrin verkel. Administratipnskostnaderna för denna verksamhet belastar det under tionde huvudfiteln uppförda anslagel B 4. Sysselsättningsskapande åtgärder.

Mina förslag innebär, slutligen, alt arbetsuppgifter förs frän induslride-partetnentet fiU industriverket. Detta påverkar medelsberäkningen under tolfte huvudtitelns anslag A 1. Industridepartementet.

Medel för Industriverkets förvaltningskostnader bör för budgetåret 1983/ 84 anvisa över ett myndighetsanslag. Della anslag bör vara avsett att täcka kostnaderna för sådan verksamhet som f. n. finansieras över både förvaltningskostnads och ulredningsanslagel. De nuvarande två anslagen för förvaltningskostnader resp, för utredningsverksamhet bör sålunda slås samrnan till ett anslag. Detta bör dessutom tillföras medel från de övriga anslag som berörs av omorganisationen och somjag har redovisat ovan.

Av nämnda anslag har förslag till niedelslilldelning för budgetåret 1983/ 84 lagts fram ' budgetpropositionen 1983 för tolfte huvudtitelns anslag B 7. Branschfrämjande åtgärder och Cl. Regionalpolitiskt stöd; Bidragsverk­samhet saml tionde huvudfilelns anslag B 4. Sysselsättningsskapande åt­gärder. I dessa medel ingår bl.a. kostnader för administrationen av verk­samheter som industriverket enligl mitt förslag ska|l svara för (2,9, 6,4 resp. 2,5 niilj. kr,),

Vid min beräkriiiig av resursramen för statens industriverk har jag inklu­derat dessa medel. Jag ayser alt senare föreslä regeringen föreskriva alt motsvarande belopp inte får disponeras under de aklueUa anslagen.

Del nya anslagel för industriverkets förvaltningskostnader bör tillföras medel för all läcka kostnaderna för sådan verksamhet sorn förs över från industridepartementet (2,5 milj. kr.). Dessutorn bör filiföras rnedel för alt täcka administrativa kostnader avseende anslagel B 8. Branschfrämjande åtgärder för tekpinduslrin. I del förslag lill medelstilldelning under delta anslag för budgetaret 1983/84 somjag i annat samrnanfiang avser förelägga regeringen, har jag tagit hänsyn till all en ram för industriverkets admini­strationskostnader redan har tillförts verkel genom de förslag jag nu lägger fram.

Prop. 1982/83:113

65

B 1. Statens industriverk: Förvaltningskostnader

Förslag 1983/84:

46021000

Av min inledande redogörelse i delta avsnitt framgår principerna för beräkningen av detta anslag. Vid min medelsberäkning för anslaget har jag utgått från all industriverkets nya organisation skall byggas upp inom ramen för befintliga resurser för berörda verksamheter. Jag har ocksä tagit fasta på att mina förslag lill verksamhels- och organisationsförändringar bör innebära vissa rationaliseringsmöjligheter. Huvudalternafivel bör där­för lillämpas (-741000 kr.).

Sammantaget innebär mina bedömningar atl verkels förvaltningskost­nader för budgetåret 1983/84 bör uppgå fiU 46,0 milj. kr.

Det bör ankomma på den organisationskommitté som jag senare denna dag föreslår att regeringen skaU tillkalla, atl inom given medelsram lägga fram förslag lill detaljorganisalion.

Överföringen av verksamhet från arbetsmarknadsstyrelsen och industri­departementet fill induslriverkel kommer all ställa krav på utökade lokaler för verkel.

För utbildningskostnader av engångskaraktär som föranleds av omor-ganisafionen har jag beräknat 500000 kr.

Sammanfattningsvis innebär mitt förslag tUl resursram för industriver­kels förvaltningskostnader under budgelårel 1983/84 följande (belopp i tkr.):

Resurser från

Huvudtitel

Anslag

TotaU

Därav lönekostnader

Industridepartementet

B 1

24032

14814

Industridepartementet

B2

3 590

-

Industridepartementet

87

2934

2 277

Industridepartementet

B8

4311

3400

Industridepartementet

A 1

2520

2167

Industridepartementet

C 1

6420

4850

Arbetsmarknadsdepartementet

B4

2455

1790

Engångsanvisning

500

-.

Besparing

-741

Summa

46021

29298.

Av denna summa utgör lokalkostnader 8,0 milj. kr. I avvaktan pä ell mera detaljerat beräkningsunderlag har jag härvid endasi lagil upp ell preliminärt belopp.

Medelsramen för statens industriverks lönekostnader för budgetåret 1983/84 har, i avvaktan på resultatet av förhandlingar om anställnings- och arbetsvillkor, beräknats fiU preliminärt 29,3 milj. kr.

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen

alt till Statens industriverk: Förvaltningskostnader för budgetåret 1983/84 anvisa ett förslagsanslag av 46021000 kr. 

5    Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 113

Prop. 1982/83:113

66

B 2. Statsbidrag till nedläggningsholade företag

Nytt anslag (förslag)   10 000 000

Statsbidrag kan enligt kungörelsen (1972:302) om statsbidrag lill ned­läggningsholade förelag (ändrad 1974:370 och 1980:689) utgå i syfte alt skapa rådrum för överväganden om fortsatt drift eller omplacering av de anställda. Företaget skall vara i konkurs eUer likvidation och ha industriell eller industriliknande inriktning. Statsbidrag ulgår med högsl en tredjedel eller, om risk för betydande samhällssociala problem föreligger, högsl hälften av förelagels lönekostnader och sociala kostnader för de anställda.

Jag har tidigare (avsnitt 2.3.1) anfört all denna stödform, med hänsyn till del sammanhang i vilket det används, är all betrakta söm etl industripoli­tiskt snarare än ell arbetsmarknadspolitiskl medel. Jag har därför föresla­git atl stödformen överförs lill den industripoUtiska medelsarsenalen och alt administrationen av stödet överförs från arbetsmarknadsstyrelsen till statens industriverk. Utbetalningar av stöd belastar f.n. delprogrammet Beredskapsarbeten inom det under fionde huvudfiteln upptagna anslagel B 4. Sysselsällningsskapande åtgärder. Under budgetåren 1980/81 och 1981/ 82 beviljades stöd med 8 resp. 12 milj. kr. Jag föreslår nu alt elt nytt anslag förs upp på statsbudgeten under totfle huvudtiteln med beteckningen B 2. Statsbidrag till nedläggningsholade förelag. Anslagel bör las upp med 10 milj. kr. för budgetåret 1983/84. Motsvarande belopp bör genom senare beslul av regeringen hållas inne under tionde huvudtitelns anslag B 4. Sysselsällningsskapande ålgärder.

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen

alt lill Statsbidrag till nedlåggningshotade företag för budgetåret 1983/84 anvisa elt förslagsanslag av lOOOOOOO kr.

6   Beslut

Regeringen ansluler sig lill föredragandens överväganden och beslutar alt genom proposilion föreslå riksdagen atl anta de förslag som föredragan­den har lagt fram.

Prop. 1982/83:113

67

BUaga 1

  I      INDUSTRI-

  I      DEPARTEMENTET

ORGANISATION FÖR INDUSTRIELL FÖRNYELSE

Betänkande avgivet av industri­verksutredningen

Ds I 1982:14

Prop. 1982/83:113

68

Till statsrådet och chefen för industridepartementet

Genom regeringsbeslut den 12 november 1981 bemyndigades chefen för industridepartementet all tillkalla en särskild utredare med uppgift all se över industriverkets verksamhet och organisation.

Den 14 januari 1982 förordnades verkställande direktören Bo[REDACTED_EFTERNAMN] som särskild utredare. TUl sekreterare förordnades samma dag departe­mentssekreteraren, numera kanslichefen, Bo Slrömgren. Den 5 februari 1982 förordnades pol mag, numera departementssekreteraren, Ivar Eld­ström lill bitr sekreterare. Till bUräde i utredningen förordnades samma dag Kerstin de Marsilio.

All som experler biträda utredaren förodnades den 5 februari 1982 departementssekreteraren Gun-Jeanette[REDACTED_EFTERNAMN], departementsrådet Carl[REDACTED_EFTERNAMN], avdelningsdirektören Gilbert[REDACTED_EFTERNAMN], direktören Dag Jarness, verkstäUande direktören Christian[REDACTED_EFTERNAMN], departemenlssek­reteraren Bengt Norström, generaldirektören Eric[REDACTED_EFTERNAMN], departe­menlssekreteraren Ingemar Skogö och avdelningschefen Aksel Spendrup samt den 15 september 1982 departementsrådet Thomas Sidenbladh.

Under utredningsarbetet har namnet induslriverksutredningen använts.

Utredningen fär härmed överlämna sitt belänkande. I och med della anser jag mitt uppdrag slutfört.

Slockholm den 11 november 1982 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

Bo Slrömgren

Prop. 1982/83:113

69

Innehållsförteckning

Sammanfattning

1 Uppdraget ..................................................................... 

.. 

73

1.1.............................................. Direktiven   ................        

73

1.2

Utgångspunkter för utredningsarbetet och avgränsningar   ...

73

1.3

Arbetets uppläggning   ............................................ 

75

2 Industripolitik och industriell förnyelse   ........................ 

.. 

76

2.1

Behovet av en IndustrieU expansion   ..................... 

76

2.2

Industrins utvecklingsviUkor under 1980-talet   ...... 

77

2.2.1

Den internafionella miljön   .............................. 

77

2.2.2

Förhållanden inom landet................................. 

78

2.2.3

Anpassningsförmågan en central utvecklingsfaklor   ....

80

2.3                                                                                   Industripolitikens roll och inriktning           

80

3 Den industriella organisationen - nuvarande utformning och behov

av förändringar   ....................................................... 

84

3.1.................................................................................. Industripolitikens funktioner och organ en översikt      

84

3.1.1

De industripoliliska funkfionerna ...................... 

84

3.1.2

De industripoliliska organen - utvecklingstendenser   ..

85

3.2............................................................................. Industriverket och industridepartementet roller och

relationer.................................................................. 

.. 

88

3.2.1

Induslriverkel   ............................    ................. 

.. 

88

3.2.2

Industridepartementet   .................................. 

.. 

90

3.3............................................................................. Industripolitik, regionalpolitik och arbetsmarknadspolitik 

samband och skiljelinjer............................................ 

.. 

91

3.3.1

Allmänna utgångspunkter   .............................. 

.. 

91

3.3.2

Relafionerna mellan regionalpolitik och arbetsmarknads­politik            

92

3.3.3

Relationerna mellan regionalpolitik och industripofilik   .

93

3.4............................................................................. Samband mellan politik för teknisk förnyelse och annan

industripolitik   .......................................................... 

.. 

94

3.4.1

Allmänt  ............................................................ 

.. 

94

3.4.2

Den organisatoriska uppdelningen   ................ 

.. 

95

3.5............................................................................. Behov av förbättrad samordning av de industripoUtiska

funktionerna   ........................................................... 

.. 

97

4 Den framlida industripoliliska organsialionen   ............... 

100

4.1

Inledning   ................................................................ 

100

4.2

Arbetsuppgifterna på departemental nivå industrideparte­mentets roll och funktioner      

100

4.3

Arbetsuppgifterna på regional nivå   ........................ 

103

4.4

Arbetsuppgifterna på central myndighetsnivå   ....... 

104

4.4.1

Inledning .......................................................... 

104

4.4.2

Utredningsverksamhet...................................... 

105

4.4.3

Slmkluranpassande ålgärder   ......................... 

110

4.4.4

Industri- och regionalpolitiskt finansieUt slöd   

113

4.4.5

Företagsutveckling   ......................................... 

125

4.4.6

Interna stöd- och servicefunkfioner ................. 

129

4.4.7

Verksamhetsform och ledningsfunktion   ......... 

130

4.4.8

Programstruktur   ............................................. 

132

4.5

Utvecklingslinjerförden centrala myndighetsorganisationen Styrelsen för industriell och teknisk utveckling                                                                                     

133

4.6

Resursfrågor ............................................................ 

136

Prop. 1982/83:113

70

4.7............................................................. Administrativ samordning av myndigheter på Liljeholmen i

Stockholm   ................................................    137

4.8                                                                  Plan för genomförandet               139

Underbilaga 1 Direktiven

Prop. 1982/83:113

71

Sammanfattning

utredningsuppdraget, arbetssätt m. m.

-

arbelel påbörjades i början av 1982

-

organisationsutredning (direktiven återges i bU. 1)

-

enmansulredning med en grupp experler frän induslri- och budgeidepar­tementen, induslriverkel (SIND), styrelsen för teknisk utveckling (STU), arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), utvecklingsfonderna, stats­kontoret

-

avgränsning av uppdraget gentemot Sveriges Exporträd, Sveriges Inve­steringsbank, Industrifonden, kommerskollegium, överstyrelsen för ekonomiski försvar m. fl.

-

arbetssättet har främst varit hearings med företrädare för näringslivs-och fackliga organisationer samt myndigheter och organ inom del indu­stripolitiska området, genomgång och analys av olika polifiska beslul, utredningar, artiklar m. m. rörande induslripolifiken

-

belänkandet innehåller principförslag om förändringar i elt första steg rörande den industripoliliska organisationen.

Allmänna slutsatser

-

industriverkets auktoritet och slällning försvagad under senare år

-

induslriverkel har påverkals negativt av betydande besparingar från statsmakternas sida samt av alt verksamheten krympts genom olika beslut

-

oklar rollfördelning mellan induslridepartementet och induslriverkel

-

behov av förenklingar och effektivisering av delar av det industripolitis­ka slödel

-

behov av bättre samordning på myndighetsnivå av näringspolitiken

-

behov av ell starkt sektororgan för industripolitiken.

Förslag

Överföring av verkställande uppgifter från regeringsnivån till myndighets­nivån

-

ärenden som rör enskilda förelag och som kan inordnas i ell regelsystem skall hanteras på myndighetsnivå (innefattar dialog/samråd, beredning, beslul och uppföljning)

-

endast ärenden av principiell betydelse eller av slor vikl skall avgöras av regeringen. Regeringens samråds- och förhandlingsfunklion koncen­treras till ell begränsat antal förelag/koncerner.

Prop. 1982/83:113

72

Samordning på central myndighetsnivå av regionalpolitiskt och industri­politiskt företagsstöd

-       handläggningen av regionalpolitiskt företagsstöd (lokaliseringsstöd och

sysselsällningsstöd) saml av syslemel med investeringsfonder i förelag

flyttas från AMS lill induslriverkel

Förenkling och effektivisering av vissa delar av det finansiella företagsstö­det

-

möjligheten alt anföra besvär hos regeringen över beslut som fallats av induslriverkel avskaffas

-

stmkturgarantierna och de särskilda stmkturgarantierna integreras i de allmänna induslrigarantierna (IG-lån). Möjligheter all ge räntebidrag för särskilt angivna stödbranscher kan knytas lill IG-låneformen

-

utvecklingsfondernas gräns för engagemang i ell företag höjs lill 5 milj. kronor. Engagemanget kan beslå av lånegaranti, rörelselån, utveck­lingskapital eller kombinafion av dessa. Fondema bör vidare ha det fulla ekonomiska ansvaret för sina beslul. Med den höjda beloppsgränsen bör en decentralisering av den finansiella stödgivningen åstadkommas. In­dustriverkets induslrigarantier bör således i första hand inriktas på belopp över 5 milj. kronor

Större fiexibUUet i de strukturanpassande åtgärderna

-

uppmjukning av nuvarande läsning till vissa begränsade branscher lik­som lill branschbegreppel som sådant

-

frihet för industriverket att göra egna prioriteringar inom en viss given resursram

-

begränsning av detaljregleringen av slödels olika instrument

-

tidsbegränsade program

-

branschråden vid industridepartementet bör i sin nuvarande form av­skaffas.

Ökad samordning mellan industriverket och STU

-

samma ordförande i industriverkets och STUs styrelser

-

ökad samordning på projeklnivå

-

frågan om begränsad eller lolal integration mellan induslriverkel och STU som ell andra steg bör utredas vidare.

Industriverkets verksamhet m. m.

Industriverket föreslås bli en programmyndighel med följande program-slmklur:

-

utredningsverksamhet

-

slmkluranpassande ålgärder

-

industri- och regionalpolitiskt finansiellt slöd

-

företagsutveckling.

Prop. 1982/83:113

73

En ny typ av Styrelse för industriverket föresläs. Bl.a. bör styrelsens ordförande vara någon annan än verkschefen.

Vidare föreslås atl industriverkets möjligheter lill konlraktsanslällning och friare lönesältning ökar.

Organisatoriska konsekvenser

-

ca 50 tjänster vid lokaliserings- saml utrednings- och planeringsenhe­terna vid AMS berörs

-

vid industridepartementet berörs i första hand lokaliseringsenhelen (inkl. problemortsgmppen), branschenhelen (inkl. delegationen för lo­kaliseringssamräd) saml EFSU

-

konkreta frågor belräffande programslmktur (delprogram m. m.), intern organisation, detaljerade resursbehov etc. för industriverket bör be­handlas i en organisationskommitté

-

på induslriverksulredningens uppdrag genomför statskontoret en studie av möjlighelerna lill administrativ samordning av myndigheter på Lilje­holmen i Stockholm. En första rapport är aviserad till årsskiftet.

-

induslriverksulredningens förslag bör genomföras per Ijuli 1983.

1    Uppdraget

1.1      Direktiven

Regeringen beslutade den 12 november 1981 om direkfiv lill en utredning om statens industriverks framlida verksamhel och organisafion m. m. Med slöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för industrideparte­mentet genom beslut den 14 januari 1982 en särskild utredare med uppgift att genomföra utredningen.

Direktiven för utredningsarbetet återges i bilaga 1.

1.2      Utgångspunkter för utredningsarbetet och avgränsningar

Enligl direkfiven bör industriverkets verksamhel prövas fömlsättnings­löst. Till ledning för utredningsarbetet anförs i direkfiven vissa förändring­ar som skelt i verkels arbetsuppgifter sedan fiUkomslen är 1973. Vidare pekas på möjligheten lill organisatoriska förändringar vad gäller hantering­en av ärenden inom del regionalpoliliska området på såväl departements- som myndighetsnivå. Mjöligheterna till förenkUng och samordning av in­dustripolitiska stödinsatser bör beaktas. I arbetet skall även möjlighelerna fill besparingar och decentralisering uppmärksammas.

Utredningsuppdraget spänner sålunda över etl vill fäU inom de industri-och regionalpolifiska områdena även om del primärt avser siatens industri­verk.

En naturlig upptakt för utredningsarbetet har enligt min mening varit all

Prop. 1982/83:113

74

försöka belysa situationen för svensk induslri, som den gestaltar sig nu och inför den närmaste framfiden. Situationen rymmer såväl problem som möjligheter. Syftet med induslripolifiken, dess närmare funktioner och organisation måste relateras till della förhållande.

I della perspektiv behandlar jag kraven på en framtida induslripolifisk organisation i förhållande lill den nuvarande organisationen med utgångs­punkt i verksamheten vid statens industriverk.

Del har under utredningsarbetet inle varit möjligl all närmare studera de lösningar man i andra länder har vall belräffande organisation för de industripoliliska frågorna. Ell allmänt konstaterande är emellertid all den svenska traditionen med självständiga myndigheter knappast existerar nå­gon annanslans i väriden. Del innebär all de industripoliliska funktionerna utomlands i slor ulslräckning återfinns inom regeringskanslierna. Del gäl­ler i första hand utrednings- och planeringsfunklionerna. På della område förekommer också en betydande konsultverksamhet. Sammanfattningsvis är del svårt all föra över utländska organisationsmodeller lill svenska förhållanden.

Vid en bedömning av industriverkels framlida roll i industripolitiken måste beaktas verksamheten vid andra organ inom induslri- och närings-polifiken. Vissa polilikområden och organ har särskill nära beröringspunk­ter. Jag tänker i första hand pä organ inom induslri-, regional- och handels­politiken. Del kan i och för sig vara motiverat atl diskutera organisatoriska lösningar som innefattar verksamhel inom alla dessa tre poUtikområden. Jag har emellertid inle ansett mig ha i uppgift att gå utanför de induslri- och regionalpolitiska områdena enligt hittills varande sektorindelning'. Enligt utredningens direkfiv skulle arbelel vidare bedrivas med myckel snäva lidsramar. Trots de nära beröringspunkter som finns rnellan t. ex. industri­verket och Sveriges Exportråd kommer jag alltså inte att ta upp samord­ningsaspekter mellan dessa organ. Delsamma gäller Sveriges investerings­bank. Industrifonden och överstyrelsen för ekonomiskt försvar (ÖEF). Jag kommer heller inte alt gå in på frågor som gäller energipolitikens organisa­tion, trots del nära samband som finns mellan induslri- och energipoliti­ken. Skälet härtill är främst att riksdagen nyligen har tagit ställning till en ny energipolitisk verksorganisalion.

Jag har riktat särskill intresse mol - förutom induslriverkel och indu­stridepartementet - styrelsen för teknisk utveckling (STU), faslän STUs verksamhetsområde inte uttryckligen nämnts i mina direktiv. Den tekniska förnyelsen tillmäts emellertid allt slörre betydelse för den industriella utvecklingen. Såväl induslriverkel som STU arbetar för samma mål, näm­ligen all främja industriell liUväxt och har andra nära beröringspunkter. Möjligheterna lill samordning och samverkan mellan dessa myndigheter är

' Det bör noteras att en ny departemenlsorganisalion har fillkommit sedan rege­ringsskiftet 1982. Bl. a. upphör handelsdepartementet.

Prop. 1982/83:113

75

därför särskill intressanta. Dessutom är båda myndigheterna lokaliserade till Liljeholmen. Delta kan innebära adminislrativa samordningsmöjlig­heter.

Målgruppen för industripolitiken är i första hand de delar av näringslivet som utför industriell och industriliknande produktion. Primärt omfattar målgmppen lillverkningsföretag och gruvor. Även byggnadsindustri, kon-suU- och handelsförelag och vissa andra tjänsteproducerande förelag inne­fattas ibland i industripolitikens verksamhetsområde.

Exempel pä della är vid projektexport där förelag inom olika sektorer samverkar eller i övrigt då gränserna mellan renodlat industriell och indu­striliknande verksamhel är oklar. Del finns vidare en märkbar tendens atl nya verksamheter etableras inom områden som är svåra all klassificera. Dala- och elektronikindustrin med dess stora inslag av produktion av "mjukvara" är exempel härpå.

Inom industripoUfiken används olika medel för alt påverka målgruppens beleende. En typ av medel utgörs av den industriella och affärsmässiga verksamhet som slaten bedriver inom Svenska Varv, Statsförelagsgrup­pen, affärsverken etc. Denna del av industripolitiken där staten som ägare driver viss industriell verksamhel behandlas inle i del följande.

Del som vanligtvis avses med industripolitik är alt staten, genom särskill utsedda organ på olika säll påverkar förelagens verksamhetsbetingelser. Det är industripolitikens funkfioner och organisation i denna del som mina följande överväganden och förslag avser.

Jag begränsar således mina överväganden lill verksamhel vid industride­partementet, industriverket, STU och delar av arbetsmarknadsstyrelsen (AMS). På den regionala nivån behandlas utvecklingsfonderna och i viss ulslräckning länsstyrelserna.

Det förslag till ny organisation på industripolitikens område som jag lägger fram skall ses som elt principförslag. I fråga om resursbehov har en översikllig bedömning gjorts. Jag förutsälter alt - om det beslutas atl mina förslag skall genomföras - en särskild organisalionskommUlé tillkallas med uppgift all utreda detaljorganisalion, precisera resursbehoven och hantera andra adminislrativa frägor som måste lösas i en genomförandefas.

1.3 Arbetets uppläggning

Jag har i utredningsarbetet endast i begränsad omfattning tagit fram nytt underiagsmalerial belräffande industripolitiken och dess organisation. Jag har i stället försökt dra olika slutsatser av redan framtaget material. Jag har t.ex. konstaterat all åtskilliga slafiiga och andra uiredningar under senare år analyserat och lämnal synpunkter på den industripolifiska organisatio­nen eller delar av denna. Hil hör bl. a. den s. k. Boston-rapporten (En ram försvensk industripolitik, 1978), Bjurd-rapporlen (Ds Ju 1979:1 Vägar lill ökad välfärd), IVA-rapporten (Kunskap och konkurrenskraft, 1979), KIPI-

Prop. 1982/83:113

76

utredningen (Ds I 1980:17 Alt utveckla en långsiktig industripolitik) och induslrislödsulredningen (SOU 1981:72 All avveckla en kortsiktig stödpo­Utik).

Näringslivels organisalioner, de fackliga organisationerna, myndigheter och enskilda debattörer m. fl. har också fört fram synpunkter och uppslag i hithörande frägor.

Här kan t. ex. nämnas TCO:s rapport år 1981 Offensiv industripolitik -ett måste för 80-talel, SALF-skriften InduslripoUfik för tillväxt (1981), LO:s rapport Näringspolitik för 80-talet (1981) och debattskrifterna Indu­stripolitikens spelregler av Lund/Slåhl, som gavs ut på Industriförbundels förlag 1981, och ABC för en ny industripolitik, som publicerades 1981 av Studieförbundet Näringsliv och Samhälle (SNS).

I sammanhanget bör även nämnas industriverkets och STUs löpande utredningsverksamhet inom olika industripoliliska områden saml RRVs förvaltningsrevisionella granskning av bl. a. industriverkels olika delområ­den.

En väsentlig del i insamlingen av underlag för mina ställningstaganden har varit kontakter med enskilda personer och företrädare för olika intres­senter i bl. a. industriverkels verksamhel och industripolitiken i slort. Jag har sålunda genom samtal och intervjuer inhämtat synpunkter under utred­ningens gäng från bl. a. industriverkets styrelse, näringslivets organisalio­ner, de fackliga organisationerna. Exportrådet, Invesleringsbanken, vissa affärsbanker, ÖEF, SNS saml anställda vid berörda myndigheter. Härut­över har jag haft hjälp i utredningsarbetet av förordnade experter från industri- och budgetdepartementen och de närmast berörda myndigheter­na. För expertgruppen har successivt redovisats det underlag som tagits fram och jag har därvid inhämtat deras synpunkter på della. Genom underhandskontakter har olika preliminära överväganden redovisats för berörda myndigheter, näringsUvsorganisalioner och fackliga organisatio­ner. Samråd har också skett med den kommitté (Dir 1981:65) som har i uppgift all utreda arbetsmarknadsverkets ansvarsområden och organisa­fion (AMS-kommittén).

2   Industripolitik och industriell föriiyelse

2.1 Behovet av en industriell expansion

Den ekonomiska utvecklingen i Sverige under 1970-lalel har i flera vikliga avseenden varit ogynnsam. Tillväxten säväl i industriproduktion som i total produktion har varit markant lägre än under de närmast föregå­ende årtiondena. Under 1970-lalels senare hälft har lönsamheten i närings­livet försämrats och induslriivesleringarnas omfattning utvecklats nega­fivt.

Den allmänt setl lägre tillväxtlaklen i ekonomin har åtföljts av besväran-

Prop. 1982/83:113

77

de balansbrisler. Del gäller såväl förhållandel tUl ullandel med underskoll i bytesbalansen, som förhållanden inom landei med ell krafligl stigande underskott i statsbudgeten och hög inflation. Den ogynnsamma utveckling­en under 1970-talet har berott på en lång rad faktorer; på förändringar i den intemationeUa liksom i den inhemska miljön. Dessa förändringar har varit och är av såväl kortsiktigt, konjunkturdll slag som av mer långsiktigt stmkturellt slag.

Utgångslägel för den svenska ekonomin i början på 1980-lalel är mot den här bakgmnden allvarligt. I arbetet med all återställa balansen i affärerna med ullandel har industrisektorns och industriinvesteringarnas utveckling en central roll.

Det har i skilda sammanhang gjorts bedömningar av behovet av Industri­eU expansion för att eliminera det underskoll i bytesbalansen som nu föreligger. Vissa bedömningar lyder på alt den svenska industriproduk­tionen skulle behöva öka med minsl tio procent för att exportinkomsterna skall balansera importulgiflerna.

2.2 Industrins utvecklingsvillkor under 1980-talet

2.2.1 Den internationella miljön

Möjligheterna för industrisektorn atl växa i en takt som tillgodoser de ekonomiska balanskraven inom rimlig tid beror på en rad förhåUanden såväl inom som utanför Sverige. Dessa förhållanden konstituerar den miljö i vilken de svenska industriföretagen har all utvecklas.

Kommittén för industripolitikens informalionsunderiag (KIPI) har sam­manfattat flera viktiga internationella förhåUanden eller tendenser av bety­delse i detta sammanhang'). Dessa förhållanden har direkt betydelse för i första hand de stora svenska industriföretagens avsättning av sina pro­dukter i ufiandet. De har emellertid också avgörande inverkan på den mängd små förelag som är verksamma som underleverantörer lill dessa exportindustrier liksom på de hemmamarknadsinriktade industrier som möter importkonkurrens inom Sveriges gränser.

Vad gäller "marknadsmiljön" pekas på följande faktorer:

Fortsatt internationalisering av världsekonomin.

Snabb teknologisk utveckling och snabb global spridning av teknik.

Snabb global stmkturomvandling av branscher.

Ökande betydelse för dagens u-länder som marknader och som produ­center av industrivaror.

"Den politiska eller institutionella miljön" karaktäriseras enligl KIPI av följande tendenser:

    Tendenser lill protektionism i i-världen, ofta i nya och komplexa

former.

'Betänkandet (Ds I 1980: 17) "Att utveckla en långsiktig industripolitik"

Prop. 1982/83:113

78

-       Växande samarbete mellan stat och förelag saml mellan slaler i industri­

ella frågor.

-  Ökade spänningar mellan slormaktsblocken och eventuellt nord-syd.

För den svenska industrins fortsatta utveckling innebär de inlernalionel­

la förhållanden under 1980-lalel säväl polenliondla problem som nya möj­

ligheter.

Som elt särskill problem framstår framförallt en förväntad långsammare global produktions- och handelslillväxl som sker parallellt med många enskUda länders växande krav på ökad andel av den globala produkfions-kapacilelen. Dessa förhållanden i samverkan kan väntas leda lill en hårda­re och snabbare stmkturomvandling i industrin. I jämförelse med tidigare årtionden måste man således räkna med alt en industriell tillväxt i Sverige kan stödja sig på en endasi svagt växande världsekonomi. Del är därför viktigt alt industrin dels uppnår större marknadsandelar pä säväl export-som hemmamarknaderna, dels atl industrins förmåga till anpassning och omställning tUl nya lill växtområden blir effektiv.

Vid sidan av de framtida problem som här har antytts, kan likväl i den internationeUa miljön urskiljas faktorer som ger särskUda möjligheter för expansion av industrisektorn. Ell exempel är den snabba eflerfrägetillväx­ten pä vissa nya marknader utanför OECD-omrädet, framför allt i de s. k. NIC-länderna och i vissa OPEC-länder. Trots protektionistiska inslag i dessa ekonomiers tillväxl, finns här - säsom vissa svenska industriföretag redan givU exempel på - en slor potential för export från eller tillverkning genom svensk industri. En annan positiv faktor är den teknikutveckling, bl. a. på eleklronikområdet och det biokemiska området som förväntas ske globalt under 1980-talet. I denna teknikutveckling ligger en betydande potential för nya produkter och produktionsprocesser som är av en omfatt­ning med få motsvarigheter i den tidigare induslriulvecklingen.

2.2.2 Förhållanden inom landet

Svensk induslri har inför de närmaste årtiondena alt ulgå från en silua­lion med åtminstone tvä viktiga pos/r/va inslag. För del första kan konsta­teras atl den svenska industrin, trots det lilla landels nackdelar i den allt mer storskaliga intemationeUa ekonomin, har en stark position pä flera av de för framtiden viktigaste industriella expansionsomrädena. Sådana om­råden är t. ex.

-

transportmedel,

-

telekommunikation,

-

industriell elektronik,

-

specialkemi,

-

specialstål och

-

livsmedelsteknik.

Det kan alltså konstateras alt delar av svensk industri ligger inom områ­den med potentiellt goda framfidsfömtsällningar.

Prop. 1982/83:113

79

Det kan också konstaleras all de inhemska verksamhelsvillkoren för den svenska industrin i viktiga avseenden är goda vid en intemationeU jämfö­relse. En betydelsefull tillgäng inför och en förulsällning för en fortsatt stmkturomvandling i industrin är den svenska arbetsmarknadens relativa stabilitet, frånvaron av större konflikter och beredvilligheten hos de fackli­ga organisationerna alt acceptera strukturella och tekniska förändringar. Det relafiva kostnadsläget ligger f.n. lägre än i början av 1970-talel. En annan positiv faktor för svensk industri är tillgängen på kvalificerad arbets­kraft lack vare väl utbyggda grundutbildnings- och vidareutbildningssy-slem. Även i övrigt ger en väl utbyggd infrastmktur goda förutsättningar för en fortsall industriell utveckling.

Samtidigt finns emellertid ell par mot de här förhållandena svarande problem av växande betydelse för svensk industris ulveckUngsförmåga.

Det ena problemel sammanhänger med alt en relativt slor del av de inhemska produktionsresurserna binds upp i verksamheter och industri­grenar med begränsade framtida utvecklingsmöjligheter. Della gäller, trots de under 1970-lalet genomlidna stmkturkriserna och de statliga industri­stöden, fortfarande delar av våra råvambaserade tunga basindustrier lik­som delar av olika bearbetande industrier. Också inom sådana industri­grenar med särskilt påtagliga problem finns emellertid företag med produk­tionsinriktning, tekniska och marknadsmässiga förutsättningar etc, som gör dem långsiktigt konkurrenskraftiga. Omvänt finns också i branscher med generellt selt goda framtidsutsikter förelag med problem.

En fortsall överföring av produktionsresurser frän krympande industri­grenar fill mer expansiva sektorer liksom en förbättring av stmkturen inom enskilda branscher är nödvändig för all kraven på en industriell tillväxt över huvud taget skaU kunna tillgodoses. Del är förenat med ökande svårigheter all genomföra detta under en generellt setl allt långsammare allmänekonomisk fillväxt i Sverige. Det är t. ex. uppenbart atl de regionala obalansproblemen kan komma atl öka. Orter och regioner som präglas av en ensidig industrislmklur kommer även fortsättningsvis all befinna sig i ell utsatt läge.

Atl åstadkomma en förnyelse och anpassning av den industriella kapaci­teten fill en väsentligt högre produktionsnivå torde la lång tid. Om denna anpassning skall kunna genomföras under 1980-lalel måste industriinves­teringarna öka mycket krafligl. Det är också nödvändigt atl fortsatta satsningar sker inom teknisk utveckling och innovalionsverksamhet. Inve­steringarna torde i slor utsträckning komma atl avse FoU-verksamhet, maskiner och marknadsföring. Eftersom del i utgångslägel finns en bety­dande outnyttjad kapacitet och produktiviteten kan förbättras i flera bran­scher torde en ökning av produktionsvolymen innebära endasi begränsad ökning av efterfrågan på arbetskraft inom industrin.

För all uppnå elt gynnsammare investeringsklimat krävs ekonomiska fömtsällningar, som främst sammanhänger med lönsamhet och resurser

Prop. 1982/83:113

80

alt finansiera potentiella investeringsprojekt. För det första måste lönsam­heten lyflal upp till en nivå, vid vilken tillräckligt många invesleringsproT jekl blir ekonomisk genomförbara. Det innebär att lönsamheten måste ligga högre än vad som varit fallet sedan slutet av 1970-lalel. Vidare måste denna lönsamhetsnivä hållas stabil under en längre lid. Möjlighelerna alt nå dessa lönsamhetsmål, under hänsynstagande lill allmänt accepterade fördelnings- och stabiUseringspoUtiska krav, får avgörande betydelse för decenniets industriella utveckling.

2.2.3 Anpassningsförmågan en central utvecklingsfaklor

Den industriella utvecklingen i en biandekonomi som i Sverige fömtsät­ter en självständigt och effektivt fungerande anpassningsmekanism hos de enskilda företagen. Det måste ligga i industrisektorns egen förmåga all möta de krav på förändringar som den omgivande marknaden och miljön ställer. I takt med en långsammare allmänekonomisk tillväxt, ökad global och nalioneU konkurrens, kortare utvecklingstider och produktlivscykler ökar kraven på denna anpassningsförmåga. Samtidigl finns anledning atl tro på att restrikfioner vad gäUer t.ex. miljö, arbetskraft etc. successivt kommer atl öka.

Ju mer dynamisk den omgivande miljön är, desto fler oförutsedda hän­delser och desto slörre anpassningsbehov ställs företaget inför.

Industripolitikens uppgUler att underlätta men också styra denna an­passning diskuteras i del följande.

2.3    Industripolitikens roll och inriktning

Industripolifikens roll och konkreta innehåll förändras i takt med alt de dominerande industriella och samhällsekonomiska förhållandena föränd­ras. Industripolitikens utformning är självfallet också beroende av de vär­deringar som den parlamentariska situationen vid olika fidpunkler ger uttryck för.

Del råder f.n. bred poUtisk enighet om all den industriella tillväxten mäste priorileras som ell särskill samhällsmål för alt lösa allvarliga pro­blem i den svenska ekonomin.

Med utgångspunkt från behandlingen av industripoliliska frågor i riksda­gen under de senaste åren kan vidare hävdas atl del på ell övergripande plan råder enighet om atl industripolitikens syfte är all i ett långsiktigt perspektiv främja utvecklingen av en effektiv och konkurrenskraftig svensk induslri med hänsynstagande till andra samhällsmål som trygg sysselsättning, regional balans, resurshushållning och god miljö.

Även på en rad andra punkter finns samstämmighet i uppfattningarna. Det gäller t. ex. den inlernalionella utvecklingens betydelse för induslriul­vecklingen i Sverige, liksom behovel av alt satsa på den tekniska förnyel­sen. Det gäller även det angelägna i alt förändra inriktningen av samhällets

Prop. 1982/83:113

81

insatser från förlusttäckning i krisföretag till mera offensiva insatser i utvecklingsbara delar av industrin. Enighet synes också råda om att statlig medverkan behövs för all underlätta en nödvändig stmkturomvandling. En gemensam uppfattning är därvid all den industriella omställnings- och anpassningsprocessen måste ske i former som är acceptabla med hänsyn till berörda människor och regioner.

Industripolilikens karaktär av "marginalpolilik" framhålls också all­mänt. Genomgående pekas på den allmänna ekonomiska politikens avgö­rande roll för industrins utvecklingsmöjligheter liksom pä den indirekta påverkan på industrin som ålgärder inom andra polilikområden har.

Inom ramen för denna marginalpolilik är stödet till teknisk forskning och utveckling liksom slödel lill de små och medelstora förelagens utveckling av särskill betydelse enligl samtliga partier.

Skillnaderna i uppfattning mellan de olika riksdagspartierna gäller främst industripolitikens medel och omfattningen av de statliga åtgärderna. Oenigheten kan grovt sammanfallas i termer av olika uppfattning om graden av selekliva respektive generella medel i industripolitiken. Denna oenighet innebär också skilda uppfattningar om rollfördelningen mellan slal och näringsliv när del t. ex. gäller atl aktivt påverka strukturomvand­lingen inom industrin. En kärnfråga är således i vilken utsträckning mark­nadsmekanismerna skall få spelrum.

Dessa förhållanden släller vissa anspråk på den industripoliliska organi­sationen. På de områden som är relativt konfliklfria eller där de förhållan­den som skall påverkas är förutsebara kan verksamheten bedrivas med stor självständighet och efter långsiktigt fastlagda program och regelsy­stem. Politiska skiftningar torde därför i grunden inte påverka sådana insatsområden där del finns en bred politisk samstämmighet. Utveckling och överföring av kunskap pä olika delar del industripoliliska området är exempel på della liksom hantering av "traditionella" ålgärder för att motivera marknadsimperfeklioner. I andra avseenden där synsätten skiljer sig mellan politiska partier eller där problemlösningar måste sökas från fall lill fall, måste den industripoliliska organisationen präglas av betydande mätt av flexibilitet. Inriktningen av olika åtgärder och deras omfattning måste t.ex. kunna snabbi anpassas lill de intentioner som regeringens uppfattning ger uttryck för.

Industripolitiken en principdiskussion

Som grund för de överväganden och förslag som redovisas i belänkandet vill jag utöver vad som har sagts i det föregående framhålla nägra princi­piella synpunkter pä induslripoUlikens uppgifter och arbetsområde. Inled­ningsvis är del två utgångspunkter som enligl min mening bör läggas fasl.

Den första gäller industripolitiken som en förhandlingsprocess. Även om enskilda ärenden kan avslutas gäller delta sannolikt inle etl insatsom­råde som helhet. Några slutliga lösningar på problemen uppnäs inte. Förut-6   Riksdagen 1982/83. I samt. Nr 113

Prop. 1982/83:113

82

sättningarna ändras kontinuerligt under strukturomvandlingens gång. Till­växl- och effektivitetsbefrämjande insatser kommer alllid alt kunna göras. Härav följer dels atl ingen i förväg med exakthet kan uttala sig om situa­tionen ell anlal år senare, dels atl så snart staten beslutar sig för atl "gå in i" ell insatsområde tenderar detta område alt permanentas. Del är endasi genom övergripande politiska bedömningar och omprioriteringar som för­handlingsprocessen kan brytas.

För det andra sker inle dessa statliga insatser i konfliktfri miljö. Jag syftar här inte pä den politiska debatten ulan på del faktum atl staten har vissa intressen atl företräda som inle alllid överensstämmer med indu­strins. Här kan således föreligga målkonflikter genom alt de enskilda företagens intressen kan stå i motsats till bredare samhällsintressen. Atl ulgå ifrån alt förhandlingsprocessen är harmonisk vore därför en felsyn. Tvärtom torde del vara sä all del är just i den situation som inle präglas av harmoni i denna bemärkelse som en kraftfull och välavvägd industripolitik är av störst samhällsekonomisk nytta.

Utifrån detta synsätt blir industripolitikens uppgiff atl pä olika sätt främja tillväxt, effektivitet och förnyelse i de enskilda företagen och i industristrukturen som helhet, men ocksä all medverka lill atl detta sker så alt övergripande samhällsmål tillgodoses.

Industripolitiken måste därvid föras under socialt ansvar vilket kan belraktas som en fördelningspolilisk restriktion vad gäller möjlighelerna atl finna olika lösningar. Därmed inte sagt atl denna fördelningspoliliska ambition å priori kan belraktas som en samhällsekonomiskt ineffektiv resurshållning.

Staten träder i en biandekonomi av vår typ in i syfte all påverka markna­dens funktion eller på annat sätt influera företagens beleende i samhälls­ekonomiskt önskad riktning. Grunderna härför är oftast mängfaselterade. Olikheter i samhällsekonomisk respektive förelagsekonomisk riskbedöm­ning är en sädan grund, förekomsten av internationella marknadsbegräns­ningar en annan, förekomsten av målkonflikter och partsintressen inom landei är en tredje o. s. v.

Samhällels önskan alt inom ramen för industripolitiken påverka förela­gens beleende riktas mol tre huvuddimensioner av förelagsekonomisk verksamhel:

-

aktivitetsnivån (storleks- och effektiviletspåverkande insatser i befint­liga verksamheter)

-

verksamhetsinriktning (FoU  och etableringsfrämjande  insatser men även marknadsföringsinsatser, slmklurpåverkande åtgärder o. d.)

-

lokalisering (insatser för att påverka valet av elableringsorl och förflytt­ning av aktiviteter).

Insatser i syfte atl underiätta industrins strukturomvandling blir vanligt­vis komplicerade. Målet är ofta atl pä samma gång påverka beteendet i samtliga tre dimensioner. En bedömning av hur pass framgångsrika insat-

Prop. 1982/83:113

83

ser är bör således beakta effekter i alla dessa avseenden. Omvänt bör gälla alt om en viss industripolitisk insats inte kan tillmätas effekt i nägon av dessa tre dimensioner ulan endasi varit t. ex. vinstförstärkande kan värdet endasi diskuteras i fördelningspolitiska termer.

De vägar s'om samhället utnyttjar för att påverka företagens beleende är ocksä i princip tre:

-

information/kunskap

-

avgifter/belöningar

-

förbud/påbud

Vägarna representerar tre olika former av påverkan som ställer olika krav på den organisation som skall genomföra de politiska inlenlionerna. De vägar som utnyttjas inom ramen för industripolitiken är till den helt övervägande delen belöningar (bidrag, förmånliga lån, subventionerade konsultinsatser o.d.) samt information/kunskap (information om teknik, marknader, allmänna verksamhetsbetingelser och om stödorgan och stöd­former saml utbildningsinsatser).

Själva genomförandeaspekterna är centrala i diskussionerna av organi­sationen för industripolitiken. Det är lagstiftning, budgetmedel, styrelse­sammansättning, personalval etc. i samverkan som är avgörande för resul­tatet av de industripoliliska inlenlionerna. Insikten om detta har enligt min mening inle omsatts i generell och praktisk kunskap i önskvärd omfattning.

För atl nå önskvärt beteende hos företagen är det viktigt atl industripoli­tiken grundas pä auktoritet. Om man följer någon av de ovan angivna vägarna är det väsentligt alt skilja mellan

-

auktoritet med slöd av lagar, förordningar etc.

-

auktoritet genom ekonomiska resurser

-

auktoritet genom kunskap

-

auktoritet genom förmåga till snabba beslut och insatser

Det är nödvändigt att industripolitiken grundas på samtliga dessa former av auktoritet. Lika viktigt är också att samtliga auktoriteter byggs in på varje genomförandenivå i industripolitiken. All skapa denna samordning i bedömningar och synsätt mellan industripolitiken som helhet och dessa olika delområden är självfallet en svår uppgift. Atl en helhetssyn är viktig bör dock slås fast.

Det är samtidigl angeläget alt understryka industripolitikens roll som marginalpolitik. Industrins egen vilja och förmåga lill förnyelse och an­passning har den avgörande betydelsen. Utvecklingen inom svensk indu­stri är därvid i hög grad beroende av förhållanden i den internationella miljön, vilka i allt väsenlligl inle är påverkbara med svenska insatser. Vidare är del inom, landei främst den allmänna ekonomiska politiken saml ålgärder och insatser inom skilda samhällssektorer som ger de grundläg­gande förutsättningarna för industrins möjligheter alt verka.

Med de förutsättningarna som gäller för industripolitiken är det emeller­tid viktigt atl välja vilka marginaler man skall arbeta med liksom hur

Prop. 1982/83:113

84

insatserna skall utformas och genomföras. Del är utifrån dessa priorile-ringssilualioner som de industripoliliska funktionerna och organisationen bör betraktas.

3   Den industripolitiska organisationen nuvarande utformning och behov av förändringar

I kap. 2 behandlades förutsättningarna för den industriella utvecklingen under de närmaste åren liksom målen och uppgifterna för industripolitiken. I föreliggande kapitel diskuteras i vad mån den nuvarande industripoliliska organisationen och dess funktioner kan anses svara mol de krav som kan ställas i sammanhanget.

Diskussionen avser bl. a. de uppgifter som industriverket och industride­partementet har i del industripoliliska syslemel. Vidare diskuteras vissa utvecklingsdrag vad gäller dels sambandet mellan industripolitik och re­gionalpolitik, dels sambandet mellan teknisk förnyelse och annan industri­ell förnyelse. Dessa samband är enligt min mening av stor betydelse för utformningen av den framlida industripoliliska organisationen.

Inledningsvis ges en översikllig bild av den nuvarande industripoliliska organisationen. I bilaga 2 redovisas mer utförligt de organ och enheter som berörs av mina organisalionsförslag.

3.1 Industripolitikens funktioner och organ en översikt

3.1.1 De industripoliliska funktionerna

Mol bakgrund av de problem och möjligheter för svensk induslri under 1980-talet som skisserats i kap. 2 och det övergripande syflel med indu­stripolitiken kan de industripoliliska funktionerna delas,in i följande huvudområden.

Industripolitisk utredningsverksamhet

Strukturomvandling

Företagsutveckling

Teknisk forskning och utveckling

Samtliga funktioner utövas till vissa delar på såväl regeringsnivå som central myndighetsnivå och i viss ulslräckning på regional nivå.

Industripolitisk utredningsverksamhet, dvs. kunskapsinsamling saml analys och spridning av informationsunderlag på del industriella området är i dag en huvuduppgift för industriverket. Det huvudsakliga syftet är atl förse regeringskansliet med beslutsunderlag i industripoliliska frägor. Även STU bedriver en betydande utredningsverksamhet på del lekniskt-industriella området som främst är avsedd alt tjäna som underiag för STUs olika stödinsatser. Industridepartementet har sedan 1981 en samordnande

Prop. 1982/83:113

85

funktion på utredningsomrädet genom struklursekretariatet, som också bedriver viss egen utredningsverksamhet. Härutöver finns en rad andra utredningsorgan utanför den industripolifiska organisationen.

Insatser för strukturomvandUng bedrivs i dag inom ramen för induslri-. verkets olika branschprogram. Verkels övriga åtgärder för förelagsstöd har indirekt också slmklurpåverkande effekter. Det gäller t. ex. del finan­siella slödel i form av induslrigaranlilån (IG-lån). I sammanhanget bör även nämnas STUs slöd lill industrielll utvecklingsarbete saml Invesle-ringsbankens verksamhel nämnas. På regeringsnivå sker insatser för struk­turomvandling genom det s. k. icke-permanenla industristödet lill slörre förelag. Utanför den industripoliliska organisationen vidtas slmklurpåver­kande insatser hos t.ex. Sveriges Exportråd och ÖEF genom olika slags branschfrämjande åtgärder.

Slöd till företagsutveckling, dvs. serviceinsalser lill i första hand smä och medelstora företag lämnas på regional nivå av utvecklingsfonderna. Pä central myndighetsnivå har induslriverkel etl huvudansvar. Även STU har väsentliga uppgifter på området genom viss rådgivning och annan service rörande främst produktutveckling.

Inom området teknisk forskning och utveckUng sker insatserna till den helt övervägande delen genom STU. Jag bortser i sammanhanget från den omfallande stödgivningen genom industrifonden. Även induslriverkel har dock lill uppgift all beakta och främja den tekniska utvecklingen i sin verksamhet. Pä regional nivä har utvecklingsfonderna uppgifter rörande slöd och rådgivning fill produktutveckling.

Utöver de renodlade industripoliliska funktionerna anser jag atl det regionalpotitiska stödet till företag utgör en funktion som bör behandlas i detta sammanhang. Stödels innehåll och utformning innebär att del har såväl företagsutvecklande som struklurpolitiska effekter. I avsnitt 3.3 ne­dan diskuterar jag sambandet mellan industripolitik och den förelagsinrik­lade regionalpolifiken.

3.1.2 De industripolitiska organen utvecklingstendenser

Vid sidan av de generella ekonomisk-politiska medlen förfogar, som redovisats i del föregående, statsmakterna i dag över en omfattande ar­senal av selekliva medel för all påverka de industriella och samhällsekono­miska förhållandena. De i dag befintliga organen och stödformerna har tillkommit successivt under i stort setl de senaste tjugo åren. Det industri­poliliska stödet har ökal särskill kraffigt under 1970-lalel, såväl mätt i anlal stödformer som i volym.

Under 1960-talels första hälft inrättades ett antal insfitulioner för lång­siktig kreditgivning - Statens Hantverks- och Induslrilånefond, Norr­landsfonden, AB Förelagskredit och AB Svensk Exportkredit. Redan tidigare hade exportkreditnämnden inlett sin verksamhet med garanligiv­ning för exportaffärer.

Prop. 1982/83:113

86

Sedan mitten av 1960-talel har näringspolitiken utvecklats på ett påtag­ligt sätt i regionalpoUliskt hänseende. Del via länsstyrelserna och arbets­marknadsverket förmedlade lokaliseringsstödet, har medfört att näringsli­vet och sysselsättningen i de delar av landei som haft en svag eller vikande arbetsmarknad kunnat främjas.

I slutet av 1960-talet tillkom en rad samhällsorgan med uppgift alt på olika sätt della i den aktiva näringspolitiken. Invesleringsbanken skulle medverka vid finansieringen av långsiktiga och företagsekonomiskt risk­fyllda investeringsprojekt inriktade pä rationalisering, slmkturanspasning och utveckling. STU skulle stödja teknisk forskning och industriellt ut­vecklingsarbete. Näringspolitiken hölls samman i industridepartementet som inrättades år 1968.

De första selekliva branschslöden introducerades i början av 1970-lalet. Industriverket inrättades som elt planerande och verkställande organ på det industripolifiska området. Under senare delen av 1970-lalel ombil­dades de länsvisa företagareföreningarna till regionala utvecklingsfonder. Vidare inrättades Industrifonden, som har till uppgift alt stödja stora industriella utvecklingsprojekt i ell skede där STU inte längre kan ge stöd, men där risken forifarande är för slor för all normala bankkrediter skall kunna vara en länkbar finansieringsform.

Del är mot denna bakgrund värt all notera att, under 1970-lalet, en allt större del av de samlade resurserna för statlig medverkan i den industriella utvecklingen kanaliserats utanför det organiserade industripolitiska sysle­mel.

Induslrislödsulredningen konstaterar i sill betänkande' all de icke-per­manenta åtgärderna på industripolitikens område under 1970-lalet ökat krafligl i förhällande lill övriga industripoliliska insatser. Medan under 1970-lalels första hälft 85 procent av samhällels industripoliliska insatser slussades lill förelagen via olika industripoliliska organ, gick under den andra hälften endast 55 procent av medlen via dessa organ. Äterstoden har kanaliserats till industrin via direkta regeringsärenden.

Industristödsutredningen konstaterar också, alt under decenniets första hälft gick 30 procent av de totala insatserna via statsbudgeten och åter­stående 70 procent förmedlades från kreditmarknaden. Under den senare hälften av decenniet har endasi 45 procent av resurserna förmedlats från kredilmarknaden.'

Ansvaret för att skapa en samlad syn på industripolitiken åvilar i första hand regeringen. Med den svenska förvaltningstraditionen följer att vissa centrala myndigheter ges en avgörande roll när del gäller atl verkställa industripoliliska beslut. Sådana myndigheter är i första hand statens indu­striverk och STU. Båda dessa myndigheter tillhör industridepartementets ansvarsområde. Andra cenirala myndigheter som ligger under andra de-

' SOU 1981:72 Alt avveckla en kortsiktig industripolitik.

Prop. 1982/83:113

87

partement, men som har industripolifiska beröringspunkter är AMS, kom­merskollegium och Exportrådet. På del regionala planet utgör de regionala utvecklingsfonderna bl. a. verkställighetsorgan på industripolifikens områ­de. Länsstyrelserna har elt samordningsansvar när det gäller regionalpoli­tiken i vid bemärkelse. Beträffande regionalpolitiskt slöd lill näringslivet har länsstyrelserna dessutom ell verkställighelsansvar. Övriga industripo­litiska organ bör betraktas som specialorgan i den fortsatta diskussionen. Detta ger följande skiss över den industripolliska organisationen:

PoUcynivå:

Verkslällighelsnivå:

Skälen lill alt specialorgan inrättas är främst två. Å ena sidan har spe­cialorgan inrättats då uppgiften i fråga ansetts vara permanent och förhål­landevis enkel all mälsälta. Till denna typ av specialorgan hör Invesle­ringsbanken, Exportkredit och Industrifonden. Vidare har också special­organ inrättats då det gällt alt söka lösa temporära uppgifter av prövande karaklär inom t. ex. energiområdet. Specialorgan har vanligtvis inrättats då lagstiftning, behov av expertkunskap, sekretessfrågor, rekryteringsfrå­gor m. m. medfört atl man funnit ölägenheter att samordna sädana verk­samheter med andra.

Industrisektorn påverkas även genom lagar och förordningar på en rad områden. Det gäller inte minsl beskattningsomrädet, men också i fråga om konkurrenslagstiftning m. m. Denna del av det induslripåverkande sysle­mel som i allt väsenfiigl ligger utanför industripolitikens verksamhetsom­råde tas inle upp lill vidare behandling i milt utredningsarbete.

Det industripoliliska systemets liUväxt har som här antytts inneburit all en mångfald av statliga organ och stödformer etablerats. Särskilt påtaglig har denna mångfald och i viss utsträckning överlappning blivit när del gäller del finansiella slödel lill industrin. Men också vertikalt, mellan beslutande organ på central nivå saml mellan central och regional nivå har överiappningar uppstått.

Samtidigl har, denna mångfald lill trots, påtagliga luckor funnits i den industripoliliska organisationen. Delta gäller framför allt i förhållande till hanteringen av slörre s. k. krisfall. Som tidigare har framgått har en allt

Prop. 1982/83:113

88

slörre del av de för industripolitiken avdelade resurserna kommit all gå utanför det etablerade systemet.

I det följande diskuteras några av dessa överlappnings- och samord­ningsproblem. Denna fråga bildar en väsentlig utgångspunkt för vilken roll som kan eller bör ges etl centralt industripolitiskt seklororgan.

3.2 Industriverket och industridepartementet roller och relationer

3.2.1 Industriverket

Industriverkets huvuduppgift som cenlralt industripolitiskt organ är alt främja näringslivels utveckling med särskill hänsyn till små och medelstora företag. De instmment som verket förfogar över beslår huvudsakligen av utredningsverksamhet och olika former av finansiella slöd- och utveck­lingsinsatser men även av initiering och samordning av serviceåtgärder av olika slag. En närmare redovisning av verkets uppgifter och verksamhel ges i bilaga 2.

Flera av industriverkets olika verksamhetsområden har utvärderats un­der senare lid. Riksrevisionsverkel (RRV) har granskal utredningsverk­samheten, serviceuppgifterna m. m. gentemot utvecklingsfonderna, IG-läneverksamhelen och de branschfrämjande åtgärderna. Utredningsverk­samheten behandlas även av KIPI-utredningen.

Industriverkets verksamhel har också diskuterats i rapporter från fackli­ga organ m.fl.

I dessa utvärderingar har exempelvis belräffande utredningsverksamhe­ten framhållits att verkets utredningar inte sällan har legat vid sidan av regeringens behov av strategisk information. Vidare har hävdals all utred­ningsverksamheten i alltför begränsad omfattning varit kopplad lill verkets egna operativa uppgifter.

Industriverkels samlade roll som industripolitiskt organ har däremot inte varit föremål för motsvarande granskningar som de jag nu nämnt. Dess roll och uppgifter gentemot industridepartementet har emellertid berörts i and­ra sammanhang. Frågan har också tagits upp i de samtal och intervjuer som aktualiserats i milt utredningsarbete. Den bild som dessa synpunkter ger är alt verkels rott som industripolitisk aktör är oklar. Vidare har dess auktoritet ifrågasatts. Verket har inle blivit den intressanta samarbetspart­ner som man från olika häll hade hoppals pä. Orsaklerna lill della förhål­lande är givelvis flera och slår alt finna såväl inom som utom verkel.

Av särskild betydelse är enligt min mening den oklara rollfördelningen mellan verket och industridepartementet. Departementet har tagit på sig uppgifter av verkställande karaklär, som med hänsyn lill sin art borde ligga inom verkels kompetensområde.

På utredningsområdet är verkets roll som uppdragstagare och regering­ens/departementets roll som beställare inte klart formulerade. Del kan ha fåll lill följd atl verkets utredningsverksamhet - trots en betydande total

Prop. 1982/83:113

89

produktion i endast begränsad ulslräckning gällt strategiskt viktiga branscher eller i övrigt svarat mol regeringens informationsbehov. I delta sammanhang bör dock påpekas att inom en rad sådana branscher har regeringen tillsatt särskilda branschråd som knutits direkt till induslride­partementet. Induslriverkel har enligl uppgift inle ansett sig böra dubblera den verksamhet dessa råd bedrivit.

Bristande beslällningskompelens inom departementet kan också ha bi­dragit till den uppkomna situationen. I olika rapporter och skrivelser till regeringen har induslriverkel föreslagit mer sammanhängande ulrednings­program.

Även handläggnings- och beslutsordningen belräffande finansieUt stöd lill företaget är oklar. Jag anser t. ex. atl utformningen av författningen för IG-lån ger upphov till oklarheter eftersom den fömlsätler atl regeringen förutom besvärsärenden även kan ta upp ärenden tiU prövning som enda instans, medan i normalfallet industriverket skall avgöra ärenden rörande IG-lån.

Inle heller på företagsserviceområdei är verkels roll entydig. Gentemot utvecklingsfonderna skall verket uppträda bäde som serviceorgan och i viss män tillsynsorgan. Rollen kompliceras av del mellan staten och lands­lingen delade huvudmannaskapet för fonderna. Avgränsningen mol de enskilda landsfingen och Landstingsförbundet är inle entydig. Även i förhållande fill industridepartementet är roUförddningen oklar, även om verket formellt svarar för utövandet av det statliga huvudmannaskapet. Vilka mer precisa funktioner som innefattas i denna roll har dock inle fastställts. Inrättandet av de lill departementet knutna småförelagsdelega-tionen och utvecklingsfondernas samarbetsråd har också komplicerat ver­kels roll. Arbetsfördelningen mellan verkel och fondernas revisorer är inte heller klar.

Utöver de oklarheter som gäller roll- och ansvarsfördelningen mellan departementet och industriverket vill jag peka pä ytterligare ell par fakto­rer som kan ha bidragit till uppfattningen om verkel som en mindre kraft­full industripolitisk aktör.

För det första har verket under senare år utsatts för särskill kraftiga besparingar. Krav på besparingar har ställts långl utöver de generella krav motsvarande 2% som i princip gällt för andra myndigheter. Delta kan självklart ha lett lill spekulationer om "förtroendekris" mellan regeringen och verkel. Della intryck förstärks av del förhållandel alt, i en tid då industrisektorn ansetts behöva prioriteras, så har långtgående bespa­ringskrav riktats mot en myndighet som har lill huvuduppgift att stödja och stimulera denna sektor.

Parallellt med besparingarna har vissa verksamhetsgrenar förts lill andra huvudmän. Här kan nämnas SIFU-verksamhelen, mineralfrågorna och den beslutade överföringen av energifrågorna lill den nya myndigheten statens energiverk. Det kan i och för sig ha varit motiverat atl göra dessa

Prop. 1982/83:113

90

förändringar. Överföringarna kan dock knappast ha stärkt verkets status.

Vidare anser jag atl utformningen av det adminislrativa regelsystemet för industriverket som förvaltningsmyndighet inte har anpassats lill ver­kels uppgifter. Formen kan i sig rymma en mängd regleringar som försvå­rar elt flexibelt och snabbt handlande. Myndighetsformen kan emellertid anpassas lill respektive myndighets verksamhetsbetingelser. Detta har dock inte skelt i nämnvärd utsträckning väd gäller industriverket. Verk­samheten finansieras t. ex. över ett flertal olika anslag, ofta med långtgåen­de detaljreglering, även om en viss uppmjukning skett under senare lid. Dessa begränsningar i verkets "rörelsefrihet" har enligt min mening mot­verkat dess möjligheter alt agera kraftfullt och snabbt.

De förhållanden som jag här har pekat på har skapat osäkerhet hos industriverket och dess målgrupp om verkels funktion och handlingsför­måga i den statliga industripolitiken. Industriverkets auktoritet torde ha påverkals negativt av dessa förhållanden. Dessutom kan della ha inneburit att verket i vissa fall agerat försiktigt och underlåtit atl la initiativ i olika frågor.

Den silualion som har uppstått har enligl min mening också inneburit nackdelar för industrideparlementets egen verksamhet. 1 nästa avsnitt som behandlar synpunkter på industridepartementet belyses detta yllerligare.

3.2.2 Industridepartementet

Den kritik som framförts mol arbetsfördelningen inom den industripoli­liska organisationen och som har berörts i del föregående, riktar sig bl. a. mot industridepartementets roll och verksamhetsinriktning i förhållande lill induslriverkel. Vissa menar atl enskilda stödärenden ägnats för stort intresse på bekostnad av de långsiktiga industripoliliska frågorna. Jag anser för min del all del finns fog för denna uppfattning. Jag vill betona atl kritiken inle avser förhållandel induslridepartemenlel/STU. Arbetsfördel­ningen mellan dem har inle präglats av oklarheter av delta slag.

För att ge rättvisa ål problemet är del emellertid angeläget atl la hänsyn lill de speciella förutsättningar som präglat industripolitiken under de senasie sjuåtta åren.

Vid mitten av 1970-lalet fanns en viss arbetsfördelning mellan verksni­vån, dvs. i della sammanhang del relativi nybildade induslriverkel och AMS, och regeringskansliet. När kostnads- och industrikrisen inträffade fanns inle någon egentlig beredskap att möta de därigenom uppkommande problemen, varken på verks- eller departementsnivå. Med utgångspunkt i den dittills gällande ordningen hanterades frågorna inom departementet. För berörda sakenheter innebar della, dels en ökning av antalet ärenden av dittills förekommande slag, vilka kostnadsmässigl hanteras inom befintliga anslag och ramar, dels en ny typ av ärenden avseende krisbranscher/ problemförelag, vilka som regel föranledde proposition lill riksdagen (t.ex. Järnförädling, NJA, SSAB, varvsindustrin, specialslälinduslrin.

Prop. 1982/83:113

91

Eiser-Algols, vissa skogsindustriförelag, iräfiberinduslrin, Luxor m.fl.)

Formerna för beredning av sistnämnda ärendeslag varierade; särskilt tillsatta arbets- och expertgrupper (t.ex. för varvsindustrin), särskilda utredare med expertis (Eiser-Algols, träfiberindiistrin), offentliga utred­ningar (handels- och specialstål). Besluten hade oftast karaklär av rambe-slut avseende resurstilldelningen saml riktlinjer för användningen av med­len. Även verkställigheten varierade. I fall där Slalsföretagskoncernen redan var engagerad fick koncernledningen särskill ansvar å statens vägnar (Eiser, SSAB). I andra fall av statliga ägarengagemang fanns ingen sädan mellanhand (Svenska Varv, skogsindustriföretagen). För specialstälindu-strin etablerades en särskild stmklurdelegalion som med anlitande av Investeringsbankens utredningsresurser svarade för beredning och sam­ordning av de enskilda ärendena.

Även i framtiden kommer händelser all inträffa som leder till alt rege­ringen och i vissa fall riksdagen måste fatta beslul i ärenden som rör enskilda företag. Enligl min mening bör emellertid detta ske endasi när del rör sig om fall som är av principiell betydelse eller i övrigt är av stor vikl. Även i dessa fall bör regeringen i berednings- och förhandlingsarbetet utnyttja den kompelens som finns i de industripoliliska organen.

Härutöver handläggs inom departementet enligl nuvarande ordning en rad ärenden som knappast kan hänföras lill en sådan ärendetyp. Det gäller t. ex. besvär över ärenden där induslriverkel eller AMS har fattat beslul, vissa mindre obesländsärenden, saml i vissa fall ärenden som tagits upp direkt av departementet. Della har enligl vissa bedömare inneburit atl departementets resurser i alltför hög grad bundits upp i sådana verkstäl-Ughelsuppgifler som med fördel kunde ligga inom myndigheters ansvars­områden.

För att åstadkomma en effektiv organisation inom ramen för en offensiv industripolitik krävs enligl min mening en bättre arbetsfördelning mellan de olika industripoliliska organen. Den naluriiga utgångspunkten blir där­vid atl departementet koncentrerar sin kompelens och sina resurser på de långsikliga frågorna saml på enskilda företagsärenden som är av särskild vikt. I ökad ulslräckning bör verkställighetsuppgiflerna överlåtas lill de cenirala och regionala organen. En arbetsfördelning av denna art har utbildats bl. a. mellan departementet och STU. I följande kapitel återkom­mer jag lill detta och lill mina konkreta förslag i dessa avseenden.

3.3 Industripolitik, regionalpolitik och arbetsmarknadspolitik samband och skiljelinjer

3.3.1 Allmänna utgångspunkter

I det följande redovisas översiktligt några av huvuddragen i de tre polilikområdena industripolitik, regionalpolitik och arbetsmarknadspolitik i 'syfte alt klarlägga de samband och skiljelinjer som finns mellan dem.

Prop. 1982/83:113

92

Motivet lill denna genomgäng är all jag enligl direktiven förutsättningslöst skall överväga frågan om överföring av handläggningen på central nivä av del regionalpoliliska slödel fill näringslivet frän AMS tUl industriverket.

Det skall understrykas alt endast den del av regionalpolitiken som är företagsinriktad och som därmed har en direkt koppUng lill industripoliti­ken och industriverkets uppgifter behandlas.

Ell allmänt konstaterande är atl industripolitiken, regionalpolitiken och arbetsmarknadspolitiken är nära relaterade lill varandra. Avgränsningen meUan dem är inte entydig eller för alllid given. Hur hanteringen av de olika politikområdena utformas i det polilisk-adminislraliva syslemel be­ror dels på de problem som för tillfället skall angripas, dels pä vilka synsätt och politiska värderingar som regeringen företräder.

Vidare gäller alt verksamheten inom dessa politikområden ulgör delar av den allmänna politik vars mål är full sysselsättning, ekonomisk tillväxl, prisstabilitet, balans i utbytet med ullandel, regional balans och en jämn fördelning av välfärden.

3.3.2 Relationerna mellan regionalpolitik och arbetsmarknadspolitik

Sambanden mellan regionalpolitiken och arbetsmarknadspolitiken finns i första hand vad beträffar målen. Sysselsällningsmälet är centralt i båda fallen. SkUlnaderna gäller främst i tidsperspekfivel. Med de regionalpolUis­ka åtgärderna syftar man i princip till atl åstadkomma stadigvarande sys­selsättning. Arbetsmarknadspolifiken skall i slor utsträckning hantera de temporära anpassningsproblemen av "normal" konjunktur- och friktions­karaktär, men även medverka i lösandet av de snabbt uppkomna krispro­blemen. Till detta kommer arbelsmarknadsulbildning, förmedlingsverk­samhet, rörlighelsslimulans etc. som kan ha mera långsiktiga och struktu­rella effekter.

Etl visst utbytesförhållande råder mellan regional- och arbetsmarknads­politik. I den mån man med regionalpolitiska insatser lyckas skapa nya arbetstillfällen minskar behovet av mera permanenta arbelsmarknadspoli­tiska ålgärder. De vinsler som man når på så säll kan vara bäde statsfinan­siella, samhällsekonomiska och sociala. Det bör dock understrykas alt de arbelsmarknadspolitiska insatserna är av avsevärt slörre omfattning än det regionalpolitiska stöd som riktas till förelagen. Möjlighelerna alt med regionalpolitiska insatser påverka behovel av arbelsmarknadspolitiska ål­gärder är sannolikt under överblickbar framlid begränsade.

Elt mera påtagligt samband är alt de två polilikområdena kompletterar varandra, såväl i makroperspeklivel som i del enskilda fallet. Med arbets­marknadspolifiska insatser kan man t.ex. överbrygga perioder mellan nedläggning av verksamhet och tillkomst av ny som kan ge mer långvarig sysselsättning. Arbetsförmedlings- och utbildningsinsatser kan ocksä be­hövas för atl göra en lokaliseringsinsals möjlig. Med hjälp av beredskaps­arbeten har del vidare varit möjligl alt i vissa områden bygga upp en infrastruktur som grund för företagslokaliseringar.

Prop. 1982/83:113

93

Vad gäller medlens karaktär är skillnaderna mellan regionalpolitiken och arbetsmarknadspolitiken uppenbara. Del beror fill en del på vad som tidigare har sagts om tidsperspekfivel för insatserna. Arbetsmarknadspoli­tikens betoning pä konjunkluranpassning ger väsenfiigl andra förutsätt­ningar för utformningen av instrumenten än vad regionalpolitikens mera långsikliga och slmklurpåverkande inriktning ger.

3.3.3 Relationerna mellan regionalpolitik och industripolitik

En väsentlig likhet mellan industripolitiken och den förelagsinriklade regionalpolitiken är atl stödinsatserna skall inriktas mol åtminstone på sikt lönsamma företag.

SkiUnaden mellan polilikområdena består främst i målformuleringen -de industripolifiska medlen skall primärt öka den tekniska nivån och effek­tiviteten i industrin och öka produktionen av industrivaror, medan del primära syflel med regionalpoUfikens medelsarsenal är all åstadkomma varaktig sysselsättning i sysselsällningssvaga områden. Dessa mål kan ibland vara svårl all uppnå samtidigt.

Målkonflikter kan uppstå t.ex. vid strukturförändringar (som medför kapadlelsminskning) inom branscher där "effektivitetsprincipen" ger en lösning och "den regionalpoliliska principen" ger en annan. Båda lösning­arna kan i och för sig vara långsiktigt lönsamma, men subvenlionsbehoyel initialt kan vara större i del senare fallet. Ell annat exempel är när ell förelag nyetableras eller expanderar med hjälp av regionalpolitiskt slöd men under oförändrade eller stagnerande marknadsförhållanden. I sådana fall påverkas andra förelag inom samma bransch negativt.

Eftersom medlen inom respektive politikområde är avsedda att påverka förelagssektorn är de ofta likartat uppbyggda. Del kan vara fräga om möjligheter all erhålla finansiellt stöd och i samband därmed subventione­rade kapitalkostnader, stöd till produktutveckling och marknadsföring etc. Eftersom det gäller alt bedöma olika projekts ekonomiska förutsättningar, marknadsförhållanden, kompelens hos förelagsledning osv. är det fråga om samma typer av analyser som föregår beslul i stödärenden.

Över liden har regionalpolitiken och industripolitiken närmat sig varand­ra, inle minsl i den praktiska tillämpningen. Den induslri- och regionalpoli­tiska problembilden har förändrats påtagligt. Regionalpolitikens roll var ursprungligen alt med ekonomiska incitament avlänka en del av den totala induslrilillväxlen lill de sysselsällningssvaga delarna av landei. Man efter­strävade atl åstadkomma flyttning av företag, filialulläggningar och liknan­de.

ben långsammare tillväxttakten har medfört all antalet "fritt" lokalise­ringsbara projekt har minskat. I stället har man i allt slörre ulslräckning -inom såväl industripolitiken som regionalpolitiken - inriktat sig på alt stimulera omstrukturering av och tillväxt i befintliga företag saml alt stimulera till nyföretagande. En rad nya medel med en ullalat offensiv

Prop. 1982/83:113

94

karaktär har introducerats inom båda polilikområdena. Hit hör nationella och regionala investment- och utvecklingsbolag, produklsökning och tek­nikimporl, satsningar på de regionala utvecklingsfonderna m. m. Företa­gen bearbetas med liknande medel från såväl regional- som industripoli­tiskt håll.

De ofta regionalt mycket koncentrerade slrukluromvandlingsförlopp som dominerat senare delen av 1970-lalel ulgör elt delvis nytt problem selt bäde från regionalpolitisk och industripolitisk utgångspunkt. Problemet är i grunden annorlunda än del "klassiska" regionalpolitiska problemet. Det är också annorlunda än de problem man avsåg angripa med den aktiva näringspolitiken i slutet av 1960-lalet. Del är därför naturligt alt ocksä lösningar av denna typ av problem kräver annorlunda och delvis nya medel liksom kombinationer av medel från fiera polilikområden.

Min slutsats är all det finns flera skäl som talar för en ytterligare samordning av industripolitiken och den del av regionalpolitiken som är företagsinriktad.

Organisatoriskt har redan viss samordning skett mellan industri- och regionalpolitik. Inom regeringskansliet handläggs sedan år 1976 de regi­onalpolitiska frågorna inom industrideparlementel dit de förts över från arbetsmarknadsdepartementet. En närmare organisatorisk samordning ocksä på den cenirala myndighetsnivån av del regionalpolitiska slödel till företag och det industripoliliska slödel är mol bakgrund av vad som här har redovisats naturlig och skulle enligl min mening även innebära fördelar från administrativ och informalionsmässig synpunkt.

Som en konsekvens härav vore det naturligt att här också ta upp frågan om organisationen på regional nivå. Denna fråga skall emellertid behandlas i den kommitté (Dir. 1982:83) som skall utreda de framlida regionalpolitis­ka stödinsatsernas inriktning och omfattning. Jag berör därför inte ytterli­gare frägan om ansvaret på regional nivå.

3.4 Samband mellan politik för teknisk förnyelse och annan industripolitik

3.4.1 Allmänt

Den tekniska förnyelseprocessen har grundläggande betydelse för den industriella utvecklingen. Dess roll har ocksä kommil att ägnas alltmer intresse i den industripolitiska debatten under senare år. Den tekniska förnyelsen är dock endast en del av den industriella förnyelseprocessen. Endast ett litet fätal av de många goda uppslag till nya produkter som finns i företagen når någonsin marknaden. Resten sällas bort pä grund av atl de är tekniskt ogenomförbara, för dyra atl tillverka eller pä annat säll inte tillfredsställer marknadens krav. Delta är dock oftast någol som inle kan förutses förrän långt fram i utvecklingsprocessen. Del är därför viktigt atl den tekniska satsningen sker på stor bredd och inte alltför hårt kopplas lill den nuvarande industriella verksamheten.

Prop. 1982/83:113

95

Detta synsätt kommer även. tiU uttryck i prop. 1981/82: 118 som bl.a. behandlar innovalionspoliliken. Där påpekas all det finns två huvudvägar för innovation. Den ena är atl redan etablerade förelag vidareutvecklar sin verksamhel, den andra all nya företag startas runt radikalt nya idéer. Den helt nya tekniken saknar oftast etablerade förespråkare inom förelag, fackföreningar och professionella organisationer och måste därför exploa­teras i nya företag.

För att främja innovationer räcker det inle med insatser som direkt siktar lill alt enbart befordra teknisk utveckling. Även ålgärder pä andra områden påverkar väsenlligl betingelserna för innovationsverksamheten. Hit hör frägor inom skattepolitiken, arbetsmarknadspolitiken och utbild­ningspolitiken.

Vissa industripoliliska ålgärder är ocksä av betydelse för uppkomsten av innovationer. I propositionen sägs all en ökad betoning av innovationspoli­tiken innebär en ytteriigare omstrukturering av industripolitiken i offensiv riktning. Viktiga inslag i delta sammanhang är t. ex. atl främja teknikupp­handling och all erbjuda småförelag med expansionsmöjligheter riskkapi­tal.

Vad jag nu har sagt visar på viklen av elt samspel mellan insatser för teknisk utveckling och insatser för annan industriell utveckling. En akti­vering av den långsiktiga industripolitiken inom industriverket blir hal­lande ulan en nära samverkan med andra insatser för innovationer och industriell förnyelse.

3.4.2 Den organisatoriska uppdelningen

På myndighetsplanet kanaliseras stora delar av siatens insatser för indu­striell utveckling främst genom tvä huvudansvariga organ, STU respektive industriverket.

STU stödjer den industriella förnyelsen genom alt bl.a. främja och stödja teknisk-industriella innovationer och sädan kunskapsuppbyggande teknisk forskning som är av betydelse för näringsliv och samhälle.

Industriverkets bidrag består i all genom utredningsverksamhet utarbeta underiag för industripolitiska beslul, all planera och samordna vissa stat­liga stöd- och utvecklingsinsatser på området och alt genom olika former av finansiellt slöd främja näringslivels utveckling.

För alt uppnå effektivitet i stödet lill industrin är det av vikl att insatser 'via STU och industriverket samordnas.

Detta förhållande har pä senare tid uppmärksammats i en rad samman­hang. Vid riksdagens behandling av data- och eleklronikfrågor (prop. 1981/ 82:123, NU 1981/82:41) ägnades den framlida bevakningen av datafrå­gorna i industripolitiken särskild uppmärksamhet. I näringsutskottets be­länkande redovisas såväl STUs som industriverkets arbete inom området. I betänkandet sägs därefter:

Prop. 1982/83:113

96

"Utskottet viU betona viklen av all del skapas effektiva former för en kontinueriig hantering av frågor om datapolitik och industriell utveckling. Elt samordnande ansvar inom detta område bör vara en viktig uppgift för nägol centralt industripoliliskl organ. Utskottet förutsätter att den utred­ning som ser över industriverkets verksamhet söker klarlägga var i den industripoliliska organisafionen ell sädanl samordnande ansvar för dala-och eleklronikfrågor inom det industripoliliska området bör ligga." (NU 1981/82:41 s. 9-10).

I leknikimporlkommitléns nyligen framlagda betänkande (Ds I 1982:8) Utveckla företag genom teknikförvärv behandlas bl. a. frägan om organisa­tion för central service för teknikimport. I belänkandet konstateras atl STU och Exportrådet har bildat en referensgrupp för teknikhandel. Med det huvudansvar som de regionala utvecklingsfonderna föresläs få när det gäller teknikimporl, anser teknikimportkommittén att denna referensgrupp bör kompletteras med företrädare för utvecklingsfonderna och industriver­ket. Därmed skulle ell bredare forum för leknikhandel erhållas.

En av industriverkels huvuduppgifter är all i ett långsiktigt perspektiv stödja enskilda förelag med utgångspunkt i begrepp som bransch eller företagsstorlek. Det grundläggande synsättet i verksamheten är all endasi utvecklingsbara och åtminstone på sikt lönsamma företag skall stödjas. Delta innebär dock inte atl verkel kan bortse från andra hänsyn, t.ex. regionala och sysselsältningsmässiga aspekter. Enligt sin instruktion skall industriverket dessutom främja säväl näringslivels ekonomiska som dess tekniska utveckling. Utvecklingen har visat alt verket, med hänsyn lill den tekniska förnyelseprocessens ökande betydelse för den industriella ut­vecklingen, blivit mer teknikorienterat för all kunna fullgöra sina uppgifter på etl heltäckande sätt.

STU har efterhand blivit mer marknads- och företagsorienterat i arbetet med utvecklingsfrågorna. STUs tekniska kompelens har kompletterats med sakkunskap pä del förelagsekonomiska området, liksom med ökad branschkunskap.

Del finns också exempel pä alt dessa myndigheters arbetsområden när­mar sig varandra. Ell sådant är STUs initiativ lill rapporten TiUväxlinvesl, som behandlar frägor om småförelagens behov av riskkapital. Della slags frågor torde ligga i utkanterna av STUs traditionella kompetensområde och synes mer höra hemma inom industriverkets verksamhet. Frågorna kommer emellertid enligl min mening in som en naturlig del i innovations-problemaliken och därmed ocksä inom STUs verksamhetsområde.

En likartad inriktning finns hos de båda myndigheterna när det gäller vissa insatser inom småförelagssektorn. Båda organen beviljar finansiellt stöd till småföretag även om del för STUs del enbart omfattar 10- 15% av myndighetens totala stödgivning och svarar även för vissa service-och rådgivningsinsalser mol denna målgrupp. STUs medverkan avser främst produktutveckling och innovalionsfrämjande åtgärder. Induslriver-

Prop. 1982/83:113

97

, kel medverkar främst med andra informations- och utbildningsinsatser rörande t. ex. företagsledning, ekonomi och marknadsföring och i form av finansiellt slöd i allmänt utvecklingsfrämjande syfte.

På det regionala planet har båda myndigheterna utvecklingsfonderna som bas för sina insatser.

STU bedriver för sin stödverksamhet en bred utredningsverksamhet pä det tekniska området, som bör kunna dra nytta av en närmare kontakt med industriverkels utredningsverksamhet på del induslristralegiska området. Induslriverkel får å sin sida därmed etl bättre underlag för all bedöma förändringar i framlidens industrislmklur.

Del finns enligt min mening anledning atl överväga en ökad samordning och kontakt mellan STUs och industriverkets verksamhet. Detta gäller särskill de båda verkens verksamhet som riktar sig lill småföretagen.

Det förhållandel all den ena av dessa myndigheter - industriverket - nu slär inför en omprövning av sin verksamhel ger enligl min mening etl lämpligl fillfäUe atl pröva fömlsällningarna och formerna för en sädan samordning. Jag återkommer lill delta i avsnitt 4.5.

3.5 Behov av förbättrad samordning av de industripolitiska funktionerna

I det föregående har någol av den kritik som har riklats mol den förda industripolitiken redovisats. Kritken har lill slor del knutits lill brister i den industripoliliska organisationen. En huvudpunkt har gäUl oklarheter i roll­fördelningen mellan industridepartementet och induslriverkel.

En slutsats som enligl min mening bör dras av vad som har redovisats är atl den industripoliliska organisation som byggdes upp i början av 1970-lalel med industriverket som huvudorgan, inle har varit särskill väl anpas­sad för att hantera de industripolifiska problem som har dominerat andra hälften av 1970-talet. Omdömet torde även gälla i förhållande lill 1980-lalels problembild så som den har skisserats i tidigare avsnitt.

Industriverkels roll har varit uiformad för atl i första hand verkställa en "reguljär" industripolitik med stöd och stimulans för en utveckling i mera traditionella former som huvudinslag. De dominerande industripoliliska problemen har varit helt annorlunda. De har till sin karaklär, omfattning och frekvens ofta krävt snabba beslul där en bredare politisk bedömning varit nödvändig. Åtgärderna har fåll utformas från fall lill fall ulan att alllid kunna relateras till en existerande policy eller konsislenla spelregler. Roll-och ansvarsfördelningen mellan politisk nivä och myndighetsnivå har upp­fattats som oklar, politiken.har betraktats som defensiv etc.

Erfarenheterna från de senasie årens industripolitik bör enligl min me­ning ligga till grund för utformningen av en ny industripolitisk organisation. Della gäller även om 1980-talels industriella problem och därmed industri­politiken, pä väsentliga punkter kan komma all skilja sig frän 1970-talets, Det är främst två faktorer som bör vara vägledande. 

7   Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 113

Prop. 1982/83:113

98

Behovet av en klarare roll- och ansvarsfördelning mellan den politiska nivån och myndighetsnivån.

Behovet av en bred helhetssyn på den industriella förnyelse- och ut­vecklingsprocessen.

Vad gäller roll- och ansvarsfördelningen mellan politiskt ansvariga och verkställande organ är del uppenbart all den tradifionella "departement-verk"-modellen med strikt ansvarsuppdelning är svår all uppnå på det industripoliliska området. De problem eller förhållanden som skall hanle­ras inom systemet låter sig inte aUlid rymmas i elt pä förhand uppgjort regelsystem på del sätt som normall förutsätts i denna modell.

I den industripoliliska debatten förordas ibland all inga enskilda före­lagsärenden borde handläggas av regeringen. En sådan "avpolilisering" av slödärenden är enligt min mening varken önskvärd eller möjlig.

De industripolifiska uppgifterna innebär en blandning av mer rutinbelo­nade och/eller okonlroversieUa uppgifter och uppgifter som kråver all man går utöver vad ordinarie regelsystem medger. En strävan bör vara atl avlasta regeringskansliet ärenden av del förstnämnda slaget och kanalisera dem fill myndighetsnivå. Som jag nyss sagt kan en helt entydig arbetsför­delning inte göras. Förbättringar i förhållande lill nuvarande silualion bör emellertid kunna åstadkommas.

För atl i viss män kompensera ofullkomligheter i modellen bör man sträva efter en slörre öppenhet i dialogen mellan olika aktörer. Del gäller främst i relationerna mellan departement och verk, men också i förhållan­de lill andra aktörer som företag och fackliga organisalioner, andra myn­digheter etc.

En bred helhetssyn i det industripoliliska agerandet är nödvändig av flera skäl. Som tidigare har framgått betonas förnyelseaspeklen alltmer i den industripolifiska debatten. I del enskilda förelagels utveckling blir det alltmera uppenbart atl kedjan teknik-produkt-marknad-finansiering etc. måste beaktas i etl sammanhang.

Ännu mera uppenbart blir delta i de fall man, i likhet med vad som sker på flera håll internationellt, vill göra breda och samordnade satsningar på vissa områden. Del kan t. ex. gälla atl med utgångspunkt i leknikupphand-lingsbehov i olika delar av den offentliga sektorn (inkl. affärsverken) industriellt "exploatera" ell teknikområde. Det kan också gälla stora konkreta projekt där dragning av ledningar för naturgastransport, JAS etc. kan nämnas som svenska exempel. I sädana fall blir samhällets medverkan naturlig, dels som risktagare dels ocksä som samordnare.

I delta sammanhang vill jag som exempel peka pä vad statskontoret framhåller i sin rapport om organisationen på havsleknikområdel. Där sägs bl.a. följande:

"Statskontoret har i sin utredning analyserat vilka speciella krav och förutsättningar som bör uppfyllas för en önskvärd utveckling av havslek-

Prop. 1982/83:113

99

nikområdel. Dessa krav och förulsällningar kan inordnas i fyra huvud­grupper av industripoliliska funktioner inom havsleknikområdel, nämligen

strategisk utredningsverksamhet och kunskapsuppbyggnad

företagsutveckling

finansiellt stöd

initiering av forskningsinsatser.

Statskontoret har vidare gjort en analys av hur dessa funktioner avseen­de havsleknikområdel las om hand i det nuvarande industripoliliska sysle­mel.

Såvitt verket kan finna saknas i del nuvarande systemet en huvudansva­rig aktör som kan ta initiativ för atl främja en önskvärd utveckling inom havsleknikområdel eUer i enskilda havsleknikförelag. Ofta berörs flera statliga institutioner (SIND, STU, Invesleringsbanken, industrifonden m. fl.) vilka enligl sin instruktion var för sig handlar relativt självständigt." (Rapport 1982:34 Havsforskningens resurser och organisation - förslag lill effektivisering inom delar av området.)

En teknikområdes- eller projeklinriklad verksamhet av del slag som här har nämnts kräver tillgäng lill hög kompelens vad beträffar forskning och utveckling, finansiering, organisation etc.

Enligt min mening är den induslripofitiska organisationsstrukturen f.n. alltför splittrad vad gäller säväl övergripande planering som verkställandet av konkreta industripoliliska åtgärder för alt del mest effektiva utnyltjan­del av de industripoliliska resurserna skall nås. Den uppfattningen har kommil lill uttryck också i andra sammanhang. Jag vill särskilt hänvisa lill den fidigare nämnda rapporten från riksdagens revisorer - Del statliga stödet till industrin (Rapport 1981/82:3). Slutsatserna av revisorernas ge­nomgång av de befintliga stödorganen och stödformerna är att det industri-politiska stödet borde kunna göras effeklivare genom atl samla handlägg­ningen av det förelagsinriklade slödel lill färre organ och genom att be­gränsa antalet stödformer och deras detaljreglering. Med en huvudaktör med ell samordnande ansvar på myndighetsplanet skulle enligt min mening elt effeklivare och flexiblare utnyttjande av de industripoliliska resurserna kunna uppnäs. Del behövs emellertid också en ökad samordning på depar­tementsnivå vad gäller insatser som sker genom olika myndigheter och andra industripoliliska organ.

Det är främst pä tvä områden inom den industripoliliska organisationen somjag anser alt etl bredare synsätt och en förbättrad samordning av olika funktioner är naturlig. Del gäller för det första förbättrad samordning av industripoliliskl och regionalpolitiskt företagsstöd. För det andra gäller del den industriella förnyelsen där insatser för teknikutveckling och insatser för annan induslriutveckling bör kunna integreras på elt bättre säll än vad som nu sker. Även andra delar av del industripoliliska systemet skulle kunna innefattas i överväganden av delta slag. Exportfrågorna liksom företagens kreditförsörjning mera allmänt än sädana exempel. Av skäl som jag redovisat i kap. 1 har jag emellertid inle närmare behandlat dessa delar.

Prop. 1982/83:113

100

En samordning av de industripoliliska funktionerna i den riktning jag här har pekat på kan göras mer eller mindre långtgående. Jag ålerkommer lill konkreta förslag i della avseende i nästa kapitel.

4   Den framtida industripolitiska organisationen

4.1      Inledning

I avsnitt 3.5 har jag redovisat motiven för en klarare roUfördelning mellan regeringsnivån och myndighetsnivån inom den industripoliliska organisationen. Jag har också pekat på fördelarna med en ökad samord­ning av de industripoliliska funktionerna.

Sammanfattningsvis ledde mina slutsatser fram lill alt följande föränd­ringar inom den industripoliliska organisationen är motiverade

en ökad överföring av verkställande uppgifter från regeringsnivån lill myndighetsnivån,

en förenkling och effektivisering av delar av del finansiella stödet till förelag,

elt organisatoriskt samgående vad gäller handläggning av del regionalpo­liliska och del industripoliliska företagsstödet på den cenirala myndig­hetsnivån,

en ökad samordning av å ena sidan statligt slöd lill teknisk förnyelse och ä den andra sidan slöd till annan industriell utveckling.

I den följande diskussionen kommer jag att precisera rollfördelningen mellan de olika nivåerna i den framtida industripoliliska organisationen och ange arbetsuppgifterna på respektive nivä. Jag börjar med atl ange uppgifterna på departemental och regional nivå. Därefter behandlar jag uppgifterna på den centrala myndighetsnivån. I samband därmed lägger jag fram mina förslag lill organisation på central nivå.

4.2      Arbetsuppgifterna på departemental nivå industridepartementets roll

och funktioner

Industridepartementets huvuduppgift är alt svara för långsikliga indu­stripolitiska frägor av strategisk karaklär. Del innebär atl verkställande uppgifter som normalt kan hanteras inom ramen för etl givet regelsystem bör läggas pä regionala och centrala myndigheter och organ. Regeringen bör pröva endasi ärenden som är av principiell betydelse eller annars av slörre vikl saml ärenden som innefaltare en politiskt betingad bedömning.

Regeringskansliet bör således endast i undantagsfall hantera t.ex. ären­den om finansiellt slöd lill enskilda företag. Jag åsyftar därvid inle sådant slöd som staten i egenskap av ägare ger till statliga förelag. Sädana slöd­ärenden bör även fortsättningsvis hanleras inom regeringskansliet.

I avsnitt 4.4.4. redovisar jag hur ärendefördelningen mellan regerings-

Prop. 1982/83:113

101

respektive myndighetsnivån bör tillämpas i fråga om industrigarantilån (IG-lån) och regionalpolitiskt stöd.

Med ovannämnda huvudregel som utgångspunkt kan följande huvud­funktioner för industridepartementet anges:

Politikformulering och strategisk planering

Dialog, samråd och förhandlingar

Politikformulering och strategiska planering. Uppgiften innebär all mol bakgmnd av behov hos och krav på industrisektorn ange industripoUfikens övergripande inriktning och innehåll. För utformningen av den övergri­pande politiken måste departementet ha egen kapacitet all bedöma strate­giskt vikliga utvecklingsförhållanden inom industrisektorn. Till väsentlig del bör dock departementets behov av informationsunderlag kunna tillgo­doses genom insatser pä myndighetsplanet.

En viktig uppgift för departementet är vidare all söka påverka utform­ningen av politiken inom andra samhällsområden sä alt industrisektorns problem och möjligheter beaktas och all industripolitiken samordnas med andra polilikområden.

I denna funktion bör också ingå all anpassa industripolitiken till de tendenser och förändringar inom och utom landei som påverkar industri­sektorn. Här kan I.ex. ingå att planera industriella ätgärdsprogram inom ramen för den ekonomiska politiken eller slörre ändringar i den industripo­liliska organisationen eller medelsarsenalen. Del kan även gälla all förbätt­ra informationsunderlaget i strategiskt betydelsefulla frågor. I uppgiften bör vidare ingå all fastställa riktlinjer och instrument för de verkställande industripoliliska organen och all ange medelsramar för dessa organs verk­samhel. Här bör ocksä ingå all följa och samordna de verkställande orga­nens verksamhel saml alt ta initiativ fill genomförandeinsalser, projekt­samverkan m..

Dialog, samråd och förhandlingar. Med hänvisning till vad jag tidigare har anfört om industripolitiken som en förhandlingsprocess måste prak­tiskt inriktad industripolitik i hög grad bestå av dialog, samråd och för­handling med enskilda företag inom näringslivet och med intresseorganisa­tionerna. Pä såväl departements- som myndighetsnivån är dialog och sam­råd nödvändiga i utövandet av en kontinuerlig och verklighetsnära indu­stripolitik. Till departementsnivån bör koncentreras endast de mest cen­trala dialog- och samrådsfunktionerna. Del kan gälla slörre eller övergri­pande frågor som rör storföretag, branscher, regioner eller eljest mer generella problem eller möjligheter inom industrin. Mer konkret kan del avse strukturförändringar, nyetableringar, nedläggningar, investeringar, FoU-insalser i ell mer långsiktigt perspektiv.

I funktionen ingår också samtal och förhandlingar i internationella sam­manhang om samverkansprojeki, multinationella förelags investeringar och elableringar osv.

I delta sammanhang vill jag beröra de s. k. branschråden, som är knutna

Prop. 1982/83:113

102

lill industridepartementet (se bilaga 2). Syftet med branschråden har varit all utgöra rådgivande organ för samråd mellan regeringskansliet och andra samhällsorgan ä den ena sidan och förelag och anställda å den andra sidan. Härigenom skulle underlaget för näringspolitiska beslul förbättras och nödvändiga åtgärder kunna diskuteras och utformas i samråd med berörda intressenter. Diskussionen i branschråden förväntades leda fram lill en samstämmig syn på den framlida utvecklingen inom respektive bransch.

Erfarenheterna frän branschrådens verksamhel visar pä, såvitt jag kun­nat utröna, relativi stora likheter mellan dem. Bilden är dock inle entydig. Generellt kan sägas, i vart fall belräffande de fidigast inrättade råden, all de präglas av en minskad aktivitet och en bristande överensstämmelse mellan uppgifterna enligt direktiven och vad som faktiskt avhandlats. Elt samråd i dialogform har inle kommil lill stånd i avsedd omfattning.

Jag har inle närmare analyserat orsakerna till atl branschråden inle fungerat i enlighet med intentionerna. Skäl som anförts i sammanhanget är alt del är svårt atl i formaliserad ordning med flera parter och många deltagare inblandade föra all samråd i egentlig mening.

Under alla omständigheter torde elt bibehållande av branschråden kun­na sällas i fråga. Jag för min del föreslår alt de nuvarande branschråden avskaffas och atl det samrådet i stället sker i mindre formella former.

Etl annat samrådsförfarande som nu är knutet lill industridepartementet är del s.k. lokaliseringssamrådel som f. n. omfaltar ca 200 större industri­koncerner (se bilaga 2).

Lokaliseringssamrådet avser atl tillgodose regeringens behov av fortlö­pande kontakter med de större företagen i syfte att kunna påverka företa­gens investeringar i regionalpolitiskt hänseende. Samrådet har successivt breddals lill atl inte enbart omfatta lokaliseringsfrägor ulan ulgör numera snarast etl allmänt företagssamråd. Som framgår av vad jag tidigare har sagt är del enligl min mening naturiigt atl regeringen samråder med nä­ringslivet. Del kan emellertid ifrågasättas om inle samrådet bör begränsas lill all gälla de allra största företagen eller koncernerna. Härigenom ges möjlighet för regeringskansliet atl fä direkt kontakt med företag av slor betydelse för näringslivels utveckling och sysselsättningen, för informa­tion om och eventuell medverkan i förändringar i förelagens verksamhet.

F.n. bereds flertalet slödärenden som aktualiserats i anslutning till lo­kaliseringssamrådel inom departementet och beslutas av regeringen. Mol bakgrund av vad jag tidigare har framfört belräffande en omfördelning av verkställighetsuppgifter frän departementet lill myndighetsnivån, bör en betydande del av dessa ärenden kunna överföras fill den centrala myndig­heten eller till den regionala nivån. I departementet bör handläggas endasi sädana ärenden där förhandlingsinslagel är betydande, där offerlstöd bUr aktuellt eller ärenden som i övrigt bedöms vara av sådan karaktär atl en politisk bedömning krävs.

Det är, även om antalet samrådsförelag minskas, angelägel alt myndig-

Prop. 1982/83:113

103

heten dellar i samrådet. Med hänsyn lill all samrådet f. n. är reglerat i avtal meUan å ena sidan regering och ä den andra sidan del berörda företaget och till alt uppgifter om del enskilda företaget är sekretessbelagda har jag inle närmare övervägt hur en förändring av samrädsförfarandet bör ske. Jag vill emellertid erinra om alt lokaliseringssamrådel f. n. omfattar förelag som tillsammans sysselsätter omkring hälften av de totalt sysselsatta inom industrin. Del är ofiUfredssläUande alt den centrala seklormyndighelen inte deltar i direkt samråd med en så omfallande del av industrisektorn. Som jag nyss sagt bör samrådet på departementsnivå kunna begränsas högsl väsentligt. Den nyligen tillsatta kommittén (Dir 1982:83) som har till uppgift all utreda de framtida regionalpoliliska stödinsatsernas inriktning och omfattning skaU lämna förslag om formerna för fortsall lokaliserings­samråd. Jag ulgår frän all den här nämnda aspeklen på samrådet las upp i del sammanhanget.

4.3 Arbetsuppgifterna på regional nivå

Industripoliliska slöd- och serviceinsalser bör drivas så nära förelagen som möjligl. Huvudansvaret för sädana insatser på regional nivå har lagts pä utvecklingsfonderna, vilka som självständiga sfiftelser skall vara organ för regional näringspolitik.

Dä det gäller regionalpolitiskt slöd är länsstyrelsen del samordnande och beslutande organet på regional nivå. Utvecklingsfonderna har dock även här uppgifter och genomför normall den gmndläggande förelagsekonomis­ka bedömningen. Länsstyrelserna skall i övrigt enligt förordningen (1982:877) om regionall utvecklingsarbete verka för all de av riksdagen fastställda regionalpolifiska målen uppnäs i länet och i detta syfte bedriva ell regionall utvecklingsarbete.

Frågan om en viss integrering av det regionalpoliliska slödel i de regio­nala utvecklingsfondernas verksamhel har tidigare behandlats bl.a. i rap­porten (Ds 11981:18). Översyn av del regionalpolitiska slödel till näringsli­vet. Den kommitté som riksdagen begärt alt regeringen skall tillsälla och som skall utreda de framtida regionalpolitiska stödinsatsernas inriktning och omfattning skall också la upp denna fråga. Kommittén bör därvid enligt nu föreliggande direktiv (Dir 1982:83) utgå frän de uppgifter som länsstyrelsen och den regionala utvecklingsfonden har inom ramen för regional- respektive industripolitik. Jag kommer därför inle atl beröra denna fråga ytterligare. Även uppgifterna pä företagsserviceområdei skall enligl vad som sägs i prop. 1981/82:118 ses över. Regeringen har nyligen uppdragit ål industriverket all utreda dessa frågor. Jag ulgår dock från all fondernas uppgifter på detta område i slort blir desamma som f. n.

I mina direktiv ingår även att överväga vilka beslul om finansiellt slöd som f. n. fallas av induslriverkel som helt eller delvis kan överföras till den regionala nivån. I avsnitt 4.4.4. lar jag upp vissa frågor om finansiellt slöd och rollfördelningen mellan verkel och utvecklingsfonderna.

Prop. 1982/83:113

104

4.4 Arbetsuppgifterna på central myndighetsnivå

4.4.1 Inledning

Som framgått av vad jag tidigare sagt bör verkställighetsuppgifter kon­centreras fill den cenirala myndighetsnivån eller lill de regionala organen.

Till den cenirala nivån bör hänföras uppgifter av riksintresse. Hit hör frågor som spänner över länsgränserna och frågor av allmän slörre vikl från industriella eller andra aspekter. Frågorna förutsätts generellt kräva sådan specialiserad kompetens och överblick alt de inte bör förläggas lill den regionala nivån men inle heller ha den särskilda betydelse som moti­verar all de förs till regeringsnivån.

De verkstäUighétsuppgifter del här är fräga om är bl. a. prövning av olika slags ärenden om finansiellt stöd lill enskilda förelag, insfitufioner och projekt. Det kan gälla lån till investeringar i maskiner och fasta anläggning­ar, till produkt- och melodulveckling och andra FoU-insatser samt lill marknadsföring m. m. Jag utgår härvid i princip från de nu befintliga stödorganen och stödformerna.

I verkställighetsuppgiflerna på central myndighetsnivå ingär emellertid inte bara finansiellt slöd lill näringslivet. Del är också fråga om allmänna rådgivnings-, utbildnings- och förmedlingsinsatser lill enskilda förelag och grupper av företag. Sådana aktiviteter genomförs i stor utsträckning på regional nivå genom bl.a. utvecklingsfonderna. En viktig uppgift på cen­tral nivå är alt initiera och medverka i sädana regionala insatser.

Vid sidan av rena verkställighetsuppgifter bör på central myndighetsnivå ligga huvudansvaret för all la fram den information som behövs i första hand som underlag för olika politiska beslut av regering och riksdag.

En annan viktig uppgift på central nivå bör vara atl samordna och löpande följa upp olika industripoliliska stödinsatser saml atl mer allmänt uttryckt företräda IndustripoUtiska intressen, både vad gäller små och stora företag, bl. a. i förhandlingar med andra statliga sektororgan.

I avsnitt 3.1.2 delade jag in de industripoliliska funktionerna i följande huvudområden.

Utredningsverksamhet

Strukturomvandling

Förelagsulveckhng

Teknisk forskning och utveckling

I sammanhanget nämndes även beröringspunkterna med del regionalpo­liliska stödet till näringslivet.

Jag konstaterade all utredningsverksamhet, strukturomvandling och företagsutveckling ulförs på myndighetsplanet, huvudsakligen av induslri­verkel. AMS ansvarar för del regionalpoliliska stödet. STU har huvudan­svaret för teknisk forskning och utveckling.

Mol bakgmnd av vad jag har anfört i kap. 4 om behovel av en ökad samordning mellan industripoliliskl och regionalpoliliskt företagsstöd före-

Prop. 1982/83:113

105

slär jag - efter samråd med AMS-kommittén - atl ansvaret för handlägg­ningen av del regionalpolUiska stödet tiU näringslivet förs över frän AMS lill industriverket.

Jag vill i sammanhanget erinra om all enligl direktiven för AMS-kommit­tén skall översynen av arbelsmarknadsverkels ansvarsområde syfta tUl all skapa en mer rationeU ansvarsfördelning mellan verkel och andra myndig­heter och att ge verkel ökade möjligheter alt koncentrera sina resurser på platsförmedling och de instrument i direkt anslutning lill denna som är nödvändiga för all främja anpassningen mellan utbud och efterfrågan pä arbetskraft. Den föreslagna överföringen av del regionalpolifiska stödet lill induslriverkel torde ligga i linje med den avsedda förändrade inriktningen av verksamheten inom AMS.

Jag föreslår också, på gmnder som utvecklas närmare i del följande, alt ansvaret för systemet med investeringsfonder i företagen förs över från AMS till induslriverkel.

De nämnda verksamheterna vid AMS sysselsätter idag ca 50 anställda.

Vidare föreslår jag, som också utvecklas i det följande, en överföring till industriverket av vissa verksamheter som nu utförs inom industrideparte­mentet. Del gäller handläggningen av obeståndsärenden, produktsökning, delar av lokaliseringssamrådet saml utarbetandet av sådant underlag för bedömningar av industrins utveckling i olika regioner som behövs för den regionalpolitiska planeringen. Jag föreslår också all industriverket får ell mer omfattande ansvar för ärenden om finansieUt stöd inom ramen för systemet med regionalpolitiskt stöd och med IG-lån. Detta förulsätls ske genom ell avskaffande av den nuvarande möjligheten all anföra besvär hos regeringen över beslul som fallals av den centrala myndigheten och genom vissa andra ändringar vad gäller ansvarsfördelningen meUan myndighetsni­vån och regeringsnivån. De här nämnda verksamheterna vid industridepar­tementet sysselsätter idag ca tio anställda.

I de närmaste följande avsnitten redogör jag för de framlida huvudupp­gifterna för induslriverkel med utgångspunkt i de förändringar somjag nu har föreslagit.

Tänkbara former för en ökad samordning mellan industriverkets upp­gifter och STUs slöd lill forskning och utveckling redovisas i avsnitt 4.5.

4.4.2 Utredningsverksamhet

Behov av en central utredningsresurs

Som jag tidigare redogjort för är del min uppfattning alt betydande slmkturomvandUngsproblem återstår atl lösa innan svensk ekonomi kan gä in i etl skede av lugnare utveckling. Den bedömningen delas av del stora antalet forskare, utredare och debattörer likväl som av näringsliv och fackliga organisationer, även om man inte är överens om på vilket sätt problemen bör angripas.

Enligt min mening är del angelägel atl samhället avsätter resurser för atl

Prop. 1982/83:113

106

i god lid identifiera annalkande problem och för atl föreslä insatser för atl angripa problemen. Genom en framgångsrik forsknings- och utrednings­verksamhet kring strukturomvandlingens mängfaselterade problembild ges underlag för insatser som kan leda lill atl de långsikliga samhällsekono­miska kostnaderna för näringslivels förändring kan hällas nere. Industri­verket har genom sin utredningsverksamhet i hög grad bidragit lill alt ell brett kunskapsunderlag tagits fram. Även STU har i olika sammanhang gjort betydande insatser för alt bredda beslutsunderlaget.

Som jag tidigare har framhållit bör det även i forlsällningen finnas en slallig instans som har fill en huvuduppgift alt genom uiredningar bidra lill all beslutsunderlaget för industripolitiken hålls på en kvalitativt hög nivå. Ell sådant underlag är av betydelse såväl för den poUcyformulering som sker inom regeringskansliet som för de verkställande myndigheternas ar­bete vid prioriteringar mellan olika typer av insatser. Enligl min mening bör en sädan utredningsresurs även fortsältningsvis vara knuten lill indu­striverket.

Jag vill understryka atl jag inle förespråkar ett statligt monopol på området industripoliliska utredningar. Det är tvärtom min övertygelse alt det måste finnas utrymme för andra organ och forskningsinstitutioner atl svara för framtagning av sådant underlag. Det kan gälla t. ex. mer special­inriktade uiredningar, slörre övergripande utredningar av temporär karak­tär saml uiredningar i form av "underleveranser" till det centrala utred-ningsorganels verksamhel. Del kan även gälla uiredningar av idégenere-rande karaktär. Det är angelägel all induslriverkel i sin framfida utred­ningsverksamhet utgår från denna inställning och söker bygga upp en egen kompetensprofil där andra institutioner kan utgöra kompletterande kun­skapskällor. Elt nära och gott samarbete meUan olika forsknings- och ulredningsinstitulioner är av slor betydelse.

Utredningsverksamheten bör inriktas mol övergripande analyser av ut­vecklingen i näringslivet av huvudsakligen två slag; bransch- och sektor-analyser samt strategiska analyser. Jag återkommer nedan lill dessa två typer av uiredningar. Utöver dessa övergripande analyser kommer även atl finnas etl behov av mer ålgärdsinriktade analyser. Vad gäller de senare anser jag all dessa naturligen bör ulföras i direkt anslutning lill respektive verkställande myndighels ledning. Riktmärket bör vara atl varje organisa­tion bör ha möjlighet all la fram nödvändigt utredningsunderlag för sin egen operativa verksamhet - antingen internt eller genom externa konsult­insatser. Jag utelämnar därmed denna typ av ålgärdsinriktade analyser i den fortsatta framställningen.

Mol bakgmnd av vad jag tidigare anfört bl.a. behovet av ell särskill stmkluromvandlingsprogram kan två slag av långsikliga analyser särskil­jas: uiredningar som utgör underlag för visst avgränsat insatsområde av

typen bransch- och sektorsludier - bransch- och sekloranalyser

Prop. 1982/83:113

107

utredningar som ulgör underlag för övergripande industripoliliska be­dömningar, prioriteringar och insatser - strategiska analyser. Den valda uppdelningen motiveras även all den nuvarande verksamhe­ten vid industriverkets planerings- och utredningsbyrä grovt setl kan delas i dessa två kategorier.

Bransch- och sekloranalyser

F.n. bedrivs en omfallande branschutredningsverksamhet vid industri­verket. Enligl min bedömning sker denna verksamhel utan tillräcklig kopp­ling till verkets branschfrämjande verksamhel. Detta har även kritiserats av bl.a. RRV och KIPI. Jag anser del angelägel att etl närmare samspel mellan della slags uiredningar och den ålgärdsinriktade verksamheten, i första hand den som avser slmkluranpassande ålgärder eftersträvas i ökad omfattning. Till bransch- och sektoranalyser hänför jag även den löpade branschbevakningen vars yttersta syfte är all identifiera problem och presumtiva problembranscher. En av de främsta uppgifterna för denna bransch- och seklorbevakning är alt hälla högsta aktualitet vad gäller konkreta fakta om situationen i de olika branscherna/sektorerna. Samarbe­te med Statistiska Centralbyrån och Statens pris- och kartellnämnd bör utvecklas. Som jag senare skall återkomma lill, är del väsentligt all del även finns en koppling mellan denna bransch- och sektorbevakning och den mer övergripande utredningsverksamheten.

Strategiska analyser

Vad gäller utredningsuppgifter som underlag för övergripande industri­poliliska bedömningar, prioriteringar och insatser bör dessa ges karaktären av strategiska analyser som beskriver industrins nuläge och utvecklings­tendenser internationellt och i Sverige. I dessa bör beaktas bl.a. mark­nadsmässiga, strukturella och tekniska förhållanden och trender. En ökad ansträngning bör göras för atl följa den inlernalionella utvecklingen och Sveriges situation i förhållande lill omvärlden. I aktiviteterna bör rymmas någon form av översiktligt bevaknings- och förvaringssystem på bransch (eller sektor-) nivå. TiU skillnad frän den inhemska branschbevakningen utgår jag ifrån all den inlernalionella bevakningen av strukturomvand­lingen till största delen måste baseras pä sekundärmaterial. Tillgängen till olika typer av dalabaser kan antas bli allt intressantare i takt med datatek­nikens utveckling.

Till området strategiska analyser hör ocksä atl utveckla metoder och modeller för branschbevakningsarbetel inom ramen för slrukturanpass-ningsprogrammel. Denna bevakning bör å sin sida byggas upp så atl den ger etl kontinuerligt informationsflöde lill de strategiska analyserna. Del finns sålunda behov av elt kontinuerligt samarbete mellan områdena bransch- och sekloranalyser respektive strategiska analyser.

En allmän målsättning för den utredningsverksamhet som utgör under-

Prop. 1982/83:113

108

lag för övergripande industripoliliska bedömningar, prioriteringar och in­satser bör vara all koncentrera verksamheten mol ell mindre anlal ulred­ningsprogram. Utöver verkels tradifionella uppgift all svara för in­dustriavsnittel i långtidsutredningarna och den årliga s.k. höslrapporlen vUl jag nämna ell par exemel pä en intressant typ av nya och utforskande program ulan direkt anknytning fill existerande branschstruktur. Industri­verkels eleklronikulredning är etl exempel pä delta. En annan typ av sådana program är den utredningsverksamhet som under del senaste året skett pä smäförelagsområdel. Yllerligare en typ kan vara återkommande konkurrenskraflsbedömningar av samma typ som verket tidigare har pre­senterat.

Belräffande arbetssättet är det viktigt all den cenirala statliga ulred-ningsinstansen utvecklar samarbete med inlressentgrupper, främst in­dustriföretagen, deras organisationer och andra ulredningsorgan. En na­turlig roll bör vara alt ta på sig projektledningsansvar i utredningsprojekt med flera organ och sektorer inblandade.

Inom ramen för de strategiska analyserna bör vidare finnas medel för projekt som kan behöva sältas igång med kort varsel och fullföljas på kort tid. Sådana projekt bör kunna initieras såväl av regeringskansliet som av myndigheten själv. Del äri sammanhanget angelägel all särskilda medel pä lämpligl sätt anvisas för regeringskansliels utnyttjande av utredningsresur­sen.

Jag vill vidare framhålla viklen av alt man inle ensidigt satsar på atl bygga upp egna fasta utredningsresurser utan utnyttjar frislående kon­sulter och institutioner med specialkompetens i olika frägor. Det bör även vara möjligl all "hyra in" kvalificerade personer inom industrin för alt delta i utredningsprojekt. Härigenom torde möjlighelerna lill en hög före-lagsförankrad kompelens i utredningsverksamheten öka.

Den närmare inriktningen av denna typ av utredningsverksamhet som ulgör underlag för övergripande industripolifiska bedömningar, priorite­ringar och insatser bör planeras i nära kontakt med regeringskansliet, i första hand genom induslrideparlemenlels stmklursekrelarial. En lämplig väg kan vara all lägga upp flerärsprogram för denna slags verksamhet.

Uppdragsfinansierad utredningsverksamhet

Enligt vad som sägs i mina direktiv skall jag la upp frägan om möjlighe­ten till en ökad uppdragsfinansierad utredningsverksamhet.

Del finns flera fördelar med alt utredningsverksamheten uppdragsfi-nansieras. Exempelvis kan de siatsfinansiella kostnaderna begränsas, be­hovsorienteringen och marknadsanpassningen av insatserna förbättras osv. Till nackdelarna hör dock en betydande risk för atl långsiktigt arbete ges låg prioritet, all planeringen försväras och att angelägna programområ­den som inle kan finansieras genom uppdragsverksamhet trängs ul.

Jag anser därför all uppdragsfinansierad utredningsverksamhet inle bör

Prop. 1982/83:113

109

ingå som en löpande uppgift av slörre omfattning. Möjligheten all åta sig uppdrag måste dock bedömas från fall till fall med hänsyn fiU den aklueUa arbetsbelastningen och andra faktorer. Del väsentliga är all här slå fasl all huvudsyftet med utredningsverksamheten inle är av den karaktären alt den kan självfinansieras. En sädan målsättning skulle enligl min mening äventyra längsiktigheten.

Som ell alternativ till denna syn på uppdragsfinansierad utredningsverk­samhet jag här anfört kan övervägas alt bilda ell konsultbolag. Della bör i sä fall ske enligl samma huvudidéer som den s. k. konsultexporlulredning-en föreslagit i belänkande (SOU 1980:23) Slallig kunnande fill salu.

Vad jag nu sagt hindrar inle alt möjligheten lill samfinansiering av projekt där flera intressenter finns, fortlöpande bör undersökas. Från bl. a. resurssynpunkl bör del vidare vara rationellt all i ökad omfattning utnyttja verkels utredningskompelens för sekrelariatsuppgifler inom offentliga ut­redningar med inriktning mol industripolifiska frågor.

Relationer till Expertgruppen för forskning om regional utveckling (ERU) m.m.

I direktiven framhålls all jag skall överväga möjligheterna atl samordna industriverkets utredningsverksamhet med den regionalpolitiska utred­nings- och prognosverksamhel som sker inom ramen för länsplaneringen. Jag skaU därvid beakta i vilken utsträckning den initiering, samordning m. m. av regionalpolitisk forskning som sker inom ERU kan komma atl beröras.

I branschulredningar och liknande görs sällan regionala bearbetningar, även om det förekommer. Samtidigl finns etl behov av regionala industri­poliliska uiredningar som f. n. inle fillgodoses. Med det vidgade ansvars­område som industriverket får enligt mitt förslag är det naturligt att verket också får ell ansvar för utredningar med inriktning på de regionala industri­poliliska frågorna. 1 delta bör bl.a. ingå all ta fram underlag och bedöm­ningar för de delar av länsplaneringsarbelel som gäller industrins utveck­ling i skilda regioner.

Det är vidare enligt min mening angelägel atl ell nära samarbete råder mellan industriverket och ERU.

Redan idag finns en viss koppling mellan ERU och industriverket genom all chefen för planerings- och ulredningsbyrån är ledamot i ERU. Med den inriktning som vissa delar av ERUs program har är del naturligt atl sam­verkan vidgas till att gälla också enskilda projekt m. m.

Jag finner del emellertid inle motiverat atl föreslå en organisatorisk integration av ERU och induslriverkel. Skälen härtill är flera. Elt tungt vägande skäl är all ERUs verksamhetsinriktning spänner över andra delar av regionalpolitiken som inle är förelagsinriklade. I programmet behandlas t. ex. den offentliga sektorn liksom hushållens välfärdsförändringar.

I ERUs nuvarande uppgifter ingår atl initiera och samordna forskning.

Prop. 1982/83:113

110

Finansiering sker normaU via forskningsråd och -fonder. En sädan rollför­delning torde inle kunna fömtsättas om ERUs uppgifter inordnas i en central slallig ulredningsinslans. Della fär dock enligl min mening inle innebära all vallenläta skott skapas mellan forsknings- och utrednings­verksamheten. Tvärtom bör etl ökal samarbete mellan dessa två verksam­heter ske. Redan idag finns exempel pä projekt med nära anknytning saml på forskare och utredare som arbetar för såväl ERU som induslriverkel inom ramen för likartade projekt.

Jag kommer i senare avsnitt alt peka på behovel av löpande uppföljning och utvärdering av den induslri- och regionalpoliliska verksamheten. Det är angeläget alt fortlöpande analysera mål, målkonflikter, slödpolilikens samlade effekter etc, liksom all utveckla metoder för sådan verksamhet. Inomverkssludier bör enligt min mening kompletteras med analyser ge­nomförda av från stödsystemet oberoende instanser. ERU bör här kunna spela en viktig roll vad gäller industripolilikens regionala effekter.

4.4.3 Strukturanpassande åtgärder

Av diskussionen i kap. 2 om villkoren för svensk induslri under 1980-talet framgick viklen av all industrisektorn har en god anpassningsför­måga. De strukturella förändringarna inom industrin under 1970-lalel var inga engångsföreteelser, utan kommer under 1980-talel alt följas av nya behov av anpassningar lill inlernalionella och nationella förhållanden. Krav på samhällets medverkan kommer sannolikt, precis som under 1970-lalel, också all ställas under kommande år. För atl klara della på ell säll som tillgodoser såväl effektivitetsmål som andra samhällsmål behövs en kontinuerlig och sammanhållen hantering av dessa frågor frän statens sida.

Långtgående ambitioner när det gäller effektiviteten och den internatio­nella konkurrenskraften i svensk induslri kan leda lill stora risker för störningar i balansen mellan olika delar av landet. Orter och regioner påverkas myckel olika av den vanligen internafionellt betingade struktur­omvandlingen. Del är därför viktigt alt beakta de regionala konsekvenser­na och fördelningsbehoven i slrukluranpassningspolitikens strävan efter nalioneU effektivitet och tillväxt. Sädan hänsyn kan, enligl min mening, bäsl tas om dessa båda syften avvägs i en och samma organisafion. För atl inom den ansvariga myndigheten möjliggöra en viss renodling av de indu­slri- respektive regionalpoliliska strävandena föreslår jag emellertid alt resurserna hälls isär i två pogram. Jag utgår ifrån all man inom myndighe­ten utvecklar formerna för den samverkan mellan dessa två ansvarsområ­den somjag menar är nödvändig.

Strukluranpassningsinsalser

Under senare år har, som tidigare nämnts, ell slorl antal statliga stöd­former riktade lill industrin introducerats. Olika beräkningar har gjorts av det industripoliliska stödets omfattning. I rapporten Industristödets netto-

Prop. 1982/83:113

111

kostnader (Ds I 1982: 5) beräknas statens direkta kostnader för bransch-insatser och icke-permanent industristöd under budgetåret 1980/81 lill 5 300 milj. kr. Under sexårsperioden 1975/76-1980/81 uppgick kostnaden för stöd lill samma huvudändamål till 23500 milj. kr. Endasi en begränsad del av della stöd förmedlades via induslriverkel.

Induslrislödsulredningen riktade i sitt betänkande (SOU 1981:72) kritik mot del sätt varpå slödel hanterats. För atl underiätta den strukturan­passning som ständigt måste ske i industrin behövs, enligl utredningen, en bällre samordning av de industripoliliska insatserna. Man konstaterade t.ex. alt beredskapen för all inom regeringskansliet hanlera akuta före­lagskriser måste förbättras. Dessutom framhöll utredningen all del krävs insatser för att i ell tidigare skede begränsa antalet av vad som brukar betecknas politiserade krisfall.

Via de industripoliliska organen finns stora möjligheter alt ge "hjälp fill självhjälp". Del är nödvändigt all sprida kunskaper om tekniska och ekonomiska förhållanden av strukturell betydelse och all stimulera företag till all pä elt tidigt stadium anpassa sig fill nya förulsättningar. För framli­den kan delta enligt min mening åstadkommas genom atl man bygger vidare på de erfarenheter och arbetssätt som utvecklats inom branschpro­grammen vid induslriverkel.

Riksrevisionsverkel (RRV) har nyligen på regeringens uppdrag genom­fört en översyn av de branschfrämjande åtgärderna vid industriverket.' Syflel med översynen har varit atl fä underlag för all samlat bedöma dels behovel av denna typ av tidsbegränsade åtgärder, dels vilka ompriorite­ringar och besparingar som kan göras inom området.

I rapporten från RRV framhålls bl. a. följade:

"Med utgångspunkt i erfarenheterna frän denna översyn kan RRV i och för sig inte se några hinder mol alt använda branschfrämjande insatser också i andra branscher än direkta krisbranscher. Del kan enligl RRVs mening röra sig om branscher för vilka man kan förutsäga en kris om inga anpassningsätgärder sker eller branscher som skulle kunna utvecklas posi­tivt med hjälp av statliga insatser. Problemet synes snarast ligga i atl identifiera dessa branscher.

Statsmakterna har för den nuvarande verksamheten definierat de bran­scher som skall stödjas med utgångspunkt i förelagens produkfion. I prak­fiken har branscherna avgränsats genom Svensk standard för näringslivs­indelning (SNI). RRV framhåller alt denna typ av branschavgränsning kan vara etl hinder för effektiva stödinsatser i etl slrukturanpassningsförlopp. I en framlida slmkluranpassningsverksamhel bör man därför ha möjlighet alt arbeia med företagsgrupper som avgränsats på annat sätt. Man bör t.ex. kunna samla företag från olika branscher kring en marknads- och produklidé. RRV pekar i rapporten på några exempel pä sådana företagsgrupperingar.

' De branschfrämjande åtgärderna vid siatens industriverk. Översynsuppdrag (Rapport från RRV Dnr 1982: 276).

Prop. 1982/83:113

112

Enligt RRVs mening bör SIND har möjlighet alt på egel initiativ genom­föra delbranschstudier och genom ett särskill anslag få medel för utred­ningar om sädana branscher eller förelagsgrupper som SIND bedömer vara aktuella för etl stmkturanpassningsprogram.

För egen del kan jag ansluta mig till RRVs bedömning vad gäller branschprogrammen i stort som arbetsmetod. Del hittills tillämpade ar­betssättet inom branschprogrammen bör sålunda kunna användas även i andra delar av industrin.

I korthet går metoden, så som den hittills har lillämpals, ut på all man försl gör en studie av den aktuella branschen (eller sektorn) och en analys av omvärlden i förhållande lill de produkter som del berörda företaget kan erbjuda. Därefter arrangeras konferenser med förelagen inom branschen och individuella förelagsanalyser görs i syfte alt fä fram ell konkret ål-gärdsprogram. Åtgärderna består av konsultinsatser inom t. ex. marknads­föring och produktutveckling, utbildningsinsatser, exportstöd och annat finansiellt slöd. Riksdagen har fastställt inom vilka branscher sådana branschprogram fär bedrivas. Dessa är f. n. teko, Iräarbelande industri, gjuleriindusiri och manuell glasindustri.

För all bli elt verkningsfullt instrument i den långsiktiga och fortlöpande strukturanpassningen i industrin måste metoderna vidareutvecklas. Fram­för allt måste flexibiliteten i verksamheten öka. Till de olika programmen eller insatsområdena bör även knytas kompelens från andra ansvarsområ­den inom den egna myndigheten liksom från andra specialorgan. Del är viktigt all alla aspekter som främjar strukturanpassningen beaktas. Åtgär­derna bör t.ex. i framtiden inte vara förbehållna enbart krympande utan även expanderande branscher. Del är ocksä angeläget att inte låsa verk­samheten efter det traditionella branschbegreppel. Om andra förelagsgrup­peringar än bransch eller delbransch är ändamålsenliga bör de kunna lillämpas.

En annan viktig fråga är hur prioriteringen av resurser på detta område skall ske. Det är härvid nödvändigt all finna en modell som medger alt å ena sidan principiellt viktiga frågor underställs regering och riksdag och all å andra sidan en flexibel och effektiv arbetsmetod tillförsäkras del verk­ställande organet. Enligt min bedömning bör regering och riksdag i första hand fastställa den totala ramen för denna typ av insatser ulan all en delaljlåsning sker till vissa bestämda branscher. En viss del av den totala ramen kan emellertid t. ex. förbehållas vissa högprioriterade grupper. Vi­dare bör vissa allmänna kriterier för medelsanvändningen fastställas av regering och riksdag. Del kan gälla subvenlionsnivåer m. m. Inom sådana principiella ramar bör det finnas slort utrymme för den centrala myndighe­ten atl la egna initiativ till olika typer av insatser.

Del skall understrykas all de synpunkter jag här har redovisat är av principiell nalur. Jag tar däremot inle ställning till ambitionsnivån, dvs. resursramarna för de stmkluranpassade åtgärderna.

Prop. 1982/83:113

113

Del har tidigare i betänkandet hävdats atl engagemang från samhällets sida i olika insatsområden tenderar alt permanentas eller åtminstone bli myckel långvariga. RRV pekar i sin rapport på sådana tendenser vad gäller industriverkets branschfrämjande åtgärder. Det är enligt min mening en förutsättning för ell flexibelt och effeklivilelslrukturanpassningsarbele all sådana tendenser fill permanenining kan undanröjas. Industrins struktur­förändringar sker i en ständigt pågående process. De insatser för struktur­anpassning som görs i specifika branscher eller motsvarande bör emeller­tid vara tidsbegränsade. Annars finns en påtaglig risk för all samhäUsinsal-serna bidrar lill all bibehålla en ineffekfiv industrislmklur, vilket försvårar uppkomsten av och tillväxten i expansiva industrisektorer. I den mån man i de inledande analyserna och sedan olika ålgärder har genomförts, finner mera permanenia stödbehov inom företagsgmppen eller problem som kan betecknas som t.ex. generella småförelagsproblem, bör frågorna succes­sivt föras över lill organ som normall hanterar sådana. Varje projekt bör därför redan i utgångsläget tidsbegränsas till förslagsvis ca tre är.

Behov av insatser som uppstår i slörre, för hela ekonomin strategiska industrisektorer ryms inle inom den modell för strukturanpassning somjag här skisserat. Sådana insatser kräver extraordinära resurser och mäste därför prövas särskill av riksdagen. Pä departementsnivå bör sädana ären­den hanleras i huvudsak enligt den modeU för "politiserade krisfaU", som förts fram av induslrislödsulredningen (se SOU 1981:72, s. 190 ff). Del innebär all departementet måste ha en viss handlingsberedskap och en flexibel organisation som gör det möjligl alt snabbi avdela de resurser som behövs i ett visst fall.

Uppgiften alt leda utrednings- och förhandlingsarbetet i större företags-och seklorkriser föreslås av induslrislödsulredningen läggas pä statssekre­teraren eller på en speciellt utsedd tjänsteman direkt underställd honom. I varje krisfall bör bUdas en särskild projektgrupp av elt mindre antal perso­ner inom departementet med för del aktuella fallet relevant informations-och kunskapsbakgrund. Dämlöver kan anlitas externa konsulter och andra specialister liksom den kompelens som finns bland industridepartementet underställda myndigheter.

För min egen del menar jag också alt en central industripolitisk myndig­het med den uppbyggnad och kompetens som jag förordar bör kunna utgöra en betydande tillgång och därmed ha en mera aktiv roll även vid hanteringen av större förelags-/seklorkriser än vad som antyds i industri­stödsulredningens modell. Framför allt bör, med en långsiktig och flexibel fungerande slmkluranpassningspoUtik av del slag jag har förordat, antalet stora förelags- och sektorkriser kunna begränsas avsevärt.

4.4.4 Industri- och regionalpolitiskt finansiellt stöd

Den helt dominerande delen av företagssektorns finansiella behov tillgo­doses via antingen internt genererat kapital eller kapitaltillskott från den

8   Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 113

Prop. 1982/83:113

114

ordinarie kredit- och kapitalmarknaden. Kompletteringen med statligt fi­nansiellt stöd är huvudsakligen av två slag.

För det första finns situationer där förelag med hänsyn lill samhälls­intresset anses böra påverkas all vidta förändringar internt eller gemen­samt med andra förelag. Av bl.a. induslrislödsulredningen framgår, atl i vissa fall ell relativt kortsiktigt avkastningskrav eller andra hinder för nödvändiga förändringar leder till etl beteende på företagsnivå som inle slär i överensstämmelse med önskemålet om all lill sä låga samhällsekono­miska kostnader som möjligl nå en långsiktigt effektiv produktionsstruk­tur. Genom ekonomiska incitament - t. ex. direkta bidrag - kan förelagen stimuleras alt vidta av samhället önskade åtgärder. Vissa stödinsatser inom ramen för de nuvarande s. k. branschfrämjande åtgärderna är exem­pel pä della.

För det andra finns situationer där förelagets lånebehov överstiger de kredUer som bankerna kan lämna med hänsyn tUl krav på säkerhet. Även generella begränsningar i bankernas möjligheter att bevilja krediter kan vara motiv för atl i annan ordning kunna erbjuda finansieringsmöjligheter för projekt av särskill samhällsintresse. Speciellt har smä och medelstora förelag prioriterats i detta avseende.

Det statliga slödel lill industrin finansieras över ell slort anlal anslag på statsbudgeten. Slödel regleras av etl omfattande och delvis komplicerat system av författningar och anvisningar. Flera statliga myndigheter och andra organ pä central och regional nivå medverkar vid administrationen av stödet som är uppdelat på flera hundra olika stödformer.

Det är allmänt känt att de nuvarande förhållandena kommit att uppfattas som svåröverskådliga av beslutsfattare, administratörer och slödmolla-gare. Även effektiviteten i stödsystemet ifrågasätts ibland. Kritiken mot nuvarande förhållanden är emellertid ofta allmänt formulerad och av ty­pen:

det finns för många stödformer vilket gör dem svåröverskådliga

stödhanleringen borde kunna förenklas och göras mindre byråkratisk

bristande samordning leder lill att vissa förelag"överulnyltjar"stödsys­temet.

Det finns uppenbarligen flera motiv för atl verka för förenkling och sam­ordning inom det statliga stödsystemet. Pä senare lid har i nägra samman­hang förts fram mera preciserade uppfattningar om hur man skulle kunna lägga upp en översyn av del statliga industristödets utformning och admini­slralion. Bland dessa kan i första hand två nämnas. De är dels en rapport från riksdagens revisorer (Del statliga stödet lill industrin. Rapport 1981/ 82:3), dels en rapport frän riksrevisionsverket (Statligt företagsstöd en förstudie 1982-05-19).

Jag vill för min del understryka viklen av atl förenkling och samordning i stödsystemet lar sin utgångspunkt dels i samhäUets syfte med stödet, dels i företagens behov av statligt stöd.

Prop. 1982/83:113

115

Statsmakternas strävan har, när de olika stödformerna har introduce­rats, varit all inom marknadsekonomins ram påverka och stimulera nä­ringslivet så atl rad fastställda mål kan uppnås.

Sett från näringslivet som helhet men ocksä frän del enskilda företagel kan ell antal behov eller krav formuleras:

-

behov av krediter (kommersiella)

-

behov av bidrag och/eller subventionerad kreditgivning

-

krav på överblick över stödsystemet

-

krav pä enkel och rationell hantering av stödärenden.

Enligl min mening är de tvä förstnämnda behoven totalt sett tillgodo­sedda med nuvarande förhåUanden. Kritiken mot dessa förhållanden utgår oftast frän de tvä sistnämnda kraven.

De förslag som redovisas i del följande utgår från denna syn pä stödsy­stemets olika roller. Samordningen av de industri- och regionalpoUliska stödformerna lill samma cenirala myndighet ger en rad administrativa fördelar och underlättar förelagens utvecklingsmöjligheter, kredilvär­dighet m.m. kan samordnas. Dubbelarbete försvinner. Kunskapen om enskilda förelag som fält slöd samlas på elt ställe.

Uppföljning och bevakning underiätlas. Samlidigt kvarstår möjligheter­na för riksdag och regering atl genom resurstilldelningen prioritera olika mål.

Jag föreslår därför viss förenkling och renodling bland de industripolilis­ka stödformerna. Förslagen är visserligen begränsade och bör ses som elt första steg. Del bör enligt min mening vara en naturlig uppgift för induslri­verkel alt efterhand som erfarenhet samlas, successivt ge förslag på för­enkling och effektivisering inom stödsystemet.

Industripolitiskt motiverat finansieUt stöd

Riskkreditgivning som avser elt förelags totala kreditförsörjning sker idag på central nivå genom industrigarantilån (IG-lån) som lämnas av industriverket eller regeringen. På regional nivå lämnar utvecklingsfon­derna finansiellt slöd genom lån och garantier. Övriga statliga riskkrediler är i allmänhet knuina till projekt. Inom industriverkets ansvarsområde finns idag strukturgarantier och särskilda strukturgaranlier. Inom regio­nalpolitiken finns olika kreditformer, som lill en del fungerar som riskkre­diler. ÖEF förfogar över lån och lånegarantier, som syftar lill atl upprätt­hålla försörjningsberedskapen osv.

Sakligt setl kan IG-lånen redan nu läcka in flertalet förekommande slafiiga garantiformer. Det gäller dock ej sådana garantier som är förknip­pade med subvention i form av räntefrihel, t. ex. stmkturgarantierna och de särskilda stmkturgarantierna.

Klara fördelar finns i atl samordna samtliga garantilyper i ett syslem kopplat lill den cenirala industripoUtiken. En nära, viktig koppling kan göras lill branschanknuten kunskap, kredilbedömning och uppföljning kan

Prop. 1982/83:113

116

effektiviseras etc. Här skall emellertid endasi beröras sådana garanfi-former som f. n. tillhör industriverkets ansvarsområde.

I ell första steg bör de nuvarande stmklurgaranfierna och särskilda stmklurgaranfierna integreras i induslrigarantierna. Della innebär all slmklurgarantiformen slopas sorn särskild kredilform och inordnas i IG-låneformen. Om del även framöver bedöms motiverat all behälla den nuvarande möjligheten inom ramen för systemet med strukturgaranlier all ge räntebidrag för särskill angivna slödbranscher kan bestämmelser med denna innebörd knytas lill IG-låneformen.

I och för sig skulle kunna övervägas atl föra över IG-låneverksamhel från industriverket fill ell renodlat kreditinstitut som Invesleringsbanken. Banken har idag viss utlåning till små och medelstora förelag genom de s.k. kombinalionslånen. Dessa lämnas som komplemenl till utvecklings­fondernas krediter. Jag anser emellertid atl industriverket som del cenirala industripoliliska organet bör tillförsäkras bl. a. den auktoritet som finansi­ell stödgivning ger.

Vidare kan konstaleras atl den helt övervägande delen av företag som är aktuella för denna typ av statligt finansiellt slöd är de små och medelstora förelagen. Till denna förelagsgrupp kan även utgå bl. a. lånegaranti enligl förordningen (1982:682) om slallig finansiering genom regional utveck­lingsfond. Villkoren för länegaranti och för IG-lån är i stort desamma. Gränsdragningen gentemot utvecklingsfondernas kreditgivning bör därför renodlas enligl följande huvudlinjer.

Gränsen för fondernas engagemang i ell och samma förelag bör utan olägenhet kunna höjas väsentligt bl.a. som ell led i en ökad decentralise­ring. F. n. gäller all fonderna kan bevilja rörelselån eller lånegaranti på 2 milj. kr. per förelag. Belräffande utvecklingskapilal ligger beloppsgränsen vid 3 milj. kr. I praktiken innebär delta en projeklbedömning avseende 6 milj. kr., eftersom stödet avser endasi 50 procent av den totala projekt­kostnaden. För atl uppnå en harmonisering med den nuvarande belopps­gränsen för länsstyrelsernas beslul i fråga om lokaliseringsstöd (som f. n. i stödområde A är högsl 70% av stödunderlag upp lill 7 milj. kr., dvs. 4,9 milj. kr.) föreslär jag alt gränsen för fondernas totala engagemang i ett förelag höjs lill 5 milj. kr. Engagemanget kan beslå av lånegaranti, rörelse­lån, utvecklingskapilal eller en kombination av dessa.

IG-lånen vid industriverket bör i konsekvens härmed inriktas på atl i första hand läcka kapitalbehov på belopp som överstiger utvecklingsfon­dernas beloppsgräns, dvs. 5 milj. kr. per förelag. Avsiklen är dock inte all eftersträva en total separation av de båda finansieringssystemen. Antalet IG-läneärenden bör emellertid väsenlligl kunna minska. Beredningen av IG-läneärenden bör vidare ombesörjas av induslriverkel i stället för som nu av utvecklingsfonderna. Della bör inle innebära nägon nämnvärt ökad arbetsbörda på central nivä. Av RRVs förul nämnda översyn av IG-läneverksamhelen framgår all induslriverkel oftast kompletterat fondernas

Prop. 1982/83:113

117

beslutsunderlag. Likaså bör ansvaret för uppföljning helt åvila del organ som har beslutat i etl ärende i stället för som nu åligga fonderna även belräffande ärenden som beslutats av verket. För alt utnyttja den närhet till och kännedom om förelagen som utvecklingsfonderna besitter bör del vara möjligl för industriverket alt efter avtal med fonderna delegera del löpande uppföljningsarbetet.

F. n. svarar staten för 50 proent av förlusterna vid infriandet av garantier lämnade av fonderna. En yllerligare renodling av kreditgivningen på regio­nal nivä skulle vara all utvecklingsfonderna ges del fulla ekonomiska ansvaret för kreditärenden som de själva beslutar om. En sådan åtgärd skulle dock kräva atl fondernas kapital på sikt ökas. Omfattningen på fondernas garantigivning har hittills varit av blygsam omfattning men har under de senaste åren ökal. Endasi en förlust har hilfills registrerats.'

RegionalpoUliskt motiverat finansiellt stöd

I regionalpolitikens allmänna uppgift att verka för regional utjämning och utveckling spelar frågorna om industrins utbyggnad och lokalisering alltjämt en avgörande roll. Stimulans lill nyetableringar och expansion i befinfiiga företag i stödområdena ulgör grundläggande inslag i medelsar­senalen. Lokaliseringsfrågornas nära koppling lill industripolitiken i all­mänhet och strukturfrågorna i synnerhet har tidigare diskuterats.

Samhällels strävanden atl underlätta en önskvärd strukturomvandUng måste ske med beaktande av risken för störningar i den regionala balansen. De regionalpoliliska medlen utgör ä andra sidan betydande delar av sam­hällels samlade insatser som de faclo har slmklurpåverkande effekter. En närmare samordning av dessa funktioner innebär en breddning av kompe­tensen och därmed beslutsunderlaget för säväl verksamheten med struk­turanpassning som den regionalpoliliska verksamheten. Genom att bäde regionalpoliliskt företagsstöd och annat industripolitiskt slöd skall ges endasi lill verksamheter som bedöms fä tillfredsställande lönsamhet, finns en betydelsefull gemensam nämnare vid handläggningen av dessa frågor.

Samordningsvinster bör också näs genom all administration och uppfölj­ning av samtliga ärenden som rör statligt stöd lill förelag och som nu hanteras av AMS respektive industriverket kan ske inom en och samma myndighet. När rekonstruklionsinsalser blir nödvändiga underlättas dessa av all olika stödformer tillhör samma beslutsorgan (se vidare nedan).

Jag har inte funnit anledning atl föreslå nägra förändringar i de regional­poUliska medlen. Riksdagen har nyligen begärt atl regeringen skall tillkalla en kommitté med uppgift atl utreda de framlida regionalpolitiska stödinsat­sernas inriktning och omfattning. Med utgångspunkt i vad jag tidigare har framhållit belräffande arbets- och rollfördelningen mellan departements-

' 1980 ställdes sammanlagt 35 garanfier till eU värde av 9 milj. kr. För år 1981 uppgick antalet garanfier fill 164 st. lill eU sammanlagt värde av 50 milj. kr. Endast en garanti, motsvarande 300000 kr. har hiuills måst infrias. (Källa: Industriverket)

Prop. 1982/83:113

118

och myndighetsnivå menar jag dock atl, med undanlag av vissa fall som preciseras i avsnittet om beslutsordning nedan, samtliga enskilda ärenden som rör lokaliseringsstöd och sysselsällningsstöd och som inle avgörs på regional nivä, bör avgöras av industriverket. Regeringsärendena bör bere­das inom verkel som hänskjuler dem med eget yllrande lill regeringen. Som undantag från denna princip föreslås vissa av de ärenden som initieras i samband med företags samrådet (se avsnitt 4.2.). På regeringsnivå bör ocksä beredas ärenden om annat regionalpoliliskt slöd där regeringen beslutar, bl. a. ansökningar om offertstöd.

Produktsökning och teknikimport

En verksamhet med säväl induslri- som regionalpoliliska ulgångpunkter är den försöksverksamhet med produklsökning och leknikimport som bedrivils sedan 1978. Verksamheten som varit inriktad på smä och medel­stora förelag har omfattat sökning och förvärv av utländska licenser för tillverkning och marknadsföring i svenska förelag. Försöksverksamheten har sedan 1979 letts av den s.k. Teknikimportkommittén (TIK) som i betänkandet (Ds I 1982:8) Utveckla företag genom teknikförvärv redovisat hittillsvarande erfarenheter och förslag lill fortsatt verksamhel. Inom in­dustridepartementet har del operativa ansvaret för produktsökningen legal på den s. k. problemortsgmppen vid lokaliseringsenheten.

I sill belänkande föreslår TIK all huvudansvaret för den riktade pro-duklsökningen överförs pä utvecklingsfonderna. De på central nivå kvar­stående operativa inslagen i verksamheten föreslås anförtros härför läm­pade cenirala organ, främst industriverket och STU.

Med hänsyn till den roll och verksamhetsinriktning som industriverket får enligt mitt förslag blir verkel en naturlig miljö för de centrala operativa uppgifterna på teknikimport- och produklsökningsområdel. Eftersom hu­vudmomentet i verksamheten är regionalpoliliskt och nära kopplat lill del finansiella regionalpolitiska stödet är del lämpligl med en knytning lill verkels övriga regionalpoliliska uppgifter.

Investeringsfonder

Etl ytterligare medel med kopplingar lill såväl regionalpoUliskt moti­verad stödgivning som mera allmän, slmklurpåverkande stödgivning är systemet med avsättningar till investeringsfonder i förelagen. Under sena­re år har investeringsfonderna varit frisläppta antingen för hela näringslivet eller för industrin och stödområdena. Investeringsfonderna kan därmed ses som en allmän invesleringstimulans men också som ell regionalpoli­fiskt instrumenl.

F. n. handlägger AMS ärenden om ianspråktagande av fonderna. Nägon prövning av sysselsättningseffekterna i samband med fondbeslulen görs därvid inte, utan besluten är av generell karaklär inom de ramar som regeringen föreskrivit för varje period.

Prop. 1982/83:113

119

En direkt koppling lill regionalpolitiken finns i sådana fall där regional­politiskt stöd beviljats. Ärenden av denna art avgörs f. n. av regeringen och bereds inom AMS i samråd mellan de tvä enheter som svarar för handlägg­ningen av regionalpolitiskt stöd respektive investeringsfonder.

Del bör också nämnas att AMS i de senasie årens anslagsframställningar tagit upp frågan om administrationen av investeringsfonderna. Styrelsen har därvid framhållit all om fonderna avses all fungera som under de senasie åren, bör man pröva frågan om en överföring av ansvaret för fonderna fill annan myndighet.

Enligl min mening är investeringsfonderna inget renodlat arbetsmark­nadspolitiskl instmment och del bör vara en fördel om handläggningen av invesleringsfondsärenden sker direkt samordnat med övrig induslri- och regionalpolitisk kredit- och stödgivning. Jag föreslär därför att dessa ären­den förs över från AMS till industriverket. Enligl min mening bör man efter en närmare utredning av frågan kunna överväga atl industriverket ges rätt all falla beslut i sådana ärenden som, enligt vad som redovisades ovan, f. n. avgörs av regeringen.

Vidare bör enligt min mening investeringsfonderna fortsättningsvis an­vändas mera aktivt i såväl regionalpolitiskt som slmkluranpassningssyfle. Del bör som nu ankomma pä regeringen all bemyndiga om frisläpp av fonderna. För all göra fonderna lill mer aktiva instrumenl bör man därvid överväga all, från fall lill fall genom angivande av villkoren, rikta frisläp­pen mot speciella sektorer av ekonomin.

Beslutsregler m.m.

På regeringsnivån prövas f.n. vissa ärenden enligt förordningen (1978:507) om industrigarantilån (IG-lån) och enligl förordningen (1982:677) om regionalpolifiskt stöd. Regeringens befattning med sådana ärenden är av två slag. Dels prövar regeringen besvär över beslul av den centrala myndigheten (f.n. industriverket respektive AMS), dels prövar regeringen som enda instans vissa i författningarna angivna ärenden som regeringen lar upp självmant eller som hänskjuls dit efter beredning på lägre nivå.

Vid överväganden om en delegering av regeringsärenden lill lägre nivå blir besvärsrätlen en central fråga. En sådan delegering kommer inte atl få nägon slörre praktisk betydelse om etl ärende vid avslag kan föras upp på regeringsnivån och förutsätter därför enligl min mening all besvärsrätlen skärs av. Några starkt vägande skäl häremot anser jag inle finns. Jag skall närmare utveckla delta.

Enligl allmänna förvaltningsmässiga regler kan beslut av statliga myn­digheter överklagas, om inte särskilt framgår att besvärsrätten är avsku­ren. Några formella hinder mot all avskära eller begränsa rälien alt över­klaga myndigheternas beslul finns inle. I praktiken förekommer inte sällan föreskrifter som begränsar besvärsrätlen helt eller delvis. Motiven för

Prop. 1982/83:113

120

della varierar. Del kan vara hånsyn till alt en viss lägre myndighet har särskild sakkunskap, alt vissa ärenden är bagateUartade, all en högre instans skulle bli överlastad av vissa slags ärenden osv. Nägon större konsekvens i dessa hänseenden finns knappast.

Huvudsyftet med besvärsrätlen är all tillgodose enskildas rätlskydd. De starkaste skälen mol alt begränsa besvärsrätlen finns därför i fråga om sådana beslut som ingriper i enskildas räll. När del gäller beslul om ekonomiska förmäner fill enskilda finns del anledning all skilja mellan ä ena sidan förmäner som den enskilde har räll tiU om vissa kriterier är uppfyllda, t.ex. folkpension och vissa andra sociala rättigheter, och ä andra sidan förmåner som kan men inle behöver lämnas, även om formella förutsättningar finns. Till del senare slaget hör nästan alla lån, bidrag, garantier etc. som lämnas lill näringslivet i industripolitiskt eller regional­politiskt syfte.

I åtskilliga fall gäller redan atl beslul om finansiellt slöd fill näringslivet inle får överklagas. Del gäller I.ex. beslul enligl förordningen (1978:571) om statligt stöd till teknisk forskning, industriellt utvecklingsarbete och upp­finnarverksamhet eller förordningen (1979:319) om statligt slöd lill energi­forskning. Dessa beslut fallas av STU och- vissa myndigheter med programansvär på energiforskningsomrädel.

Industripolitiskt slöd från staten lill främst småförelagen lämnas för­utom genom IG-lån, genom de regionala utvecklingsfondernas finansiella slöd. Fonderna är inle myndigheter och någon besvärsräll över deras beslut finns inte. Del är i och för sig möjligl att föreskriva om besvärsräll över beslut av enskilda organ som fått offentligrätlsliga uppgifter överläm­nade lill sig. För fondernas del har detta inte varit aktuellt när det gäller kredilslödet. I fråga om IG-lån finns som nyss nämnts besvärsräll över industriverkets beslut. Däremot får industriverkets beslul om strukturga­ranfier enligt förordningen (1981:661) om stmkturgarantier m.m. inte överklagas.

Besvärsreglerna i samband med del regionalpoliliska stödet ändrades i betydelsefulla avseenden den 1 juli 1982. Liksom tidigare fattas beslut om lokaliseringsstöd på tre nivåer; regeringen, AMS och länsstyrelsen. Tidi­gare har alla stödärenden besvärsvägen kunnat föras ända till regeringen. Nu är besvärsrätlen avskuren när del gäller länsstyrelsebeslut.

Sammanfattningsvis gäller således i ärenden avseende finansiellt slöd väsentliga begränsningar i rätten all överklaga lägre myndigheters beslul. Frägan om besvärsräll över sädana beslul bör finnas eller ej är en lämplig­hetsfråga.

Enligl min mening bör del stora flertalet ärenden, som enligt gällande förfallnig om IG-lån respektive regionalpoliliskt stöd nu prövas av rege­ringen som enda instans, i fortsättningen avgöras på myndighetsnivån, dvs. av industriverket. Dock bör verkel ha skyldighet alt hänskjuta princi­piellt vikliga ärenden eller ärenden som annars är av slor vikt till regering­ens prövning.

De nuvarande beslulsreglerna för del regionalpoliliska slödel framgår av

Prop. 1982/83:113

121

38-40 §§ förordningen (1982:677) om regionalpoUliskt slöd. Jag föreslår all befogenheten för industriverket och regeringen i frågor om beslul på central nivä fördelas enligt figur 4.1. Förslaget innebär all induslriverkel skall hänskjuta dels ärenden som i figuren betecknas 7-11 samt 12 (oför­ändrade regler), dels andra ärenden som har slor vikl eller principiell betydelse. Verket/å/' dessutom liksom f. n. hänskjuta ärenden som stöd lill företag som omfattas av syslemel med lokaliseringssamråd/förelagssam­råd. Sådana ärenden fär regeringen också la upp direkt; anledning lill delta bör dock normall vara all ärendet är av slor vikl eller har principiell betydelse. Belräffande slöd till kostnadsfördyring eUer tilläggsinvestering bör sädana ärenden kunna prövas av induslriverkel men med räll alt hänskjuta ärenden av slor vikl eller principiell betydelse lill regeringen.

De nuvarande beslulsreglerna för IG-lån framgår av 16 § förordningen (1978:507) om industrigarantilån (omlryckl 1980:472). Industriverket skaU hänskjuta garantiärenden i tre fall, nämligen om

1.

garanfin avser förelag vars kredilförsörjning med statligt slöd i olika former bör bedömas i ell sammanhang och bedömningen även innefattar stödformer som prövas av andra myndigheter.

2.

det är särskilt angeläget atl frägan om garanti prövas även från regionalpolitisk eller sysselsätlningspolifisk synpunkt, eller

3.

ärendet avser garanti enligt 3 § andra stycket (för all skapa rådrum för all utreda fömtsättningar för en konstruktion av företaget).

Induslriverkel får dessutom hänskjuta andra ärenden som verket av särskilda skäl finner all regeringen bör avgöra. Liksom när det gäller det regionalpoliliska stödet kan regeringen också direkt la upp ansökningar om garanti.

Jag föreslär alt induslriverkel skall vara skyldigt atl endasi hänskjuta ärenden som omfattas av den nyss nämnda p. 1 och i övrigt ärenden som är av stor vikl eller har principiell betydelse. Eftersom verkel med sitt vid­gade ansvarsområde skall göra såväl industripoliliska som regionalpolifis­ka bedömningar, blir inte längre p.2 aktuell.

Vidare begränsas ocksä de ärenden som omfattas av p. 1 med hänsyn till myndighetens vidgade ansvarsområde. Möjligheten för industriverket all i speciella fall hänskjuta även andra ärenden bör avskaffas. Regeringens möjlighet all direkt la upp ärenden fill prövning begränsas lUl sädana ärenden som rör företag som omfattas av syslemel med lokaliseringssam­råd/förelagssamråd. Samma princip bör således tillämpas för industriga­rantilån som för regionalpolitiskt slöd.

Dessa förslag ligger i Unje med den syn på rollfördelningen mellan regering och myndighet somjag redovisat tidigare. Sålunda bör industri­verket normall ensamt besluta i förekommande stödärenden som inle kan avgöras på del regionala planet och regeringens prövning förbehållas ären­den av slor vikl eller av principiell betydelse. Åtgärderna torde leda till inte oväsentlig avlastning av slödärenden från regeringsnivå och samfidigt ska­pa bättre fömtsättningar för en klarare arbetsfördelning mellan myndig­hels- respektive regeringsnivå.

Prop. 1982/83:113

122

c

5

0)

tf

[5.

OJ

>

c

s

0

'5 

c 

C

(/5

c

Q.

3

a

IU 60

C

c

=

CO o ra

eE a

o o ca

S 60 

£

: 

o3'a

2 u

u   u

I   ta -o u jc >,

2 " 

5; JC

1-  tu I    05 73

IU s: >.

IJ   Oi   1»

"i

E   O

" tu

2 "

to J

£

u.  tu

1   ta -o

u j: >,

0I)

00  .-

i.' c :=;

ti)   tu   tu

tf:!5'ä C °-c

S   c   Q.

;_r C = a> (u (u

_ u

«

:s-

o   J> c o

c  /span>

£

 c

3   (U    i_

a Mfe

-      =   c.t: =   c .b =

2       "

tn         J

£

t.  4J

,   ca              "O

u x:    >.

O".-. V>

c    =

OJ  1)              o

;ca .

£

.

c a u 

'C "

ö

2 

ts J2

,   ca -a tu j: >

;_: C = (U u dJ

u  c  o

>  S c 

C O-C

:3   '1   u-

ä

 "> b a-cu

a

«

(

«

 -a

T3   C   00

C c 5

2 

«

 c

"

£

 =-S

o c -O tix ca 

«

'- s ca c c nJ ca

U (D (/5 > BO 60 U ;n C   C   00 u

C -C C a

60 60 c l

ä

«

 u c

ä

 JS

ii

E

0

i2

1>

E

c

E

c/1

iS

t

c/1

s

1

>

D.

k.

s

C

c c

ca

il>

1)    (U

>

Ö

O

GO (50

3

C

C   C

C

t-   u

£

EL)

»

W)

00 &padding:0cm 2.0pt 0cm 2.0pt; height:4.1pt'p class=MsoNormal> 0

w

c/5

a:

oips:

!23

X 

c/1 

: E " i

' o "

»

.2? t

«

 Tt  r

C >.

a c/5

1)   OJ

(/3  "O

EV)

O 

X)

«

E o

B 

o

A

o

:  u

j>    V5    60  *- 

l>   C   C

C xi .5 ca 

IU V5 c  

60T3 J   >

c cTo "

*C   ca   c/:   c? __ 

IU x: c ca c:' 

60 i; ca > o 

u i2 _. o j:

«- a=i =

IU   IU

ca

å

l

- " E

ca   60 D

=  Z

.: .:

«

! :0 ca = -p = =!2 

°

S c 60

E E c/3 ca .S-C o o 5 5 c u 

 E

o ca

      ijoca

n   /span>

*-   >  ca

CD   ca   e/1

vd

o o

c/3 .-.

=

§

 "-2 

iS c > _ 

. - ca -t; o

ca S -a I "c

ä

2 

«

 D.

2 =- i;

:ca . c 3 

J => IU 1. T3 =   60 u

O E C = 

Oi-.'E(2

ii   60

US

H

Eca T3 c   60

2 i

c/) .:

> c

IU  .. OJ

ca

:ca k.  c.- U   CO

c ca 

- S." O w  nj

Crt    O)   ._;

:

§

Ef

>. 60 O C  'C

o S

S >

s = 

t/i "

o   60 .U   60

,_

i2 =

T3

o.

U  o 

ZZ   60

Doia

o

E.

0-3 

1-2

"T3 60 IU

2 E

-fe   OJ

.ca

u   C

C

Cd

U.

"E

B 

0

e

a

tn

ocd

ocd

00

E

irt

ed

C

-4-)

u

0

e ;9 .=

 X3 i:

 t/1 15

o S -

*- :ca   o

»

 V   >   u.

ca

E

T3

oca

K

u

ca 

E

E 

0

T3

IU

;0

o

2   U

3

      c

j:; c/1      c

ca . ca

(    b.   CA

o  fe

=   00 =

rt      _

«

i: >

c   OJ   c

« > u

   P " T3

oca . e 5:

fe= S2

c ' r3      c/1 O        ica fJ

o   :rt "O

2 S2

t/3 

XI 

CO

o 2 2 !S 

ts CT) C/3   o

00        ON        O 

E 5

o   60

p-c

OJ   IU 

S   00

p s

tu "-

=5 ca

2&font-family:Verdana'>C/5   3

Prop. 1982/83:113

123

Obeståndsärenden

En särskild utredning - förelagsobeslåndskommillén - har haft till uppgift atl utreda frågan om en samordning av statliga åtgärder vid förelags obestånd och en lämplig organisation av denna samordning. Utredningen har redovisat sina förslag i två betänkanden, (SOU 1979:91) Företags obestånd Samordning av statUga åtgärder saml (SOU 1981:37) Före­lags obestånd Rekonstruktioner, revisionsfrågor m.m.

En av kommitténs målsättningar var att obesländsproblem, som inle kan lösas regionalt, i slörsla ulslräckning skall handläggas pä central verksnivå och endast i undantagsfall upptas pä regeringsnivån. Kommittén föreslog därför, förutom vissa förändringar på den regionala nivån, all expertgrup­pen för uppföljning och bevakning av statens engagemang hos förelag som fått statligt slöd (EFSU) avvecklas och alt i stället en central samrädsdele­galion för handläggning av obeståndsfrägor inrättas med adminislrativ anknytning lill statens industriverk. Samrådsddegalionens kärna skuUe beslå av företrädare för arbetsmarknadsstyrelsen och industriverket. Re­sultatet av samrådet i delegationen fömlsalles kunna läggas till grund för beslul av respektive ordinarie myndighet.

Genom del beskrivna förfarandet ansåg kommillén att regeringskansliet skulle kunna avlastas en slor del obesländsärenden. En förulsällning för delta var enligt kommUtén all de centrala verken och de regionala organen fick vidgad kompelens och ökade resurser.

En annan fömtsättning för all regeringen skulle kunna avlastas obe­sländsärenden var, enligl kommittén, all industriverket kunde bringas all beakta sysselsältningspolitiska, regionalpolifiska och försörjningspoliliska strävanden.

Remissopinionen var splittrad i fråga om kommitténs förslag om central handläggningsordning av obeståndsärenden. De remissinstanser som av­styrkte förslagel menade främst alt risken för ökad byråkrati och därmed förlängda handläggningsfider var uppenbar.

I prop 1980/81:130 om industripolitikens inriktning m. m. avvisade före­draganden förslagel om all EFSU skulle avvecklas och en central samråds-delegation bildas. Däremot anslöt sig föredraganden lill förslagel om efter­gift av statens anspräk pä grund av lokaliseringsstöd. Del behövliga samrå­det borde dock ske i de former som verken själva bestämmer. Riksdagen beslöt i enlighet därmed.

Sedan den 1 juli 1982 har AMS rätt all efterge siatens räll i fråga om lokaliseringsstöd enligt samma principer som gäller för induslriverkel i fräga om IG-lån. Della innebär alt man efter en överflyttning av handlägg­ningen av ärenden om lokaliseringsstöd från AMS till induslriverkel, som jag har föreslagit, erhåller de förutsättningar för en samordnad handlägg­ning av obeståndsärenden som företagsobeståndskommittén efterlyst.

Industriverket får härigenom t.ex. del bredare ansvar som enligl kom­millén krävs. Den huvudinvändning om risk för ökad byråkrati som re-

Prop. 1982/83:113

124

missinstanserna framförde kommer enligl min mening inle längre att äga giltighet.

Genom all handläggningen av ärenden om regionalpolitiskt stöd flyttas blir behovel av samråd mellan flera myndigheter begränsat. Därmed be­gränsas också behovet av atl hänskjuta ärenden lill regeringen till följd av alt olika uppfattningar föreligger hos berörda myndigheter. Jag vill emel­lertid understryka all även om obesländsärenden i väsentlig omfattning kommer atl kunna handläggas pä myndighetsnivå krävs, i enlighet med vad som framgått av avsnillet om stmkturanpassning, även fortsättningsvis kompetens och kapacitet inom induslridepartementet för hantering av obe­ståndsfrägor av mer komplicerad art eller eljest av större vikl.

Parismedverkan

I beredningen och beslul i ärenden om regionalpoliliskt slöd vid AMS sker f. n. enbelydande medverkan av den samrådsgmpp för lokaliserings­ärenden som består av de representanter för arbetsmarknadens parter som ingår i verkels styrelse. Del innebär alt besluten i sädana ärenden fär en bred förankring.

Jag föreslår all elt motsvarande arbetssätt lillämpas även i industriver­ket och all en samrådsgmpp eller utskott beslående av styrelsens partsre­presentanter bildas. Mol bakgrund av del bredare ansvarsområde som verkel föreslås få, bör även andra frågor ån lokaliseringsfrägor behandlas i samrädsgmppen/ulskollet. Del gäller t.ex. ärenden inom ramen för IG-låneverksamhelen liksom frågor som rör de stmkluranpassade åtgärderna. Här kan lämpligen också diskuteras ärenden som är av den karaktären att hänskjutning lill regeringen för prövning bör övervägas.

Uppföljning och utvärdering

Ell program för finansiell stödgivning av del slag jag här har föreslagit kommer all förfoga över betydande resurser. Delsamma gäller program­met för stmkluranpassade ålgärder. Inle minst under nu rådande budget-förhållanden kommer samtidigt krav atl ställas på effekliviseringar i ge­nomförandet av olika åtgärder liksom på omfördelningar mellan olika budgetposter etc. En viktig fråga bUr därför vilka åtgärder som bör vidtas för atl åstadkomma en fortlöpande analys av stödels samlade effekter, av mål och målkonflikter mellan det regionalpolitiska och struklurpolitiska slödel etc.

För all nå ell fillfredsställande underlag för atl genomföra nödvändiga anpassningar och förändringar i verksamheten krävs fortlöpande bevak­ning och uppföljning av de enskilda insatserna. Vidare behövs mer långsik­tig utvärdering av verksamheten.

Löpande bevakning, kontroll och uppföljning av enskilda stödärenden sker numera i slor ulslräckning på regional nivå av främst utvecklingsfon­derna. Därutöver sker viss sådan verksamhet inom respektive central

Prop. 1982/83:113

125

stödgivande myndighet, dvs. industriverket och AMS. I och med den närmare samordning av den induslri- och regionalpolitiska stödverksamhe­ten som mitt förslag innebär, bör del finnas förulsällningar alt ocksä samordna och effektivisera dessa funktioner.

Utvärderingar av stödverksamheten kan ske i en rad olika former. En angelägen utvärderingsuppgifl är atl pröva om olika insatser leder lill avsedda resultat. Sädana utvärderingar bör ske frislående från den löpande verksamheten. Inom den egna myndigheten kan del ske som etl led i framtagandet av underlag för prioriteringar av olika insatser. De kan ocksä utföras som revisionsprojekt av riksrevisionsverket, i form av offentliga uiredningar eller inom ramen för arbelel inom regeringskansliet.

Dämlöver måste behovel av övergripande utvärderingar tillgodoses. Jag avser här utvärderingar som på elt mera principiellt plan studerar effekter­na av offentliga åtgärder i syfte atl ge underlag för politiska förändringar, dvs. förändringar där inle bara medlen ulan också målen kommer i fråga. Sådana utvärderingar ligger naturligen helt utanför myndigheten.

4.4.5 Företagsutveckling

Funktionen "företagsutveckling" avser olika insatser som riktar sig mol småförelagssektorn, dvs. i princip förelag med upp lill 200 anställda.

Småföretagen möter särskilda hinder och problem just p. g. a. all de är små. Bl.a. saknar de i regel de olika spedalislfunklionerna inom teknik, marknad och ekonomi som storföretagen besitter. Deras soliditet är i allmänhet lägre och de har svårare all få tillgäng lill riskvilligt kapital. Av bl. a. dessa skäl vidtar samhället en rad ålgärder för atl underlätta småföre­tagandel, av vilka flera är av induslripolifisk nalur. Hil hör således inte bara kredilslödjande insatser, vilka har behandlats i föregående avsnitt, utan även andra företagsutvecklande åtgärder som bmkar sammanföras under begreppet "företagsservice". En väsentlig del av dessa insatser ulförs av de regionala utvecklingsfonderna.

Betydelsefulla insatser inom della område sker även på central nivå genom främst induslriverkel, STU och Exportrådet.

I mina direktiv nämns särskill atl jag skaU överväga industriverkets roll på företagsserviceområdei. Verkets uppgift sönderfaller i tvä delar. Dels skall verkel svara för utveckling och service av generellt och övergripande slag mol småförelagssektorn, dels skall verket ge olika slags service lill utvecklingsfonderna i deras verksamhet.

I uppgifterna gentemot utvecklingsfonderna ingår att utöva statens hu­vudmannaskap. Huvudmannafunklionen är inte entydig lill sitt innehåll men innebär bl. a. ansvar för översikllig planering, anslagshantering saml visst ansvar för samordning, uppföljning och utvärdering av fondernas verksamhel. Servicefunktionen innebär allmänt alt ge råd, stöd och ser­vice till fonderna i frågor med anknytning till den statliga näringspolitiken. I första hand sker della i form av information och kontaktverksamhet.

Prop. 1982/83:113

126

administrativ service, utbildning av fondpersonal saml viss metodutveck­ling.

Pä central nivä, dvs. hos induslriverkel, bör även fortsällningsvis ansva­ret ligga för olika serviceålgärder lill förelag i frägor där utvecklingsfon­derna inle har tillräckliga resurser eller kompelens. Vidare bör verkel liksom hittills svara för serviceålgärder gentemot utvecklingsfonderna. Verkel bör även ha lill uppgift all initiera, samordna och finansiera olika utvecklingsprojekt som kan drivas ute i länen med stöd av ulvecklingsfon­dema. Den sammanfattande benämningen pä sädana åtgärder är "företagsutveckling".

I del följande utvecklar jag närmare industriverkels framlida huvudupp­gifter inom området företagsutveckling. Jag har valt atl dela in uppgiften i tvä delfunktioner; servicefunktionen respektive initierings- och samord­ningsfunktionen.

Servicefunktionen

I servicefunktionen bör ingå rådgivning, utbildning, informafion och erfarenhetsutbyte för atl stödja de regionala utvecklingsfonderna på i slort motsvarande säll som sker idag.

Jag vill erinra om all del delade huvudmannaskapet för fonderna mellan staten och respektive landsting eller i förekommande fall kommuner, inne­bär att central service fill fonderna utövas av säväl industriverket som landstingsförbundet. Enligl en överenskommelse rnellan verket och lands­tingsförbundet skall förbundets bevakning av central service gälla.

-

styrelsernas funktioner

-

behovel av förtroendemannautbildning

-

polifiska krav om resurstilldelning

-

policyfrågor med hänsyn till fondernas funkfion som näringspolitiska instrument

Industriverkels service kan avse såväl effektivisering av fondernas in­terna verksamhet, inom t.ex. redovisning, dataregislrering, löneadminis­lralion, som utveckling av fondernas samarbete med företagen. En viktig uppgift år vidare atl skapa förutsättningar för fonderna att i högre grad än f. n. lära av varandras erfarenheter. Sådant erfarenhetsutbyte i mer syste­matiserad form förekommer redan, främst pä VD-nivån. För framtiden bör arbetet utvecklas och systematiseras även för andra personalkategorier vid fonderna. Behovet av vidareutbildning för fondpersonalen bör särskill uppmärksammas.

Vidare bör en central informationsfunktion gentemot fonderna byggas ut och systematiseras pä elt bättre sätt än vad som f. n. är fallet. Fonderna har för sin del en vikfig informalionsförmedlande roll gentemot förelagen. Det kan gälla t. ex. information om former för finansiering, beskattnings­regler, regler för handel pä olika utlandsmarknader eller olika standardise­rings-, patent-, provnings-, säkerhets- och miljövårdskrav.

Prop. 1982/83:113

127

Fonderna bör i denna funkfion dels "dela med sig" av den information som kommer fram i fondernas samarbete med centrala och regionala myndigheter och organisalioner samt via tidskrifter, författningar, utred­ningsrapporter och andra skriftliga källor, dels aktivt söka information för atl lösa specifika problem. Sädan information kan förmedlas vidare tUl förelagen i en rad olika former, t.ex. i fondernas förelagsuppsökande rådgivning eller i kurs- och utbildningssammanhang, i samband med infor­mationsmöten som fonderna arrangerar för företagen och genom de infor­mationsblad som fonderna distribuerar lill förelagen.

Del är också viktigt alt informationen används för alt utveckla kompe­tensen hos fondernas personal.

Denna informalionsförmedlande roll hos utvecklingsfonderna behöver slöd av en systematiserad central service med riksövergripande informa­tion, t. ex. om bransch-, marknads- och leknikdala, industripoliliska utred­ningsresultat och beslul, initiativ och aktiviteter av cenirala myndigheter och intresseorganisationer med näringslivsanknylning. Situationen i dags­lägel är alt varje utvecklingsfond i för hög grad själv mäste la fram den centrala industripoliliska information som den vid sidan av länsspecifika uppgifter vill förmedla till förelagen. En samordning av delta arbete lill central nivå bör eftersträvas.

När del gäller nya lagar och förordningar vill jag erinra om atl SHIO-Familjeföretagen genom en överenskommelse med industriverkel/utveck-Ungsfonderna svarar för en omfattande information på detta område.

Kunskaps- och informationsöverföring till fonderna bör också ske i form av kontinuerlig utbildning och utveckling av fondernas ledning och perso­nal. Del primära ansvaret härför åvilar självfallet fondernas styrelser och verkställande ledning. Etl särskill ansvar på central nivä för utbildningen av styrelseledamöter har landstingsförbundet. Emellertid bör också indu­striverket härvidlag kunna ge värdefulla bidrag utifrån den särskilda kom­petens som myndigheten förutsattes besitta i övergripande industripolilis­ka frägor. Många frågeställningar och kompetenskrav är gemensamma för utvecklingsfonderna och del är därför rationellt all genomföra viss utbild­ning cenlralt för flera eller alla fonder samtidigt.

För utvecklingsfondernas verksamhel gäller i första hand deras stadgar som baserats pä innehållet i konsortialavtal mellan huvudmännen. Enligl stadgarna skall fonderna bl.a. handha kredit- och uppföljningsverksamhel i enlighet med vad som sägs i författningarna. Härutöver finns avtal mellan fonder om gemensamma utbildningsfunklioner.

Det är angeläget alt industriverket bistår fondema med information och tolkningar om innehållet i sådana beslämmelser. Fondernas styrelser och ledning har naturligtvis ansvaret inför huvudmännen för den verksamhet som bedrivs, men kan behöva hjälp vid tolkningar av cenirala beslämmel­ser för alt fullgöra sina uppgifter korrekt. Insatser från induslriverkel i della avseende bör kunna främja enhetlighet i tillämpningen av för fonder­nas gemensamma författningar och avtal.

Prop. 1982/83:113

128

Initierings- och samordningsfunktionen

En viktig central uppgift är all i samverkan med utvecklingsfonderna planera och genomföra rikstäckande industripoliliska insatser, t.ex. av karaktären nyetablerings- eller deklronikkampanj. En annan sädan uppgift är atl samordna cenirala och regionala statliga insatser saml all svara för motsvarande samordning mellan utvecklingsfonderna.

Inom ramen för denna funktion bör industriverket förfoga över projekt­medel för de olika insatser som här kan aktualiseras. En viktig uppgift blir alt prioritera användningen av sädana medel.

I industriverkets uppgifter ingär f. n. atl fördela de statliga medlen lill fonderna för administration och finansiellt stöd. Jag har övervägt en annan arbetsfördelning i syfte all renodla verkets roll som serviceorgan, vilken skulle innebära all utvecklingsfonderna släller sina årliga resursanspråk direkt lill industridepartementet. Regering och riksdag skulle därmed ta beslut om medelstilldelning på grundval av framställningar från varje fond i stället för som nu på grundval av sammanställt och prioriterat underlag från induslriverkel. I denna modell skulle således regeringen också besluta om fördelningen mellan olika utvecklingsfonder inom ramen för de medel som riksdagen anvisar lill fondernas verksamhel tolaU.

För denna senare modell talar framför allt alt ansvariga politiker mer direkt informeras om fondernas verksamhet och resursanspråk saml ges möjlighel alt "utan omväg" besluta om den resursfördelning mellan fon­dema som kan vara närings- och regionalpoliliskt motiverad.

Den nuvarande arbetsformen har dock praktiska fördelar varför den även fortsättningsvis bör tillämpas. Ett tungt vägande skäl i sammanhanget är atl induslriverkel som skall svara för statens service till och "närkon­takt" med utvecklingsfonderna ocksä kan förutsättas ha goda kunskaper alt värdera resursbehov och fördela resurserna mellan fonderna.

Det kan dock övervägas om inte landstingssektorn i egenskap av medfi-nansiär av fondernas verksamhet ocksä bör ges möjlighel alt lämna syn­punkter på industriverkets anslagsframställning om resurser fill utveck­lingsfonderna. Således kan del vara lämpligl atl regeringen genom etl enkelt remissförfarande låter landstingsförbundet yttra sig över dessa an­slagsframställningar innan förslag läggs till riksdagen. Pä detta sätt kan erhållas en mer fullständig värdering av fondernas verksamhel och re­sursanspråk liksom synpunkter på fördelningsprinciper.

Inom funktionen företagsutveckling bör rymmas även ulredningskapaci­let med inriktning mot smäförelagsproblematiken i enlighet med vad jag anfört i avsnitt 4.4.2 om älgärdsinriklad utredningsverksamhet. Härvid torde etl samarbete med det i Växjö nyinrättade småföretagscentrum kun­na ske.

I arbetsuppgifterna med företagsutveckling har jag inbegripit även indu­striverkets nuvarande uppgifter med rådgivning litt näringslivet i frågor rörande energihushåUning. Ansvaret för hithörande frägor har behandlats

Prop. 1982/83:113

129

i prop. 1980/81:90 (bil. I s. 357) om rikfiinjer för energipolifiken (NU 1980/ 81:60, rskr. 1980/81:381), där förslagen om inrättandet av statens energi­verk lades fram. I propositionen föresläs all induslriverkel även i fortsätt­ningen bör ha ansvaret för frägor rörande energihushållning inom indu­strin. Vid riksdagsbehandlingen anfördes ingen erinran mot delta. En överföring till energiverket av dessa frågor har därefter diskuterats i or­ganisationskommittén (I 1981:04) för statens energiverk m.fl. organ inom energiområdet, som dock inle funnit skäl alt föreslå någon ändring i förhäl­lande lill propositionen.

Del finns enligl min mening inte skäl att ånyo överväga en överföring till energiverket av rådgivningen tUl näringslivet rörande energihushållning. Ell upprätthållande av industriverkels ansvar för detta område kräver dock alt verket har häremot svarande resurser och kompelens. Jag ulgår frän att denna fråga prövas i den organisalionskommUlé som enligl mina förslag i del följande bör tillkallas (se avsnitt 4.8).

Avslutningsvis vill jag i anslutning lill vad jag sagt om industriverkels förelagsutvecklande insatser peka pä alt likartad service men med speciell tonvikt på de produkt- och produktionstekniska utvecklingsfrågorna läm­nas lill småförelag från STU. Liksom industriverket arbetar STU med överföring av kunskaper som ell mindre förelag självt kan ha svårt atl förvärva. En särskild enhet för olika typer av småföretagsinriklad förelags­service arbetar med dessa uppgifter inom STU. Vissa av STUs projekten-heter arbetar också med en inriktning som på elt avgörande säll har betydelse för de små företagens utveckling. Della gäller framför allt pro­jektenheten för tillverknings- och produkfionsleknik. Somjag har framhål­lit i tidigare avsnitt är det angelägel alt industriverkets och STUs insatser på området samordnas pä ell bällre sätt. Della kan ske i olika former, varvid de mest långtgående samordningsåtgärder skulle vara en organisa­torisk integration. Jag ålerkommer lill detta i avsnitt 4.5.

4.4.6 Interna stöd- och servicefunktioner

Vid sidan av de under avsnUlen 4.4.1-4.4.5 nämnda industripoliliska funktionerna måste inom industriverket även finnas vissa interna slöd- och servicefunktioner.

Hit hör t.ex. övergripande planering och samordning. Denna funktion som är av slabskaraklär får stor betydelse i industriverkels nya roll mot bakgrund av all sakfrågorna spänner över ell förhållandevis brett - och i vissa avseenden konflikfiaddal - arbetsfält. Planerings- och samord­ningsarbetet bör syfta lUl all i ett mer långsiktigt perspektiv planera och ulvärdera myndighetens olika verksamhetsområden. Prioriteringar och samordning mellan verksamhetsområden ingår också i denna funktion. Jag anser all det är rationellt alt funktionen förfogar över viss ulredningskapa­cilet för att utarbeta underiag för olika strategiska insatsområden.

En annan viktig funktion är informationsfrågorna. Del gäUer informa-9   Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 113

Prop. 1982/83:113

130

tion utåt säväl om enskilda projekt och insatser som om myndighetens verksamhel och bedömningar i stort. Som ansvarigt seklororgan för indu­stripoliliska frågor och regionalpoliliskt slöd lill förelag och regionalpoli­tiskt slöd fill förelag måste myndigheten kunna tillgodose högt ställda krav på allsidig och lättillgänglig information inom ansvarsområdet. I funktio­nen bör också ingå ansvar för information till den egna personalen i olika frågor.

Vidare bör del finnas en funktion för internafionella frågor. Jag har tidigare pekat på betydelsen av atl ökad uppmärksamhet ägnas den inter­nationella UlveckUngen i olika industriella avseenden. Det gäller inle bara inom utredningsomrädet som jag har behandlat i avsnitt 4.4.2. Del gäller också inlernafionell kontaktverksamhet, biträde i förhandlingar o.d. De sistnämnda uppgifterna har karaktären av intern stöd- och servicefunktion och behandlas därför i detta avsnitt.

I organisationen måste slutligen finnas administrativa funktioner inom bl.a. ekonomi-, personal-, inlendenlur- och del juridiska området.

4.4.7 Verksamhetsform och ledningsfunktion

I de närmaste föregående avsnitten har redovisats de framlida funktio­nerna för industriverket. En viktig fråga är i vilken verksamhetsform som dessa funktioner skall bedrivas. F.n. ulförs uppgifterna inom ramen för myndighetsformen. Del är emellertid inle självklart alt denna verksam­hetsform bör väljas även fortsättningsvis.

Elt krav som jag framhållit fidigare är all sekiororganet skall kunna arbeia flexibelt, problemorienlerat och relativt självständigt inom ramen för etl givet regelsystem. Det bör inle belastas med betungande administra­fiva beslämmelser. Det kan då ligga nära lill hands atl överväga en annan form än myndighetsformen, t.ex. en stiftelse. För- och nackdelar med all bedriva slallig verksamhet på det industripoliliska området i myndighels-form respektive i annan associationsform, som stiftelse eller aktiebolag har redovisats i flera statliga utredningar under senare år. Jag kan här nämna STU-kommitlén', företagareföreningsutredningen och SIFU-kommillén'. De generella slutsatser som därvid dragils är alt stiftelseformen ger vissa fördelar vad gäller flexibla arbetsformer men atl de reella skillnaderna inle är stora vad gäller möjligheten atl uppnå flexibilitet.

Vid val av verksamhetsform bör stor hänsyn las lill behovel av övergri­pande styrning och insyn frän statsmakternas sida som enligt min mening måste finnas i fråga om del industripoliliska sektororgan som jag föreslär. Della behov fillgodoses bäsl genom en verksamhel i myndighetsform. Jag anser vidare atl den önskvärda flexibiliteten lill stora delar bör kunna uppnås även inom ramen för en myndighet.

'Dsl 1975:5. SOU 1977:3. 'Ds I 1978: 38.

Prop. 1982/83:113

131

Jag förordar därför atl verksamheten vid industriverket även fortsätt­ningsvis bedrivs i myndighetsform. Vid utformningen av del mer precise­rade regelsystemet för myndigheten bör slor hänsyn tas till dess behov all arbeia smidigt och flexibelt. I avsnitt 4.8 föreslår jag alt en organisations­kommitté tillkallas för att på grundval av mina principförslag och ställ­ningstaganden med anledning därav överväga detaljutformningen av den nya myndigheten. En uppgift för denna kommitté bör vara atl föreslå en detaljorganisalion där kraven på flexibilitet beaktas.

Stora krav måste ställas på styrelse och ledning i en myndighet med den avsedda cenirala ställningen inom industripolitiken. Jag vill särskill peka på nödvändigheten av professionellt,kunnande i näringslivsfrågor. Stora krav kommer generellt alt ställas pä verkels personal, särskill chefsljänsie-månnen. Det är därför viktigt alt verkel ges goda förulsällningar alt rekry­tera och behälla personal med hög kompelens. Jag vill framhålla alt redan i dagslägel förekommer relativt många kontraklsanställningar vid verkel p.g.a. konkurrenssituationen med den privata sektorn. Möjlighelerna lill kontraklsanställning och lill en friare lönesältning vid induslriverkel bör enligl min mening emellertid förbättras.

Vad gäller styrelsen är del viktigt alt förutom representanter för närings­livets- och de fackliga organisationerna del också finns ledamöter som är verksamma inom förelags- och banksektorn. Del är också viktigt att perso­ner på högsta ledningsnivå i andra organ inom närings- och sysselsättnings­politiken finns representerade.

Del är även angelägel atl styrelsen eller ledningen för industriverket är representerat i styrelserna för organ med närliggande uppgifter, t.ex. STU, AMS, Exportrådet och Invesleringsbanken.

Rent principiellt anser jag vidare all nägon annan än verkschefen bör vara ordförande i styrelsen. Detta skapar bättre möjligheter till en mer fömlsältningslös debatt om de frågor som förs upp till styrelsen. För all åstadkomma en ökad samordning mellan industriverket och STU bör de båda myndigheternaha gemensam styretseordföratide.

Vid sidan av industriverkets styrelse bör också finnas permanenia sam­rädsorgan. Hil hör t.ex. organ motsvarande industriverkels expertråd för långsikliga prognoser.

Till verksamheten bör vid behov även knytas andra expert- och refe­rensgrupper för de skilda aktiviteterna. Det kan vara såväl mer permanen­ta grupper som ad hoc-belonade grupper. Del bör med vissa undantag ankomma pä myndigheten själv all besluta om sädana gmpper. För alt styrelseledamöterna skall få möjlighel all nära följa de löpande frågorna hos myndigheten bör de vara representerade även i någon av dessa grup­per. Del kan t. ex. vara lämpligt alt ordförandena i sädana grupper rekryte­ras från styrelsen.

Prop. 1982/83:113

132

4.4.8 Programstruktur

Med hänsyn lill behovel av självständighet och flexibilitet saml av en problemorienterad verksamhel anser jag atl programbudgetering som planerings- och styrsystem bör tillämpas för myndigheten-. Härigenom kan resurser för industripoUtiska ålgärder effektivt samordnas i övergripande program. Verksamheten bör också sä längt som möjligl finansieras genom flerärsanslag. Jag vill i sammanhanget framhålla de positiva erfarenheterna vid STU av programbudgel och flerårsramar.

Jag föreslår i enlighet med funktionsbeskrivningar i avsnittet 4.4.1 -4.4.5 följande huvudprogram för verksamheten:

Utredningsverksamhet

Strukturanpassande ålgärder

Induslri- och regionalpolitiskt finansiellt slöd

Förelagsutveckling

Målet för programmet Utredningsverksamhet är att lä fram Underlag för strategiska och långsikliga industripoliliska bedömningar och ställningsta­ganden med hänsyn till industriell och teknisk utveckling inom landei och internafionellt. Verksamheten syftar i första hand till alt genom riktlinjer frän regering och riksdag bedriva en löpande utredningsverksamhet. Det övriga utredningsarbetet som behövs i samband med myndighetens opera-liva verksamhet avses inle bli inordnat i della program. Medlen för verk­samheten är egna utredningsinsatser och projeklinsalser med hjälp av konsulter och andra ulredningsorgan.

Programmet Strukturanpassade åtgärder syftar lill atl med utgångs­punkt i industristmkturen stimulera till effektivare kapacitetsutnyttjande och lönsammare produktionsinriktning bland företag inom viss bransch eller sektor. Medlen för verksamheten är utredningsverksamhet, konsult­insatser, utbildning, slöd lill marknadsföringsåtgärder, seminarieverksam­het saml samråd och förhandlingar.

Programmet Industri- och regionalpolitiskt finansiellt stöd syftar lill dels all med utgångspunkt i förelagens behov av riskkapital stimulera till elt bibehållande eller en utbyggnad av bärkraftiga förelag, dets all med ut­gångspunkt i regionala förhållanden stimulera lill ny företagsamhet och utveckling av befintlig induslri. Medlen för verksamheten är finansiellt stöd genom IG-lån' och regionalpolitiskt slöd, produklsökning, systemet med investeringsfonder i förelag, viss utredningsverksamhet samt samråd och förhandlingar.

Programmet Företagsutveckling år inriktat i första hand mol servicein­salser för småförelagen, särskilt sådana som sker i samverkan med eller kanaliseras över de regionala utvecklingsfonderna. Målet är all främja utvecklingen av småförelagssektorn och att stödja en inlroduklion av nya produkter och förelag på markanden saml all främja en god energihushåll-

' Inkl. de integrerade strukturgaranfierna enligt förslag i avsnitt 4.4.4.

Prop. 1982/83:113

133

ning. Här ingår också all som slallig huvudman fördela medel lill och ge service ät de regionala utvecklingsfonderna. Medlen består av informa­tions- och utbildningsverksamhet, rådgivning, seminarieverksamhet, pro­jektledning och samordning samt visst finansiellt projektstöd. Pä ener­giområdet är medlen begränsade fill rådgivning och viss utredningsverk­samhet.

Genom denna uppdelning pä program skapas enligt min mening god överblick av verksamheten. Vidare ges förulsällningar för prioriteringar från statsmakternas sida mellan de olika programmen.

Del bör ankomma på organisafionskommittén all föreslä indelning i delprogram och eventuella underprogram samt alt ytteriigare precisera huvudprogrammen. En annan uppgift för organisationskommittén bör vara all föreslä en organisatorisk enhetsindelning för myndigheten. Jag har övervägt alt föra fram förslag i della avseende men kommil fill slutsatsen all uppgtften bör anslå lill etl senare skede då slällning tagils lill mina principförslag lill organisatoriska lösningar. Jag anser dock atl den interna organisationen bör knyta an till programstrukturen sä långl som möjligl. Detta torde underiätta en fortlöpande målanalys och hanteringen av mål­konflikter. Avsteg från denna princip måste dock få göras om del bedöms ändamålsenligt.

Belräffande resurserna för verkel hänvisar jag lill avsnitt 4.6. Här vill jag dock nämna all den nuvarande personalstyrkan som berörs av mina förslag kan beräknas uppgå lill ca 210 personer. Jag har härvid lagil hänsyn lill de beslutade förändringar på energiområdet som skall träda i kraft den 1 juli 1983.

4.5 Utvecklingslinjer för den centrala myndighetsorganisationen Styrel­sen för industriell och teknisk utveckling

I kapitel 3 har jag belyst sambanden mellan politik för teknisk förnyelse och annan industripolitik och därvid diskuterat behoven av en förbättrad samverkan mellan de industripoUtiska funkfionerna i dessa avseenden.

I mina förslag i del föregående lill organisatoriska lösningar på central myndighetsnivå har jag inle inkluderat funktionen teknisk forskning och utveckling, dvs. STUs arbetsuppgifter.

Som framgår av den tidigare framställningen finns flera nära berörings­punkter mellan industriverket, såväl i dess nuvarande som i dess föreslag­na framlida roll, och STU.

Dessa beröringspunkter finns främst pä smäförelagsområdel, i första hand vad gäller olika former av service och rådgivning till denna förelags­grupp. Konkret rör del sig främst om den verksamhet vid STU som redovisas under delprogrammet Induslriservice och Produkt- och uppfin-ningsulveckling. Organisatoriskt är dessa verksamheter föriagda till i förs­ta hand Serviceenhelens sektion för industriell ulvecklingsservice och projeklenhelen 5.

Prop. 1982/83:113

134

En överföring av STUs småföretagsinriklade aktiviteter titt industriver­kets föreslagna verksamhel med företagsutveckling torde enligl min me­ning kunna innebära en mer effektiv central organisation för teknisk och annan industriell service för småförelagen och fill de regionala utvecklings­fonder. Samtidigl ser jag vissa risker med en sådan överföring. Småföre-lagsfrågorna "skär tvärs igenom" stora delar av STUs verksamhel vad gäller induslridll utveckUngsarbete. Del skulle därför kunna innebära svå­righeter alt skilja ul sådan verksamhel ulan all samtidigt försvaga STUs kompelens och effektivitet.

Med hänsyn lill vad jag tidigare har anfört om behovel av en helhetssyn pä de industripolifiska funktionerna i ell långsiktigt perspekfiv anser jag att man ocksä skulle kunna överväga etl radikalt och långtgående organisa­lionsförslag. Detta förslag skulle innebära en totalintegration mellan in­dustriverket med de uppgifter jag har föreslagit i tidigare avsnitt och STU. Härigenom skulle skapas ett huvudansvarigt seklororgan inom del indu­stripoliliska området, förslagsvis benämnt Styrelsen för industriell och teknisk utveckling. Hos della organ skulle samlas industriell och teknisk kompetens. Della skulle kunna förbättra samordningen och därmed effek­tiviteten av de industripoliliska insatserna. Dessutom skulle företagen behöva vända sig lill endasi en central myndighet. Della organ torde med de rationaliseringsvinster som integrationen kan väntas medföra omfatta grovt sett ca 450500 personer. Nedanstående figur visar en tänkt pro­gramstruktur för en sädan organisation.

Del finns emellertid också nackdelar och risker med en sädan organisa­tion. I modellen sammanförs ansvaret för statliga insatser till teknisk forskning och utveckling med ansvaret för andra cenirala induslri- och regionalpolitiska insatser. Häri ligger onekligen vissa målkonflikter. Jag har tidigare framhållit att mina förslag ulgår från den långsikliga industri­politiken. Alt främja teknisk forskning och utveckling är eh klart långsiktig uppgift. I del tidigare föreslagna ansvarsområdet för induslriverkel ryms emellertid också frågor som måste hanleras i elt kortare tidsperspektiv. Beslut och åtgärder med inriktning mot region, bransch eller struktur kan ha sin upprinnelse i en akut krissituation. Valet av åtgärd mäste därför ibland ske med beaktande av kortsiktiga verkningar.

Det finns därför risk för en alltför svårhanterlig målkonflikt mellan utpräglade långsikfiga uppgifter inom teknisk forskning och utveckling ä ena sidan och mindre långsiktiga industripoliliska uppgifter å den andra sidan.

En annan invändning mol ell sådant förslag kan ocksä vara all organisa­tionen personalmässigl skulle bli för slor och svåradministrerad.

Del kan också hävdas all en viss pluralism på myndighetsplanet främjar effektiviteten hos respektive myndighet.

Prop. 1982/83:113

135

5 >

ii p E 

c o ca

jS-Se

t

«

  (/]   cd  rt

J 5 a.if E

t/3 60-C

> .E

IU

ca c      P

!p t

«

    w

ir i;      ca

Qc2 ts

. .s

'p  p ,

«

 ca c

Hj=

i op a P

ca 

[/l   o P  

3   >

_ii S.SP

X2£

= .>   60

Ö

0.S.2

3 u 3 J 2-ao-p -1 ca u _

': IU

Sp 

"

u -[  >

X 

u ti: j.f i>'

60 I

°ä||§ä.-2|.S

pS

pl.flil.l

2 i

S-Sia.Elfl.lt

E i E I     .i 2

spä

M.o " 5e-

p r

V E

o   "2  

«

, Ic

Ä

   c CK -J .

O0J3 -;

2 « !2 

u ° ca

g   60 =

tu = c

ort i>

c/3 2

-   Ie-

D.~   602   =   U

o .

3 j C .ic O -a r- CJ 

= 'C .5 

°

.ca

J

   60

P   IU

CA   >   u.

4J

.   IU

6o1|.>-SS3E

O 

1)

E-

£

ji = p

1=  S o t

Ir; E

00           J2 .~

   C

C/3 

-

H-a

o

p

T3 P

.2

00

.i a

É

 S

00

c

natpotiti sielU stö

B 2

     CA

0 

:ca

'C c 

.E'E

"c

-1

0 *J

C a

ts 1/1

.B-

g Tj

.2'i

00 ca K  c 

Bits

c/1

0

p 

°

2

C

a>

t/1

>

_. -o > u

E 3

0

in

3

Indu: regio finan

Ii

c/1

tu

X

U   tu

E

°

e 

.it

1

a

ä

0

c

0 2

Ii

5

c   O)   >

-  

11 il

W 

«

 3 ts 

£

Prop. 1982/83:113

136

Ytteriigare en invändning kan vara atl en slörre organisationsförändring i del kortare tidsperspektivet innebär effektivitetsförluster. Del lar viss lid innan myndigheten har "vuxit in" i sin nya roU.

Det har inom ramen för mitt utredningsuppdrag inle varit möjligl atl mer djupgående analysera för- respektive nackdelar med olika inlegralionsal-lernaliv mellan industriverket och STU.

Jag anser emellertid ha ell tillräckligt underlag för all föreslå all inlegra-lionsallernativen undersöks närmare.

Sammanfattningsvis föreslär jag all statsmakterna i ell första steg ge­nomför de organisatoriska förändringar somjag har förordat i avsnitt 4.4. Parallellt därmed bör pä lämpligt sätt undersökas om en begränsad eller en lolal integration av STUs verksamhel, såsom jag har skisserat, bör göras.

Jag vill betona vikten av all en fortsatt belysning av frågan sker på elt sådant sätt all del löpande arbelel hos myndigheterna inte störs mer än nödvändigt. En lämpUg form kan därtor vara atl de båda myndigheternas generaldirektörer fär i uppdrag all gemensamt studera frägan.

Även i del fall STUs funktioner inte alls eller endasi delvis integreras i industriverket kvarstår behovel av en helhetssyn på den industripolifiska organisationen. Samordningen mellan STUs funktioner och övriga indu­stripoliliska funktioner får då lösas på annat säll än genom organisatoriska samgåenden. Exempelvis kan gemensamma projektgrupper bildas inom olika områden. Sådan projektsamverkan finns idag mellan STU och för­svarets forskningsanstalt (FOA). En motsvarande samverkan har även inletts mellan industriverket och FOA. Jag vill här också erinra om mitt förslag i del föregående alt industriverket och STU bör ha samma styrel­seordförande.

4.6 Resursfrågor

Enligt mina direktiv skall jag lämna förslag lill verksamhel vid och framtida organisation för statens industriverk saml redovisa vilka resurser som verkel behöver för sin verksamhet. I direktiven sägs också all del stalsfinansiella lägel innebär all krav på besparingar och rationaliseringar i myndigheternas verksamhet fortlöpande kommer all ställas och att indu­striverkets verksamhel med anledning därav bör prövas förutsättningslöst.

I det föregående har jag redovisat ell principförslag för en framlida central industripolitisk verksorganisalion, med del nuvarande industriver­ket som bas. Jag har även angett tänkbara utvecklingslinjer, där STU eller delar av STU ingår i denna organisation.

Mitt principförslag innebär atl vissa arbetsuppgifter som f. n. handläggs inom industridepartementet delegeras fill industriverket. Del gäller bl.a. obeståndsärenden, produklsökning, delar av lokaliseringssamrådel saml insatser rörande bedömningar av induslriulvecklingen som underiag för länsplanering (jfr 4.4.1). Dessa verksamheter omfattar f.n. ca 10 heUids-

Prop. 1982/83:113

137

tjänster. Den närmare fördelningen mellan myndigheten och departemen­tet av dessa tjänster bör göras av organisationskommittén efter en mer detaljerad analys.

Vidare innebär mina förslag om en begränsning av besvärsrätlen m. m. i fråga om vissa ärenden om finansiellt slöd en direkt arbets- och resursbe­sparing vid främst industridepartementets lokaliseringsenhet. Även i fräga om denna verksamhel krävs en mer detaljerad analys, som bör göras av organisafionskommittén för alt fastställa resursbesparingens omfattning. Upplysningsvis kan nämnas atl ca en tredjedel av lill enheten inkomna ärenden under 1981 avsåg besvärsärenden.

Mina förslag rörande organisationen av industriverkets utredningsverk­samhet bör leda tUj.en effektivisering av arbetet. Jag fömtsätter all den organisationskommitté som enligl mina förslag bör tillkallas (se avsnitt 4.8) prövar vilken omfattning som utredningsresurserna vid verkel bör ha framöver. Vidare bör ett ökat utnyttjande av andra utredningsorgan ske, även om detta i sig inte behöver medföra en total resursbesparing.

Jag vill inte utesluta alt mina förslag även i övrigt kan innebära rationali­seringsvinster. Exempelvis torde mina förslag om ändrade stödformer, t. ex. slopande av stmkturgarantier innebära vissa besparingar. Därutöver torde de nya rikfiinjer för regionalpolitiken som gäller fr. o. m. budgetåret 1982/83 medföra rationaliseringar i handläggningen på central myndighels-nivå.

Jag vill slutligen nämna atl en lotalinlegration mellan induslriverkel och STU, som jag har angett som en länkbar utveckling, enligt min mening skuUe innebära en effektivitetsbefrämjande samordning av cenirala indu­stripoliliska funktioner som åtminstone pä längre sikt borde ge rationalise­ringsvinster. Det torde ocksä innebära stalsfinansiella besparingar på kort sikt. Genom all föra samman industriverkels och STUs funktioner i en myndighet uppkpnirner betydande administrafiva besparingar. Myndighe­terna förfogar per den 1 juli 1983 över var sin administrativ enhet med tillsamrnans ca 100 personer (ca 30 vid induslriverkel och ca 70 vid STU, iiikl. ADB pch annan inte direkt administraliv verksamhel). Med hänsyn till de stprdnftsfördelar som generellt gäller i fråga om löpande personal-och ekpnpniiadministration bör väsentliga besparingar kunna göras här. Jag vill sarntidigt betona all sådana besparingar inle nödvändigtvis är avhängiga av en integration mellan myndigheterna. Motsvarande bespa­ringar torde i princip vara möjliga även vid ell bibehållande av verken som sinsemellan frislående organisationer. Verken kan m. a. o. även i denna situafion ha gemensamma administrativa funkfioner. Jag tar upp denna fråga i nästa avsnitt.

.4,7 Administrativ samordning av myndigheter på Liljeholmen i Stockholm

En särskild uppgift enligl mina direktiv är all undersöka vilka möjlighe­ter lUl administrativ samordning som föreligger meUan induslriverkel och övriga fill Liljeholmen lokaliserade myndigheter. 10   Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 113

Prop. 1982/83:113

138

Jag hemställde under våren 1982 om statskontorets medverkan i denna deluppgift. Statskontoret har älagU sig att bistå i projektet. Resurser har avsatts för elt särskilt projekt med syfte atl utreda om administraliv sam­ordning kan ge ökad effektivitet och att lämna förslag till sädana ålgärder.

En planeringspromemoria har utarbetats av statskontoret och överläm­nats till mig. EnUgt denna PM avses en förstudie rörande de berörda myndigheternas samordningsmöjligheter och organisalionsalternativ all definieras. ResuUalen av förstudien väntas kunna bli framlagda omkring årsskiftet 1982/83.

F.n. har följande statliga myndigheter förvaltningslokaler pä Liljehol­men:

-

Induslriverkel med ca 150 anställda (per den 1 juli 1983, dock enligt mina förslag i del föregående: ca 210 anställda)

-

STU med ca 295 anställda

-

Delegationen  för  vetenskaplig  och  teknisk   informationsförsörjning (DFI) med ca 20 anställda

-

Nämnden för statens gruvegendom (NSG) med 14 anställda

-

Nämnden för hemslöjdsfrågor med en anställd

-

Statens elektriska inspektion (Östra distriktet) med nio anstäUda (ingår i energiverket fr. o. m. den 1 juli 1983).

Industriverket ombesörjer f. n. personal- och ekonomiadministration ål nämnden för hemslöjdsfrågor, statens sprängämnesinspektion och NSG.

Fömtom dessa myndigheter med beslutad lokalisering fill Liljeholmen har enligl särskilda direktiv från regeringen inletts en successiv inflyttning till Liljeholmen av vissa verksamheter på energiområdet. Inflyttningen, som beräknas vara avslutad i mitten av januari 1983, avser de verksam­heter som enligt riksdagens beslul skaU övergå fill den nya cenirala myn­digheten för energifrågor - statens energiverk (SEV). Lokaliseringen av desa verksamheter till Liljeholmen är tilfällig i avvaktan på elt beslul om energiverkels definitiva lokaliseringsorl. Energiverkels personal, exkl. elektriska inspektionen, beräknas uppgå lill ca 180 ansläUda.

En öppen fräga är således om energiverket kan räknas in bland myndig­heterna med lokalisering tUl Liljeholmen.

En annan fråga av betydelse i sammanhanget är ställningstagandena lUl mina organisalionsförslag. Samordningsöverväganden får olika riktningar om SINDs och STUs verksamhet bibehålles som två självständiga myndig­heter enligt mUt principförslag eUer om de förs samman i en myndighet enligt de tänkbara utvecklingsUnjer somjag har skisserat. Som framgått av avsnitt 4.6 är en inlegrafion mellan myndigheterna ingalunda en fömtsält­ning för gemensamma administrativa funktioner. För egen del anser jag det väsenlligl all slalskonlorel i sin utredning noga prövar alla möjligheter lill ell administrativt syslem med gemensamma funktioner i slörsla möjliga ulslräckning för myndigheterna på Liljeholmen.

Induslriverkel, STU och SEV ulgör de helt dominerande verksamhe-

Prop. 1982/83:113

139

terna i sammanhanget. Med hänsyn bl.a. lill den rådande oklarheten beträffande lokaliseringen av SEV är det enligt statskontoret rimligt att en mer djupgående analys med ätgärdsförslag om adminslrativ samordning anslår. Statskontoret, som har samrått med mig på denna punkt, planerar därför all så snart ökad klarhet finns i de aktuella avseendena gå vidare med en huvudstudie rörande samordningsmöjligheterna.

Enligl min mening bör en sådan huvudstudie lämpligen drivas parallellt med en eventuell organisationskommitté. Härigenom kan ålgärder på delta område diskuteras och sä längt möjligl genomföras i anslutning lill förbere­delsearbetet inför de organisationsförändringar som kan bli följden av mina förslag.

Jag vill i sammanhanget betona vikten och nödvändigheten av atl indu­slriverkel även fortsältningsvis blir lokaliserat lill Stockholmsområdet. Tidigare gjorda undersökningar rörande industriverkels verksamhel har visat all myndigheten med hänsyn liU dess kontaktyta bör vara lokaliserad till Stockholmsområdet. Mina förslag ger inte anledning lill annan stånd­punkt i lokaliseringsavseende.

4.8 Plan för genomförandet

Som jag tidigare har framhållit har mina förslag rörande den cenirala myndighetsorganisalionen på del industripoUtiska området karaktären av principförslag.

En rad konkreta frågor rörande bl. a. programslmktur, intern organisa­fion och resursbehov har lämnals öppna. Jag anser det rimligl all slällning först las till de övergripande frågorna innan arbete läggs ned på mer praktiskt inriktade frågor.

Jag har därför förutsatt atl en organisationskommitté av traditionellt slag måste fillkallas för alt fullfölja arbelel med de viktigaste praktiska frå­gorna. Den överföring av personal mellan olika myndigheter som kan bli aktuell är en sådan fräga. Jag förordar alt en organisalionskommUlé tillkal­las snarast möjligl sedan slällning lagils tiU mina principförslag. Erfarenhe­terna från organisationsförändringar under senare lid har visat all del prakfiska förberedelsearbetet inför genomförandet av förändringar är tidskrävande. Jag vill samtidigt framhålla viklen för såväl berörda myn­digheters effektivitet som deras personal all de förändringar som kan komma atl beslutas med anledning av mina förslag genomförs skyndsamt. Jag bedömer det därför under dessa fömtsättningar möjligl all en ändrad myndighelsorganisation för induslriverkel kan träda i krafl redan den 1 juli 1983. Under förutsättning atl STUs verksamhel inle ingär i organisations­förändringen torde dock arbelel med genomförandet kunna bedrivas rela­tivt snabbi.

Prop. 1982/83:113

140

UnderbUaga titt bilaga 1

Statens industriverks framtida verksamhet och organisa­tion m. m.

Dir 1981:73

Beslut vid regeringssammanlräde 1981-11-12.

Chefen för induslridepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anför.

Bildandet av statens industriverk

År 1973 beslöt statsmakterna att inrätta elt nytt verk - statens industri­verk - som central myndighet för induslri-, energi- och mineralpoliliska frågor (prop. 1973:41, NU 1973:54, rskr 1973:225). Verkels huvuduppgif­ter skulle vara:

-

industripolitisk utredningsverksamhet,

-

vissa uppgifter i samband med det statliga finansiella företagsstödet som tidigare handhades av kommerskollegium,

-

statliga insatser för företagsservice, främst till de små och medelstora förelagen,

-

det säkerhetsinriktade arbete som tidigare utfördes av kommerskolle­gium,

-

centrala myndighetsuppgifter pä energipolitikens område,

-

centrala myndighetsuppgifter i fråga om den statliga mineralpolitiken. Industriverkels styrelse fick en allsidig sammansättning av företrädare

för arbetsmarknadens parter, näringsliv och riksdag. Beslutet innebar atl verkel kom all beslå av fem enheter nämUgen planerings- och utrednings­byrån, industriavdelningen, energibyrån, mineralbyrån saml administrati­va byrån. Dessutom inlegerades dåvarande statens insfitut för företagsut­veckling i verkets organisation fr. o. m. budgetåret 1974/75 som en separat enhet, enheten för företagsutveckling.

Vidare knöls vissa myndigheter administrafivt eller som underställda myndigheter lill industriverket, liksom även vissa rådgivande organ av expertkaraklär.

Utvecklingen sedan år 1973

Under de är som har förflutit sedan induslriverkel bildades har föränd­ringar beslutats eller föreslagils för flera delar av verksamheten.

Verksamhel och personal vid industriverkets enhet för företagsutveck­ling har övertagils av Stiftelsen Institutet för Förelagsutveckling (SIFU) (prop. 1979/80:88, NU 1979/80:41, rskr 1979/80:274) fr.o.m. den 1 juli 1981.

Prop. 1982/83:113

141

Från industriverkets industriavdelning har frågor rörande explosiva och brandfarliga varor överförts lill sprängämnesinspektionen som i samband därmed blev en självständig myndighet den 1 juli 1981. Vidare har hem­slöjdsfrågor överförts fill en självständig myndighet, nämnden för hem­slöjdsfrågor den 1 jufi 1981. Enligt vad.jag har erfarit avser chefen för kommunikationsdepartementet all föreslå regeringen atl framlägga förslag rörande vissa frågor om transport av farligt gods, som innebär all dessa ärenden skall överföras från induslriverkel lill annan myndighet.

Beslul har fallals om ny myndighelsorganisation inom energiområdet (prop. 1980/81:90 bU. 1, NU 1980/81:60, rskr 1980/81:381). Beslulel inne­bär bl. a. all huvuddelen av verksamheten vid industriverkets energibyrå den 1 juli 1982 skall föras över liU en ny central myndighet för energifrågor, siatens energiverk. I fortsättningen kommer induslriverkel all handlägga frägor rörande energianvändningen inom industrin. Här ingär bl.a. viss utredningsverksamhet, rådgivning och information.

Vidare har beslul fattats om ny myndighelsorganisation inom mineral­områdel (prop. 1980/81:130, NU 1980/81:43 och 67, rskr 1980/81:349). Beslulel innebär alt mineralbyrän vid industriverket överförs lill annan myndighet. Organisationsförändringen beräknas bli genomförd under år 1982.

Även utanför induslriverkel har förändringar skett som påverkar verk­samheten inom verket.

Inom industridepartementet har inrättats elt struktursekreiariat med uppgift atl i elt internalionelll perspektiv arbeia med frågor av betydelse för industrins långsikliga strukturella utveckling. Della innebär atl indu­stridepartementets roll som beställare av uiredningar m. m. har förstärkts, samtidigt som behovel har minskal av självständigt initierade utredningar' av industriverket.

Sedan verket bildades har företagareföreningarna i länen ombildals till regionala utvecklingsfonder. Fonderna har fått krafligl ökade resurser. Detta innebär atl möjlighelerna all decentralisera verksamhet inom det induslri- och regionalpoliliska fältet har ökal väsentligt.

Utredningsuppdraget

Mol bakgmnd av vad jag nu har anfört anser jag det vara befogat atl tillkalla en särskild utredare med uppgift atl se över industriverkets verk­samhel och organisafion. Till ledning för utredaren vill jag anföra följande.

Del stalsfinansiella lägel innebär all krav på besparingar och rationalise­ringar i myndigheternas verksamhel fortlöpande kommer all ställas. Indu­striverkets verksamhel bör med anledning därav prövas förutsättningslöst. Vidare skall arbetet med decentralisering målmedvetet främjas i strävan atl uppnå en effeklivare samhällsförvaltning. Del bör i sammanhanget erinras om vad riksdagens arbetsmarknadsutskott har uttalat beträffande decentralisering inom statsförvaltningen (AU 1980/81:23).

Prop. 1982/83:113

142

Industriverkets verksamhet bör, efter del all möjlighelerna lill decen­tralisering och besparingar tUl fullo beaktats, inriktas mol dels verkstäl­lande uppgifter på central nivå, dels utredningsverksamhet med syfte alt ge underlag för arbetet inom regeringskansliet.

Beträffande de verkställande uppgifterna skall utredaren beakta föl­jande.

När industriverket inrättades behandlades frågan om alt samordna de olika formerna av statligt, företagsinriktat finansiellt slöd inom ramen för en organisation. I betänkandet (SOU 1971:69) Näringspolitiken - ny verksorganisalion, som utgjorde det huvudsakliga beslutsunderlaget när induslriverkel inrättades, föreslogs i det syflel bl. a. all handläggningen av del regionalpoliliska stödet lill näringslivet skuUe föras över frän arbets­marknadsstyrelsen (AMS) till det nya näringspolifiska verk som föreslogs. Remissopinionen var emellertid delad i denna fräga, varför nägon sädan överföring inte genomfördes. Flera av de remissinslanser som var negativa lill förslagel ansäg dock, alt frågan borde tas upp till förnyad prövning när det pågående arbelel med riktlinjer för regionalpolitiken hade slutförts saml arbetsfördelningen mellan arbetsmarknads- och industridepartemen­ten hade fastställs.

Efter år 1973 har riktlinjerna för regionalpolitiken successivt preciserats, senast genom riksdagsbeslut år 1979 (prop. 1978/79:112, AU 1978/79:23, rskr 1978/79:435). Vidare har arbetsfördelningen mellan arbelsmarknads-och induslridepartementet förändrats sä atl de regionalpoliliska frågorna numera handläggs inom indstridepartementet. Enligt min mening är fiden därför mogen att på nytt överväga om det är lämpligt att föra över hand­läggningen på central nivå av del regionalpoliliska slödel lill näringslivet från AMS lill induslriverkel. Del bör ankomma på utredaren all i samråd med utredningen (A 1981:65) om arbelsmarknadsverkels ansvarsområde och organisation fömlsättningslöst överväga denna fråga. Om utredaren kommer fram till atl en överföring bör ske, bör också förslag lämnas på hur organisationsförändringen skall genomföras.

Utredaren bör vidare överväga i vad mån de ärenden om finansiellt företagsstöd i olika former som f. n. prövas av regeringen kan överföras till industriverket. Jag tänker därvid bl. a. på rekonslmklionsärenden i sam­band med en akut ekonomisk kris i förelag som har fält stafiigt kreditstöd. Vissa frägor om rekonstruktion av krisdrabbade företag behandlades i prop. 1980/81:130, kap. 11, NU 1980/81:64, rskr 1980/81:425) om industri­polilikens inriktning m.m. Vad riksdagen därvid beslutade bör ligga till grund för utredarens överväganden i denna fråga. Om utredaren i samråd med utredningen om arbelsmarknadsverkels ansvarsområde och organisa­tion finner all ärenden om regionalpoliliskt stöd till näringslivet bör föras över frän AMS till industriverket torde möjlighelerna öka all lämna över beslutanderätt i rekonslmklionsärenden frän regeringen lill den cenirala myndigheten, eftersom statens fordringar i sädana ärenden ofta hänför sig lill bäde industripolitiskt och regionalpolitiskt kredilslöd.

Prop. 1982/83:113

143

När det gäller små och medelstora företag finns ofta de bästa kunskaper­na på regional nivå. De regionala utvecklingsfonderna har i regel god kännedom om företag, företagare, produklidéer etc. Beslul på central nivå om finansiellt slöd till smä och medelstora företag kan innebära tidsutdräkt och att tillgängliga resurser inle utnyttjas effekfivt. Samtidigl kan de regio­nala organen i vissa avseenden sakna möjUgheter tiU enhetUg bedömning och överblick belräffande bransch- och marknadsutveckling. Utredaren bör därför överväga vilka beslul om finansieUt slöd som f.n. fattas av statens industriverk som helt eller delvis kan överföras till den regionala nivån. Jag vill i detta sammanhang nämna all del inom regeringskansliet f. n. övervägs om de regionala utvecklingsfonderna kan utnyttjas i ökad utsträckning när det gäller regionalpoliliskt slöd lill små och medelstora förelag. Del slår vidare utredaren fritt att i dessa sammanhang lämna förslag lill förenklingar och samordning av de industripolifiska stödinsat­serna.

Belräffande industriverkets verksamhel på företagsserviceområdet bör utredaren närmare överväga vUka uppgifter verkel skall ha. Della bör göras mol bakgmnd av de förändringar av SIFU och de regionala utveck­lingsfonderna som jag nyss har redogjort för. I anslutning tiU delta bör utredaren också överväga vilken roll verkel skall spela gentemot de regio­nala utvecklingsfonderna. F. n. faller verkets uppgifter i detta avseende i huvudsak inom tvä områden. För det första utövas statens huvudman­naansvar för fonderna av induslriverkel. För del andra svara industriver­ket för service till fonderna i frågor med anknytning lill stallig näringspoU-fik.

Utredaren bör närmare precisera hur dessa uppgifter skall fullgöras i fortsättningen. Vissa frågor rörande de regionala utvecklingsfondernas verksamhel utreds f. n. av siatens industriverk. Resultatet av detta arbete, som beräknas föreligga före utgången av år 1981, bör beaktas av utredaren.

När del gäller industriverkets utredningsverksamhet bör denna främst inriktas mol att förse regeringskansliet med underiag för dess arbete. Sädanl underlag kan beslå dels av periodvis återkommande rapporter t. ex. underlag lill långtidsutredningarna, dels av studier över specifika ämnen som på uppdrag kan ulföras med kort varsel. Jag vill emellertid påpeka att induslriverkel är en bland flera instanser som regeringskansliet kan vända sig till vid behov.

Industriverkets utredningsverksamhet skall vidare ge underlag för ver­kels egna verkställande uppgifter.

Utredaren skall också undersöka om önskemål frän externa intressenter säsom myndigheter, organisalioner och näringsliv kan tillgodoses genom en ökad andel uppdragsfinansierad utredningsverksamhet. Utredaren skall även överväga möjligheten att samordna industriverkets utredningsverk­samhet med den regionalpoliliska utrednings- och prognosverksamhel som bedrivs inom ramen för länsplaneringen. Utredaren skall därvid även

Prop. 1982/83:113

144

beakta i vilken ulslräckning den initiering, samordning m.m. av regional­politisk forskning som sker inom ramen för exprtgmppen (I 1979: E) för forskning om regional utveckling kan komma atl beröras.

Induslriverkel har fr. o. m. hösten 1981 sina förvallningslokaler på Lilje­holmen i Stockholm. Utredaren skall undersöka vilka möjligheter fill admi­nistrativ samordning som föreligger mellan verkel och övriga lill Liljehol­men lokaliserade myndigheter.

Utredaren skall mot bakgrund av vad jag har anfört lämna förslag lill verksamhet vid och framlida organisation för statens industriverk saml redovisa vilka resurser som verket behöver för sin verksamhel. I den män förslaget påverkar induslriverkel närstående organ skall della redovisas.

Om utredaren under sill arbete skulle finna att möjligheterna till bespa­ringar och decentralisering av verkels uppgifter är sä stora atl etl bibehål­lande av statens industriverk som en självständig myndighelsorganisation bör ifrågasättas, skall detta omgående anmälas.

När förslagen redovisas bör också de förfallningsförslag som föranleds av slällningstagandena läggas fram.

Utredaren skall när utredningsarbetet börjar saml vidare under arbetets gäng informera berörda huvudorganisationer och i förekommande fall an­nan berörd central arbetstagarorganisation med vilken staten har eller brukar ha avtal om löner och andra anställningsvillkor saml bereda dem fillfälle all framföra synpunkter. Utredaren skall därutöver informera be­rörda arbetstagare om utredningens arbete.

Utredaren skall med förtur överväga frägan om del är lämpligt alt föra över handläggningen av del regionalpoliliska stödet till näringslivet på central nivå från AMS till industriverket. Därvid skall möjUgheterna att överföra vissa ärenden om finansiellt företagsstöd i olika former som f. n. beslutas av regeringen liU industriverket beaktas.

Utredaren skall därefter mol bakgrund av vad han har funnit behandla resterande delar av utredningsuppdraget.

Utredarens slutliga överväganden bör redovisas så att eventuella organi­sationsförändringar kan genomföras under år 1982.

Med hänvisning fill vad jag nu har anfört hemställer jag all regeringen bemyndigar chefen för industridepartementet

all tillkalla en särskild utredare för alt utreda frägan om statens industri­verks framtida verksamhet och organisation m. m.,

atl besluta om sakkunniga, experler, sekreterare och annat biträde ål utredaren.

Vidare hemställer jag alt regeringen beslutar

alt kostnaderna skall belasta fjortonde huvudtitelns kommitléanslag.

Regeringen ansluter sig lill föredragandens överväganden och bifaller hans hemställan.

(Industridepartementet)

Prop. 1982/83:113

145

Bilaga 2

Sammanställning äv remissyttranden över betänkandet Organisation för industriell förnyelse (Ds I 1982:14)

Vid en s. k. bearing deri 16 december 1982 har yttranden i muntlig form lämnals aV statskontoret, riksrevisionsverkel (RRV), kommerskollegium (KK), arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), styrelsen för teknisk utveckling (STU), forskningsrådshämnden (FRN), Svenska Handelskammarförbun­det, utvecklingsfonden i Örebro län, Ingenjörsvelenskapsakademin (IVA), Landstingsförbundet, Sveriges Industriförbund, Sveriges Hantverks- och industriorganisalion "= Familjeföretagen (SHIO-F), Tjänstemännens cen­tralorganisation (TCO), Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska bankföreningen och SVensk Induslriförening.

Yltranden i skriftlig form har dessutom avgivits av statskontoret, AMS, statens industriverk (SiND), STU, Sveriges Exportråd, Svenska handels­kammarförbundet, länsstyrelserna i Södermanlands saml Malmöhus län. Landstingsförbundet, Sveriges Grossislförbund, Sveriges Industriför­bund, SHIO-F, Centralorganisationen SACO/SR (SACO/SR), Sveriges Handelsagenters förbund saml Lars Heikenslen.

1    Allmänt

Flera remissinslanser har gjort allmänna uttalanden i vilka man i princip instämmer i utredningens förslag. Della gäller bl.a. SIND, länsstyrelsen i Södermanlands län, länsstyrelsen i Malmöhus län. Landstingsförbundet, TCO, SACO/SR och Sveriges Grossistförbund.

Enligt SIND ulgör det presenterade materialet en tillräcklig gmnd för etl principbeslut rörande industriverkets forsalla verksamhetsinriktning och organisafion. SIND delar i slor ulslräckning del synsätt som framförs i utredningen och instämmer i långa stycken i utredningens principiella rekommendationer och organisatoriska förslag.

Sveriges Industriförbund anser alt en förändring av den organisatoriska utformningen av industripolitiken borde grundas på en klart redovisad och motiverad uppfattning om vilka mål som bör gälla för denna politik och med vilka medel och spelregler den bör bedrivas. Den organisatoriska förändringen bör enligl Industriförbundet ske mot bakgrund av att industri­politiken bör inordnas i den allmänna ekonomiska politiken saml alt den samhälleliga styrningen av induslriulvecklingen genom selekliva ingrepp måste minska. Liknande synpunkter förs fram av bl. a. Sveriges Handels­agenters Förbund.

Prop. 1982/83:113

146

2   Överföring av arbetsuppgifter från regerings- till myndighetsnivå

Utredningens förslag om överföring av arbetsuppgifter från regerings­till central myndighetsnivå fär slöd av bl.a. RRV, AMS, SIND, Svenska Handelskammarförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges Industriför­bund, Svenska Grossistförbundet, SHIO-F och LO.

AMS ifrågasätter för sin del del undanlag från beslulsdelegeringen som utredningen gör beträffande slörre förelag som ingår i systemet med lokali­seringssamråd. Svenska Handelskammarförbundet anser all vissa typer av beslul även i fortsättningen bör tas av regeringen, t.ex. beslul om slöd tiU nya branscher.

LO understryker att överflyttningen av ärenden från departementet inte får innebära all departementet avhänder sig ansvaret för industripolitiken.

3   Samordning av industripolitiskt och regionalpolitiskt företagsstöd

Utredningens förslag om atl organisatoriskt samordna del induslri- och regionalpoliliska företagsstödet får slöd av bl.a. statskontoret , RRV, AMS, SIND, STU, Svenska Handelskammarförbundet, länsstyrelsen i Malmöhus län. Landstingsförbundet, Sveriges Industriförbund, Sveriges Grossistförbund, SHIO-F, TCO, LO och Svensk Industriförening.

AMS, RRV och LO anser emeUertid all konsekvenserna för regionalpo­litiken inte fillräckligl undersökts av utredningen. De betonar alt regional­polifiken bör ges en självständig slällning gentemot andra politikområden.

AMS anför vidare att de praktiska fördelarna av en samordning inle skall överdrivas, men styrelsen motsätter sig inle alt administrationen av den regionalpolitiska stödverksamheten förs över till SIND. AMS framhåller vidare atl om den centrala administrationen av det regionalpolitiska slödel förs över fill SIND, bör även handläggningen av ärenden om sysselsäll­ningsstöd samfidigt föras över från länsarbetsnämnderna till länsstyrelser­na.

Svenska Handelskammarförbundet understryker all en samordning inte får fiUälas påverka prioriteringen mellan tillväxtmål och kortsiktiga syssel-sällningshänsyn.

RRV vill inle gå emot utredningsförslaget men framhåller all regionalpo­lifiken är etl vidsträckt begrepp som fömtom industripoliliska frågor även omfattar areella näringar, servicesektorer, kommunikationer, samhällelig infrastruktur, etc. Verket ifrågasätter mot denna bakgrund om SIND har fömtsättningar alt bli elt kraftfullt centralt myndighelscenlrum för samhäl­lels regionalpoliliska agerande. Även AMS betonar betydelsen av atl SIND i framliden beaktar alla näringsgrenars regionalpoliliska betydelse.

Prop. 1982/83:113

147

4   Överföring av handläggning av investeringsfonder

Utredarens förslag om all överföra handläggningen av investeringsfon­derna från AMS lill SIND får stöd av statskontoret, AMS, Svenska Han­delskammarförbundet och länsstyretserna.

AMS har inga invändningar mol förslagel alt överföra fonderna från AMS tUl SIND om de mera aktivt används som ett regional- och struktur-poliliskl instmment.

5   Samordning av verksamheten inom STU och SIND

De remissinslanser som yttrat sig i frågan betonar viklen av ett nära samarbete mellan STU och SIND. Utredarens uppfattning om atl organi­satoriskt samordna vissa delar eller all detta bör utredas vidare får slöd av SIND, SHIO-F samt utvecklingsfonden i Örebro län.

SIND anför emellertid atl strävandena fill lolalinlegration med STU inte bör bli starka i nuläget. Myndigheterna bör i enlighet med utredningens förslag utreda frågorna vidare.

Statskontoret, RRV, FRN, STU, Svenska Handelskammarförbundet, IVA, Sveriges Industriförbund och SACO/SR är negativa eller tveksamma lill tanken pä en organisatorisk samordning av SIND och STU.

STU anser alt utredaren inle beaktat atl en långsiktig svensk industriell förnyelse måste bygga på en långsiktig teknisk-vetenskaplig kompetens­uppbyggnad. Eftersom hela STU:s verksamhet har denna inriktning, kan inga delar av organisationen skiljas ut för alt överföras lill SIND, med undanlag möjligen för kontaktverksamheten gentemot utvecklingsfon­derna m. m. vad gäller produktutvecklingslån.

FRN och IVA anför liknande synpunkter.

6   Utredningsverksamhet

Belräffande programmet utredningsverksamhet delas utredarens upp­fattning i slort av SIND, Svenska Handelskammarförbundet, Sveriges Industriförbund och LO.

SIND vill särskill understryka betydelsen av atl upprätthålla en kontinu­erlig bevakning som täcker alla delar av industrin men också viktiga delar utanför industrin. SIND framhåller atl den löpande branschbevakningen inte bör integreras i den ålgärdsinriktade verksamheten.

LO anser all slagkraften hos och intresset för utredningsverksamheten skulle öka om den kopplas närmare lill den operativa delen av verkets verksamhet.

Industriförbundet anser all information om utvecklingen av marknader.

Prop. 1982/83:113

148

teknik, konkurrensförhållanden och andra faktorer av väsentlig betydelse är nödvändig. SIND kan spela en viktig roll som samordnare och genom alt initiera utredningar. Verkel bör emellertid i ökad utsträckning utnyttja befintliga fristående ulredningsorgan.

SHIO-F föreslår all SIND:s utredningsverksamhet snarast blir föremål för en förutsättningslös utvärdering.

Lars Heikenslen anser att en grundlig diskussion av utredningsverksam­heten på de områden där induslri- och handelspolitik tangerar varandra vore av godo. SIND bör vidare, eventuellt tillsammans med statistiska centralbyrån, ha ell ansvar för atl databaser av betydelse för analys av industrins utveckling hälls äjour.

7   Strukturanpassande åtgärder

Belräffande utredarens förslag inom programmet strukturanpassande ålgärder understryker SIND del nära sambandet med andra program. Detta medför krav på en betydande flexibilitet och möjligheter all anpassa organisationen till skiftande förutsättningar. Enligt verket bör vidare frä­gor rörande investeringsfonder och produktsökning placeras inom della program.

Sveriges Industriförbund och SHIO-F anser atl man mer än hittills bör sträva efter all använda generella medel i stället för selekliva. Organisatio­nerna anser bl. a. all nägon utvidgning av branschprogrammens omfattning inte bör ske. Tvärtom bör programmen avvecklas. Svenska Handelskam­marförbundet anför liknande synpunkter.

RRV delar utredarens uppfattning och understryker behovel av ökad flexibilitet i de strukturanpassande åtgärderna.

Svensk Indiistriförening anser inle alt branschprogrammen bör avveck­las innan det finns institutionella förutsättningar alt lösa uppkomna branschproblem med andra medel.

8   Industri- och regionalpolitiskt finansiellt stöd

8.1

Såväl RRV, Svenska Handelskammarförbundet, Sveriges Industri­förbund som SHIO-F tillstyrker förslagel all strukturgaranlier och särskil­da stmkturgarantier integreras i IG-lånen.

8.2

När del gäller förslagel all höja utvecklingsfondernas gräns för enga­gemang i ell företag till 5 milj. kr. är opinionen delad.

Svenska Handelskammarförbundet, Sveriges Industriförbund och Svenska bankföreningen motsätter sig en höjning. Dessa skulle medföra stöd lill färre företag med större belopp vilket inte ligger i linje med fondernas roll pä kredilmarknaden.

Prop. 1982/83:113

149

RRV, länsstyrelsen i Malmöhus län. Landstingsförbundet och SHIO-F stöder utredarens förslag.

Länsstyrelsen I Malmöhus län framhåller all för atl förslaget skall bli meningsfullt måste ocksä ullåningskapilalet i vissa fonder, bl.a. i Malmö­hus län, förstärkas.

SIND anför alt möjligheten all uppnå del av utredningen föreslagna högsta beloppet finns redan i dag. Pä grund av riskexponeringen torde så stora engagemang inte bli aktuella. Vidare borde latenta förlustrisker på­kalla en viss försiktighet i den fortsatta kredUgivningen.'

8.3

Förslaget att beredningen av IG-läneärenden skall beredas vid SIND fär slöd av Landstingsförbundet medan Svenska Handelskammarförbun­det och Sveriges Industriförbund motsätter sig förslagel.

8.4

Svenska Handelskammarförbundet, länsstyrelsen i Malmöhus län. Landstingsförbundet och SHIO-F instämmer i förslagel att utveckUngs­fonderna bör ges del fulla ansvaret för de kreditärenden de handlägger.

8.5

Beträffande avskaffande av besvärsrätten är nägra instanser tvek­samma till förslagel bl. a. AMS, Sveriges Industriförbund och SHIO-F.

RRV stöder utredarens förslag, men pekar på möjligheten atl låta rege­ringen la slällning liU om man vill bevilja prövningstillstånd eller inle.

AMS anser atl stöden är av sådan omfattning och all de från konkurtens-synpunkl kan spela en sådan roll alt berörda företag bör ha möjlighet atl överklaga beslul som gäll dem emol.

8.6  AMS, LO och TCO tillstyrker utredarens förslag om all den nära

samverkan med parterna som AMS tillämpar i handläggningen av slöd­

ärenden även skall etableras inom SIND.

SIND motsätter sig förslagel med hänsyn lill alt snabbhet och effektivi­tet måste vara ledstjärnan i hanteringen av ärenden rörande finansiellt slöd.

9   Företagsutveckling

SIND anser all utredaren inle lämnar några förslag lill lösningar pä de problem som föreligger inom området företagsutveckling. Behovel av för­nyade ställningstaganden inom arbetsområdet måste därför krafligl under­strykas. SIND framhåller vidare vikten av en väl fungerande informa­tionsspridning samt nödvändigheten av all ha tillgång pä projektmedel.

Utredarens förslag all statens medelstilldelning lill fonderna också fort­sättningsvis skall handhas av induslriverkel delas inte av Landstingsför­bundet som anser atl medelstilldelningen bör vara uttryck för en direkt

Prop. 1982/83:113

150

poUtisk viljeinriktning från regering och riksdag. Mottagarna är självstän­diga regionala stiftelser vars verksamhet i övrigt inte regleras från central myndighetsnivå.

10   Organisation

Utredarens uppfattning atl nägon annan än verkschefen bör vara ordfö­rande i verkels styrelse får stöd av Sveriges Industriförbund och SHIO-F.

SIND år positivt lill åtgärder som kan leda till ytterligare aktivering av styrelsen och elt ökat engagemang i verksamheten.

RRV ställer sig däremot tvekande och tror all en mer IraditioneU styrel­seform trots aUt är den mest adekvata.

Utredarens förslag om programbudgetering får slöd av RRV, SIND och SHIO-F.

RRV anser emellertid all programstrukturen bör utredas yllerligare.

AMS anser atl regionalpolifiken bör utgöra ell egel huvudprogram.

SIND anser all programmen bör vara minsl treåriga och avse resurser i huvudprogram. SIND understryker all verket måste ges möjligheter lill omfördelning inom huvudprogrammen.

11    Övrigt

AMS och Svensk Industriförening anser atl äldreslödet inom TEKO har nära samband med industriverkets verksamhetsområde. Man bör därför pröva frågan om atl föra över ansvaret för handläggningen från AMS till SIND.

Prop. 1982/83:113

151

Innehål!

Propositionen  .................................................... 

Propositionens huvudsakliga innehåll   .....................        1

Propositionens lagförslag.......................................       3

1 Lag om ändring i lagen (1974: 325) om avsättning

till arbetsmiljöfond   ..........................................       3

2

Lag om ändring i lagen (1974:988) om avsättning lill sär­skild investeringsfond              4

3

Lag om ändring i lagen (1979:609) om allmän

investeringsfond   ............................................. 

5

4

Lag om ändring i lagen (1979:610) om allmän invesleringsreserv ..

7

5

Lag om ändring i lagen (1980:456) om insättning på lillfälligl vinstkonto       

9

6

Lag om ändring i lagen (1982:1185) om inbetalning på särskill investeringskonto     

11

Utdrag ur regeringsprolokoll den 23 febmari 1983........         13

1

Inledning ........................................................      13

2

Föredragandens överväganden och förslag   ..........      14

2.1                                                                  Utgångspunkter                 14

2.1.1     Industri- och regionalpolitikens roll och

inriktning under 1980-lalel  ......................      14

2.1.2.................................................... Den induslri- och regionalpoliliska organisafionen på

central nivä - nuvarande utformning och behov av för­

ändringar..............................................      17

2.1.3.................................................... Utgångspunkterna för förslagen i propositionen och

dennas uppläggning ...............................      19

2.2                                                                  Förslagen till riksdagen       21

2.2.1     Förändringar i statens industriverks verksamhel fr. o. m.

den IjuU 1983   ..................................... 

21.

2.2.2

Programindelning av statens industriverks verksamhel  .

26

2.2.3

Statens industriverks organisation m.m....... 

.. 

29

2.2.4

Ianspråktagande av investeringsfonder m.m. 

.. 

30

2.2.5

Ändrade riktlinjer för industrigarantilån   ..... 

.. 

32

2.2.6

Ändrade rikfiinjer för vissa former av regionalpolifiskt

Slöd.....................................................     33

2.3   Ytterligare information för all belysa den framlida verksam-

heten vid statens industriverk .................. 

35

2.3.1

Samordning pä central myndighetsnivå   ..... 

.. 

36

2.3.2

Överföring av ytterUgare uppgifter lill statens industri­verk          

38

2.3.3

Program för statens industriverk   ............. 

.. 

44

2.3.4

Organisationsfrågor    ............................. 

.. 

59

3

Upprättade lagförslag......................................... 

62

4

Hemställan   .................................................... 

63

5

Anslagsfrågor ................................................... 

63

6

Beslul   ........................................................... 

66

Bilagor

Bilaga 1. Betänkandet (Ds I 1982:14) Organisation för industriell för­

nyelse    .................................................     67

Bilaga 2. Sammanfattning av remissyttranden över induslriverks­

ulredningens belänkande (Ds I 1982:14) Organisation för

industriell förnyelse    ................................    145

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1983