Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1979/80:9 Regeringens proposition

1979/80:9

om konsumentförsäkringslag, m. m.;

beslutad den 28 juni 1979.

Regeringen föreslår riksdagen atl anta de förslag som har lagits upp i bifogade utdrag av regeringsproiokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar

OLA[REDACTED_EFTERNAMN]

SVEN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Förhållandet mellan försäkringsbolagen och försäkringstagarna regleras f. n. i 1927 års försäkringsavtalslag. I propositionen föreslås att den lagen på ett viktigt område skall ersättas av en särskild konsumentförsäkringslag. Syftet är, förutom att modernisera lagstiftningen, att ge konsumenterna en starkare ställning i förhållande till försäkringsbolagen. Den nya lagen är därför också lill största delen tvingande mot försäkringsbolagen.

Konsumentförsäkringslagen blir tillämplig på de vanligaste skadeförsäk­ringar som tecknas av konsumenterna för privatändamål, nämligen hemför­säkringar, villaförsäkringar, fritidshusförsäkringar, reseförsäkringar, motor­fordonsförsäkringar och båtförsäkringar. Utanför lagen faller bl. a. livförsäk­ringar samt fristående olycksfalls- och sjukförsäkringar.

Konsumentförsäkringslagen innehåller regler om bl. a. informationen till konsumenterna, rätten att teckna försäkring, förnyelse av försäkringen, premiebetalning, möjligheterna att sätta ned försäkringsersättningen när den försäkrade inte har uppfyllt sina förpliktelser och skadereglering.

Ett försäkringsbolag som en konsument vänder sig lill för atl fl en försäkring skall på eget initiativ informera konsumenten om vad försäkringen omfattar och vad den kostar. Informationen skall utformas sä att det blir lättare för konsumenten att välja den försäkring som passar honom eller henne bäst. Om det av särskilda skäl inte går att lämna information i förväg, skall bolaget så snart som möjligt i skriftlig form underrätta försäkringstaga­ren om sådana begränsningar i försäkringsskyddet som man kan anta all konsumenten inte utan vidare räknar med.

Har den försäkrade drabbats av en skada och är försäkringsbolaget inte villigt att ge hela den ersättning som begärs, skall bolaget upplysa den försäkrade om de möjligheter som finns att fö tvisten prövad, t. ex. i allmänna reklamationsnämnden eller vid någon av försäkringsbranschens egna nämn­der. Finns risk för preskription, skall också del påpekas för konsumenten.

1 Riksdagen 1979180. 1 saml. Nr 9

Prop. 1979/80.9

2

Konsumenten (ar i princip rätl au teckna och behålla en försäkring hos eu bolag som på marknaden erbjuder den aktuella typen av försäkring. Konsumenten blir alltså inte hänvisad lill bolagets ensidiga beslut i frågan utan kan få detla prövat av domstol.

När försäkringsliden går ut,blir,/orsä/cn>7ge« i regel au\omaUs)i.\ förnyad, om den inte sägs upp eller försäkringstagaren tar en annan, molsvarande försäkring i ett annal bolag. Deiia innebär atl den försäkrade tills vidare behåller silt skydd, även om han inte skulle ha låii någon ny premieavi eller om han skulle ha glömt atl belala premien.

Enligt den föreslagna lagen skall försäkringstagaren alltid ha minsl en månad på sig au betala premien för en försäkring som förnyas. Redan ett dröjsmål som sådant medför inte au försäkringsskyddet tar slut. Försl sedan en uppsägning har sänts till försäkringstagaren och fjorton dagar har galt därefter utan atl betalning har kommit, upphör försäkringen. Försäkringsta­garen tår alliså alllid två underrättelser innan försäkringsskyddet faller bort. Vid dröjsmål med premiebelalningen får försäkringsbolagen rätl all la ul en skälig förseningsavgift.

1 undantagsfall kan frislen föratt betala premien bli längre. Om dröjsmålet beror på att försäkringstagaren har varit allvariigt sjuk eller råkat ut för något annal liknande hinder upphör försäkringen i allmänhet inte förrän hindret har fallit bort.

Försäkringstagarna har också andra förpliktelser mot försäkringsbolagel än atl betala premien. De skall exempelvis lämna riktiga upplysningar när försäkringsavtalet ingås, följa uppställda säkerhetsföreskrifter, t. ex. om låsning av dörrar, och rapportera vissa förhållanden lill försäkringsbolagel. Har en försäkringstagare åsidosatt en sådan förpliktelse mot försäkringsbo­lagel kan försäkringsersättningen sättas ned. Nedsättning kan komma i fråga enligt en nyanserad regel som ger ganska slort utrymme för en skälighels-bedömning. I allmänhet skall endasl grövre oaklsamhel leda till reduktion, men kraven pä aktsamhet skall kunna ställas högre vid speciella typer av försäkring. Hänsyn måste nämligen las inte bara till intresset av atl ge etl gott försäkringsskydd utan också lill önskemålet om att förebygga skador och hålla nere premierna.

Skaderegleringen skall enligt lagen göras skyndsamt och så att försäkrings­bolagen självmant iakttar också de försäkrades iniressen. Försäkringsersätt­ningen skall i regel betalas ut en månad efter det atl skadeanmälan har gjorts och behövlig utredning presenterats för bolaget.

Förslaget förutsätter att försäkringsinspektionens granskning av aU försäk­ringsvillkoren är skäliga intensifieras. En uttrycklig bestämmelse om denna granskning föreslås i lagen om försäkringsrörelse.

Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 januari 1981.

Prop. 1979/80:9

3

Propositionens lagförslag

1 Förslag till Konsumentförsäkringslag

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag lillämpas på försäkringar som konsumenter tecknar hos

försäkringsbolag för huvudsakligen enskilt ändamål och som kan hänföras

till någon av följande försäkringsformer, nämligen

1.

hemförsäkring,

2.

villaförsäkring,

3.

fritidshusförsäkring,

4.

reseförsäkring,

5.

trafikförsäkring eller annan motorfordonsförsäkring,

6.

båtförsäkring.

I fråga om trafikförsäkring tillämpas lagen dock ej, om annat följer av irafikskadelagen (1975:1410).

Lagen lillämpas inte på försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som grundas på gruppavial och handhas av företrädare för gruppen. Lagen lillämpas inte heller på försäkringar som avser all framtid.

2

§ Med försäkringstagare förstås i denna lag den som har tecknat försäkring hos etl försäkringsbolag. Försäkrad kallas den vars intresse har försäkrats mot skada eller på vars person en försäkring har tecknats.

3

§ Försäkringsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till nackdel för försäkringstagaren, den försäkrade eller annan ersättningsbe­rältigad är utan verkan mol denne, om inte annal anges.

4

§ I förhällande till annan än försäkringstagaren lillämpas 25,54-58, 86-88, 95 och 96 saml 122 och 123 §§ lagen (1927:77)om försäkringsavtal även i fråga om försäkringar som avses i denna lag. Vid tillämpningen av dessa bestämmelser gäller även 3 S första siycket lagen om försäkringsavtal.

Om tillsyn över att försäkringsvillkor är skäliga finns bestämmelser i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse.

Information

5 § Innan en försäkring tecknas skall försäkringsbolaget lämna den informa­

tion om sina premier och andra försäkringsvillkorsom konsumenten behöver

för att kunna bedöma kostnaden för och omfattningen av försäkringen.

Prop. 1979/80:9

4

Informationen skall utformas så att den underlättar valet av försäkrings­form.

Information behöver inte lämnas om konsumenten förklarar atl han avslår från den eller om del möter särskill hinder.

6 § Sedan försäkringen har tecknats skall försäkringsbolagel, om del inte har

skett lidigare, snarast i skriftlig form lämna försäkringstagaren tydlig

information om sådana försäkringsvillkorsom innebär viktigare begränsning

av försäkringens omfattning i förhållande lill vad konsumenter i allmänhet

har anledning alt räkna med.

Om försäkringsbolaget enligt 17 § andra stycket eller 19 § försia styckel begär ändring av försäkringsvillkoren i avtalet, skall bolaget samtidigt skriftligen ange skälen för detta och lämna uppgift om de nya villkoren.

Om försäkringstagaren begär del är försäkringsbolaget under försäkrings-tiden också i övrigi skyldigt atl lämna information om premien och andra villkor som rör försäkringen.

7

§ 1 samband med att en skada regleras skall försäkringsbolaget, om det inte med hänsyn till omständigheterna är obehövligt, upplysa den som begär försäkringsersättning om vilka möjligheter som finns att 11 en tvist om ersättningen prövad. Finns det risk för att rätten till försäkringsersättning skall gå föriorad på grund av preskription, skall bolaget också erinra om detta. Informationen skall lämnas skriftligen.

8

§ 1 fråga om underiåtenhet att lämna information enligt 5-7 §§ skall tillämpas vad som föreskrivs i marknadsföringslagen (1975:1418) om under­låtenhet att lämna information vid marknadsföring.

Ell åläggande att lämna information enligt 5 § eller 6 § iredje stycket får innehålla atl informationen skall lämnas i skriftlig form.

Rätten atl teckna försäkring

9 § Ett försäkringsbolag för inte vägra er. konsument att teckna en försäkring

som bolaget normalt tillhandahåller allmänheten.

Första stycket gäller ej, om försäkringsbolaget med hänsyn till risken för försäkringsfall, den sannolika skadans omfattning eller annan omständighet har särskilda skäl att inte meddela försäkringen.

Försäkringstiden

10     § Försäkringstiden är den tid för vilken avtal om en försäkring träffas.

Den för inte överstiga ell år, om det inte finns särskilda skäl för en längre

försäkringstid.

Prop. 1979/80:9

5

11      § Försäkringsliden börjar vid den lidpunkt som har avtalals eller som

framgår av omsiändigheterna.

Kan försäkringstidens börian inte fastställas enligt försia siycket, börjar försäkringstiden löpa frän och med dagen efter den då försäkringstagaren lämnade meddelande till försäkringsbolaget aU han ville teckna försäkringen. Om försäkringen skall tecknas genom alt försäkringstagaren betalar premien, börjar dock försäkringstiden löpa först från och med dagen efter den dag då premien betalades. Detsamma gäller om försäkringen i annat fall är giltig endast under förutsättning att premien betalas innan försäkringstiden böriar.

12      § Vid försäkringstidens utgång förnyas försäkringen i de fall och på de

villkor som anges i 14-17 §§.

Försäkringstiden för en förnyad försäkring böriar när den tidigare försäk­ringstiden går ut.

13      § Försäkringsbolagets ansvarighet för inträffade försäkringsfall inträder

vid försäkringstidens början och varar till försäkringstidens slut eller till dess

alt försäkringen på grund av uppsägning eller av annan anledning upphör att

gälla. Genom avtal kan ansvarigheten dock bestämmas för en annan lid, om

del finns skäl för det med hänsyn till försäkringsbehovet.

Försäkringstagaren är skyldig atl betala premie endast för den tid under vilken försäkringsbolaget är ansvarigt.

Förnyelse av försäkringen

14      § En försäkring förnyas, om den inte har sagts upp alt upphöra vid

försäkringstidens utgång och försäkringstagaren inte vid denna tidpunkt har

tecknat en motsvarande försäkring hos ett annat försäkringsbolag.

Försia siycket gäller ej, om det framgår av avtalet eller omständigheterna all försäkringen inte skall förnyas.

15      § Försäkringsbolagel för säga upp försäkringen lill försäkringstidens

utgång endasl om bolaget har särskilda skäl att inte längre meddela

försäkringen.

Försäkringsbolagets uppsägning för verkan endast om ett skriftligt medde­lande om uppsägningen avsänds lill försäkringstagaren senasi Ijorton dagar före försäkringstidens utgäng. Gör försäkringstagaren sannolikt att detta meddelande har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnal råda över, upphör dock försäkringen tidigast en vecka efter den dag då meddelandet kom honom till hända och senast tre månader efter den dag då försäkringsbolaget avsände meddelandet till honom.

Prop. 1979/80:9

6

16

§ Vill försäkringstagaren säga upp försäkringen till försäkringsiidens utgång, för han göra uppsägningen när som helst dessförinnan.

17

§ En försäkring förnyas för den vanligen tillämpade försäkringstid som närmasl svarar mot den senast gällande försäkringsliden och på de villkor i övrigt som har gällt under denna tid.

Har försäkringsbolagel begärt ändring av försäkringsvillkoren i ell skriftligt meddelande som har avsänts lill försäkringstagaren senast fjorton dagar före försäkringsiidens utgång, gäller den förnyade försäkringen för den lid och på de villkor i övrigt som bolaget har erbjudit.

Upphörande i förtid m. m.

18      § Försäkringsbolaget försäga upp försäkringen att upphöra före försäk­

ringstidens utgång, om försäkringstagaren eller den försäkrade grovt har

åsidosatt sina förpliktelser mol försäkringsbolagel eller om del finns andra

synnerliga skäl.

Försäkringsbolagets uppsägning för verkan fjorton dagar efler den dag då försäkringsbolagel avsände ell skriftligt meddelande till försäkringstagaren om uppsägningen. Gör försäkringstagaren sannolikt au detta meddelande har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnat råda över, upphör dock försäkringen tidigast en vecka efler den dag då meddelandet kom honom till hända och senast tre månader efter den dag då försäkringsbolaget avsände meddelandet till honom.

Belräffande uppsägning på grund av dröjsmål med betalningen av premie gäller vad som föreskrivs i 25 §.

19      § Pä begäran av försäkringsbolaget kan försäkringsvillkoren ändras under

försäkringstiden, om försäkringstagaren eller den försäkrade har åsidosatt

sina förpliktelser mot försäkringsbolagel uppsåtligen eller genom oaktsamhet

som ej är ringa eller om det finns synneriiga skäl. Ändringen för verkan

fjorton dagar efter den dag dä försäkringsbolaget avsände ett skriftligt

meddelande till försäkringstagaren om ändringen.

Har försäkringsbolagel begärt ändring av försäkringsvillkoren enligt försia siycket, får försäkringstagaren säga upp försäkringen till den tidpunkt då ändringen annars skulle fö verkan. Uppsägningen skall göras före denna tidpunkt.

20      § Försäkringstagaren för säga upp försäkringen att upphöra med omedel­

bar verkan, om försäkringsbehovet faller bort elierom det inträffaren annan

liknande omständighet.

Haren försäkring förnyats enligt 14 Seller har försäkringsvillkoren ändrats

Prop. 1979/80:9

7

under försäkringstiden enligt 19 § försia stycket, kan försäkringstagaren innan han har betalt någon del av fordrad premie säga upp försäkringen att upphöra med omedelbar verkan. En förnyad försäkring upphör också omedelbart, om försäkringstagaren utan att belala premie för denna försäk­ring tecknar en molsvarande försäkring hos ell annat försäkringsbolag.

Betalning av premie

21      § Första premie fören försäkringskall betalas inom fjorton dagar efler den

dag då försäkringsbolaget avsände etl skriftligt meddelande till försäkrings­

tagaren med krav på premien.

Första stycket gäller ej, om försäkringen skall tecknas genom att försäk­ringstagaren betalar premien eller om försäkringen i annat fall är giltig endast under förutsättning att premien betalas innan försäkringsliden böriar.

22

§ Premien för en förnyad försäkring skall betalas senast den dag då den nya försäkringstiden böriar. Premien behöver dock inte betalas tidigare än en månad efter det att försäkringsbolaget har avsänt ett skriftligt meddelande lill försäkringstagaren om betalningen.

23

§ Har fiera premieperioder avtalats, skall premien för varje period efter den första betalas senast på periodens första dag. Premie som avser längre tid än en månad behöver dock inte betalas tidigare än en månad efter det att försäkringsbolaget har avsänt ett skriftligt meddelande till försäkringstagaren om betalningen.

24

§ Betalas inte premien i rätt tid, för försäkringsbolaget i den mån det är skäligt ta ut en förseningsavgift enligt vad som kan ha bestämls i försäk­ringsavtalet.

25

§ Vid dröjsmål med betalningen av premien för försäkringsbolaget säga upp försäkringen atl upphöra fiorton dagar efter den dag då ell skriftligt meddelande avsändes till försäkringstagaren om uppsägningen. Gör försäk­ringstagaren sannolikt att delta meddelande har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnat råda över, upphör dock försäkringen tidigast en vecka efter den dag då meddelandet kom honom till hända och senast tre månader efter den dag då försäkringsbolaget avsände meddelandet till honom.

Försäkringen upphör ej, om premien betalas innan den lid som anges i första stycket har löpt ut. Försäkringstagaren skall erinras om detta i meddelandet om uppsägningen.

Försäkringen upphör ej heller enligi första stycket om försäkringstagaren inte har kunnal betala premien i rätt tid därför alt han har blivit svårt sjuk eller

Prop. 1979/80:9

8

berövats friheten eller därför alt han inte har fött ut pension eller intjänad lön från sin huvudsakliga anslällning. Detsamma gäller om någon annan liknande oväntad händelse har hindrat försäkringstagaren att betala premien i rätt tid. När hindret faller bort skall försäkringstagaren omedelbart betala premien. Gör han inte det, upphör försäkringen. Om dröjsmålet har varat i tre månader, upphör försäkringen även om hindret finns kvar.

26 § Betalar försäkringstagaren premien efter det att försäkringen har upphört enligt 25 §, skall han därigenom anses ha begärt en ny försäkring från och med dagen efier den då premien betalades. Vill försäkringsbolaget inte meddela försäkring enligt försäkringstagarens begäran, skall en skriftlig underrättelse om detta avsändas till försäkringstagaren inom fiorton dagar från den dag då premien betalades. Annars anses en ny försäkring ha tecknats i enlighet med försäkringstagarens begäran.

Betalning av tilläggspremie

11 § Har den avtalade premien höjts under försäkringsliden, skall tilläggs­premien betalas inom fjorton dagar efier den dag då försäkringsbolaget avsände ett skriftligt meddelande till försäkringstagaren med krav på tilläggspremien.

28      § Om en tilläggspremie som är en följd av au försäkringens omfattning

har utökats under försäkringstiden inte betalas i rätt lid, för försäkringsbo­

laget med tillämpning av 25 § säga upp försäkringen i den del den har

utökats.

Om en annan tilläggspremie inte betalas i rätt tid, för försäkringsbolaget räkna om försäkringstiden för den ändrade försäkringen med hänsyn till den premie som har betalts. Sedan en skriftlig underrättelse om en sådan omräkning av försäkringsliden har avsänts till försäkringstagaren, gäller försäkringen under den kortare tid som följer av omräkningen, dock minsl under fiorton dagar efter det att underrättelsen har avsänts.

Avkortning av premie

29      § Om en försäkring upphör i förtid, har försäkringsbolaget endast rält till

den premie som skulle ha bestämts om försäkringen från början hade

tecknats för den tid under vilken den har gällt. Upphör en förnyad försäkring i

förtid, har försäkringsbolaget dock inte rätt till högre premie än den som

svarar mot den risk som försäkringen har täckt.

Har försäkringstagaren betalt högre premie än försäkringsbolaget har rätl till enligt första styckel, skall bolaget betala tillbaka överskjutande belopp.

Prop. 1979/80:9

9

Nedsättning av försäkringsersättningen

30

§ Har försäkringstagaren när försäkringen tecknades uppsåtligen eller genom oaktsamhet som inte är ringa lämnai en oriktig uppgift eller förtigit en omständighet av vikt, kan ersättning från försäkringen sättas ned i fråga om varje försäkrad. Nedsättningen görs efler vad som är skäligt med hänsyn till det verkliga förhållandets betydelse för försäkringsfallet och för omfattningen av skadan samt till försäkringstagarens uppsåt eller oaktsamhet och omstän­digheterna i övrigi.

31

§ Har den försäkrade uppsåtligen eller genom oaktsamhet åsidosatt sina åligganden enligt försäkringsvillkoren, kan ersäuning från försäkringen sättas ned såvitt gäller honom. Nedsättningen görs efier vad som är skäligt med hänsyn till försummelsens betydelse för försäkringsfallet och för omfattningen av skadan samt till den försäkrades uppsåt eller oaktsamhet och omsiändigheterna i övrigt.

Med den försäkrade jämställs annan som har handlat med hans samtycke. Också den som beträffande försäkrad egendom har en väsentlig ekonomisk gemenskap med den försäkrade jämställs med denne. Detsamma gäller den som i den försäkrades ställe eller tillsammans med denne har hafi tillsyn över försäkrad egendom, om förbehåll om detta har gjorts i försäkringsvillko­ren.

32      § Har den försäkrade uppsåtligen framkallat ett försäkringsfall, lämnas

inte ersättning från försäkringen såvitt gäller honom.

Har den försäkrade framkallat försäkringsfallet genom grov vårdslöshet, kan försäkringsersättning som ej avser skadestånd sättas ned såvitt gäller honom. Har den försäkrade framkallat försäkringsfallet genom annan oaktsamhet som ej är ringa, kan försäkringsersättning som ej avser skade­stånd sättas ned såvitt gäller honom, om förbehåll om nedsättning har gjorts i försäkringsvillkoren. Sådanl förbehåll för göras endast om det är påkallat för au förebygga försäkringsfall eller del annars finns särskilda skäl. Nedsäu-ningen görs efter vad som är skäligt med hänsyn till den försäkrades oaktsamhet och omständigheterna i övrigt.

Med den försäkrade jämställs annan som har handlat med hans samtycke. Också den som beträffande försäkrad egendom har en väsentlig ekonomisk gemenskap med den försäkrade jämställs med denne, om inte särskilda skäl talar mot detta.

33      § Även om försäkringstagaren eller den försäkrade har handlat på eu säu

som enligt 30-32 SS kan föranleda att ersättning från försäkringen sätts ned

eller inte lämnas, tillämpas inte dessa bestämmelser om han var i ett sådant

sinnestillstånd som avses i 33 kap. 2 S brottsbalken eller under tolv år.

Prop. 1979/80:9

10

Vid tillämpningen av 31 S andra stycket eller 32 S tredje styckel skall den som var i ett sådanl sinnestillstånd som avses i 33 kap. 2 S brottsbalken eller som var under lolv år jämställas med den försäkrade endast om han har handlat med dennes samtycke.

34      § Har den ersättningsberätligade efler ett försäkringsfall uppsåtligen eller

genom grov vårdslöshet oriktigt uppgett eller förtigit eller dolt något av

betydelse för bedömningen av hans rätt till ersättning från försäkringen, kan

den ersäuning som han annars skulle ha varit berättigad lill sällas ned efter

vad som är skäligt med hänsyn lill omständigheterna.

Underförsäkring

35      § Skall försäkringsbeloppet enligt försäkringsvillkoren motsvara värdet av

försäkrad egendom eller annat försäkrat inlresse och understiger beloppet i

betydande mån detta värde, kan ersättning från försäkringen för skada på

egendomen eller på det andra intresset sällas ned i förhållande till underför­

säkringen.

Dubbelförsäkring

36      § Har samma intresse försäkrats mot samma fara hos fiera försäkrings­

bolag, är varje försäkringsbolag ansvarigt mot den försäkrade som om det

bolaget ensamt hade meddelat försäkring.

Den försäkrade har dock inte rält lill högre ersättning från försäkringsbo­lagen än som sammanlagt svarar mot skadan. Överstiger summan av ansvarsbeloppen skadan, fördelas ansvarigheten mellan försäkringsbolagen efler förhållandel mellan ansvarsbeloppen.

Skadereglering

37      § Sedan etl försäkringsbolag har fött underrättelse om ett försäkringsfall,

skall bolaget utan uppskov vidta de åtgärder som behövs för att skadan skall

kunna regleras. Skadan skall regleras skyndsamt och med iakttagande av den

ersättningsberättigades och annan skadelidandes behöriga intressen.

Försäkringsvillkoren skall innehålla regler om värderingen av skadad egendom och annan föriust till följd av försäkringsfallet.

38      § Försäkringsersättning skall betalas senast en månad efter det au den

ersättningsberättigade har anmäll försäkringsfallet och lagt fram den utred­

ning som med hänsyn till omsiändigheterna skäligen kan begäras av honom.

Detta gäller dock ej ersäuning som avser livränta och ej heller i den mån

Prop. 1979/80:9

11

rätten lill ersättning är beroende av atl egendom återställs eller åieranskaffas, att en myndighet meddelar ett visst beslut eller att någon annan liknande händelse inträffar efler ulgången av den lid som nyss har angells.

Har den som begär försäkringsersättning uppenbarligen rätt iill ersättning med åtminstone visst belopp, skall detta belopp genast betalas i avräkning på den slutliga ersättningen.

Preskription

39      § Den som vill kräva ut försäkringsersättning föriorar rätten lill ersätt­

ning, om han inte väcker lalan mot försäkringsbolaget inom tre är från det att

han fick kännedom om att fordringen kunde göras gällande och i varje fall

inom tio år från det att fordringen tidigast hade kunnat göras gällande.

Har den som vill kräva ut försäkringsersättning anmäll skadan lill försäkringsbolagel inom tid som har angetts i första stycket, har han alltid sex månader på sig att väcka talan sedan försäkringsbolaget har förklarat all slutlig ställning har tagits till ersättningsfrågan.

Har fordran på ersättning från en båtförsäkring kommit under dispaschörs behandling, anses därigenom talan om fordringen väckt.

40      § Ett försäkringsbolag förlorar rätten lill obetald premie sedan sex

månader har förfiutit från det att premien skulle ha betalts, om inte

försäkringen dessförinnan har sagts upp av bolaget eller har upphört atl gälla

av annan anledning än på grund av en uppsägning från bolagets sida.

Tvist om rätten att teckna eller behålla en försäkring

t

41      § Har ett försäkringsbolag i slrid mol 9 S vägral en konsument alt teckna

en försäkring, skall domstol på yrkande av konsumenten förklara att han har

rätt att teckna försäkringen. Domstolen får förklara att försäkringstiden skall

böria vid den lidpunkt som skulle ha gällt om försäkringsbolaget hade bifallii

konsumentens begäran om försäkring.

Talan om förklaring enligt försia stycket skall väckas inom en månad från den dag då försäkringsbolaget meddelade konsumenten sitt beslul och angav skälen för beslulel samt erinrade konsumenten om vad han skall iaktta om han vill fö beslutet prövat.

Iakttas inte den tid som anges i andra styckel, är räuen au föra lalan förlorad.

42      § Har etl försäkringsbolag sagt upp en försäkring i strid mot 15, 18 eller

25 S, skall domstol på yrkande av försäkringstagaren förklara uppsägningen

ogiltig.

Talan om förklaring enligt första stycket skall väckas inom en månad från

Prop. 1979/80:9

12

det att försäkringsbolaget har avsänt dels meddelandet om uppsägningen, dels ett skrifiligt meddelande om skälen för uppsägningsbeslutet med erinran om vad försäkringstagaren skall iaktta om han vill fö beslutet prövat. Tiden förau väcka talan går dock aldrig ut före den tidpunkt då uppsägningen skulle fö verkan.

Iakttas inte den tid som anges i andra stycket, är rätten atl föra talan förlorad.

43 § Domstolen kan på yrkande meddela förklaring enligt 41 eller 42 § att gälla för tiden intill dess att det föreligger elt avgörande som har vunnit laga krafi. En sådan förklaring för dock inte meddelas utan att försäkringsbolaget har beretts tillfölle att yttra sig över yrkandet.

Innan en tvist som avses i 41 eller 42 § avgörs skall domstolen inhämta yttrande från försäkringsinspektionen, om del inte är obehövligt.

1.

Denna lag iräder i krafi den 1 januari 1981.

2.

En försäkring förnyas efter ikraftträdandet i de fall och på de villkor som anges i 14-17 SS, även om den har tecknats före denna tidpunkt. För den förnyade försäkringen gäller den nya lagen.

3.

Om försäkringsbolaget eller försäkringstagaren till stöd för att en försäkring sägs upp eller annars skall upphöra i förtid eller för att försäkrings­villkoren skall ändras under försäkringsliden åberopar ett förhällande som har inträffat efier ikraftträdandet, tillämpas 18-20 SS även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt. Upphör försäkringen i förtid efter ikraftträdandet, tillämpas också 29 S-

4.

Skall en premie betalas efier ikraftträdandet, tillämpas 21-25 samt 27 och 28 SS även om fölsäkringen har tecknats före denna tidpunkt.

5.

Har elt försäkringsfall inträffat efier ikraftträdandet, tillämpas 30-38 SS även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt.

6.

Bestämmelserna i 39 S tillämpas även pä fordran som har tillkommit före ikraftträdandet och som inte vid denna tidpunkt är preskriberad enligt äldre bestämmelser. Skall en premie betalas efter ikraftträdandet, tillämpas 40 S även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt.

7.

Vid tillämpningen av 2-6 gäller även 3 S-

Prop. 1979/80:9

13

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal

Härigenom föreskrivs att I § lagen (1927:77) om försäkringsavtal skall ha nedan angivna lydelse.

IS'

Nuvarande lydelse

Denna lag äger tillämpning å avtal, varigenom försäkring medde­las av någon,som driver försäkrings­rörelse.

Vad här stadgas äger icke tillämp­ning å återförsäkring eller försäkring, som meddelas av allmän sjukkassa eller av erkänd arbetslöshetskassa, ej heller å avtal, som slutes i enlighet med föreskrifterna i lagen om frivillig statlig pensionsförsäkring eller i lagen om yrkesskadeförsäkring.

y{ trafikförsäkring är denna lag tillämplig i den män annat ej följer av vad om sädan försäkring är särskilt stadgat.

Föreslagen tydelse

Denna lag äger tillämpning på avtal, varigenom försäkring medde­las av någon som driver försäkrings­rörelse.

Lagen gäller inte återförsäkring eller försäkring som avses i lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen (1973:370) om arbetslöshetsför­säkring, lagen (1976:380) om arbets­skadeförsäkring eller lagen (1979:84) om delpensionsförsäkring.

Lagen tillämpas inte påförsäkringar som avses i konsumentförsäkringsla­gen (1979:000). I förhållande till annan än försäkringstagaren tillämpas dock 25,54-58,86-88, 95 och 96 samt 122 och 123 §§ även ifråga om sådana försäkringar. Vid tillämpningen av dessa bestämmelser gäller även 3 § första stycket.

Lagen tillämpas inte heller på tra­fikförsäkringar i den män annat följer av irafikskadelagen (1975:1410).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1981. Pä försäkringar som har tecknats före denna tidpunkt tillämpas inte lagen (1927:77) om försäkrings­avtal i den mån konsumentförsäkringslagen (1979:000) är tillämplig enligt övergångsbestämmelserna till den lagen.

' Senaste lydelse 1954:245.

Prop. 1979/80:9

14

3 Förslag till

Lag om ändring i Irafikskadelagen (1975:1410)

Härigenom föreskrivs au 5,6 och 17 SS irafikskadelagen (1975:1410)' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

5S

Trafikförsäkring meddelas av försäkringsanstalt som har fött tillslånd därlill av regeringen. Försäkringsanstall som har fått sådanl tillslånd är skyldig att på begäran meddela trafikförsäkring och att utfärda bevis därom enligi formulär som försäkringsinspektionen fastställer.

1 tillstånd som avses i första siycket kan skyldigheten att meddela trafikförsäkring begränsas till att gälla försäkring åt personer som tillhör viss yrkesgrupp eller intressegrupp eller som är bosatta inom vissl område.

Återkallar regeringen tillstånd för försäkringsanstalt att meddela trafik­försäkring, skall den som har lagil trafikförsäkring hos anstalten och som är skyldig att ha sådan försäkring taga ny trafikförsäkring för fordonet inom en månad efter det att beslulel om återkallelse har kungjorts i Post- och Inrikes Tidningar.

6S

Avlal om tra fikförsäkringför motor-

Återkallar regeringen lillslåndel för

drivet fordon som är registrerat här i

en  försäkringsanstah   att   meddela

landet upphör atl gälla tidigast när

trafikförsäkring, skall den som har

myndighet som regeringen bestämmer

tagit trafikförsäkring hos anstalten och

har fått anmälan från försäkringsan-

som är skyldig atl ha sådan försäkring

stallen om att avtalet har blivit uppsagt

taga ny trafikförsäkring för fordonet

eller att annan anledning lill dess

inom en månad efter det att beslutet

upphörande har inträtt. Avtalel får

om återkallelse har kunorls i Post­

dock bringas att upphöra tidigare, om

och Inrikes Tidningar,

ny trafikförsäkring för fordonet har

blivit gällande eller om skyldigheten all

hålla försäkring har upphört.

1 fall som avses i 5 jl'//É-fe stycket

I fall som avses \ första styckel

upphör ./orsä igsavto/ef senast vid

upphör den tidigare trafikförsäkringen

ulgången av den där angivna fris-

senast vid utgången av den angivna

ten.

månadsfrisien.

I Omtryckt 1977:949.

Prop. 1979/80:9

15

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

I7S

Skadelidandes rätl till trafikskade-ersättning för, ulöver vad som anges i denna lag, inskränkas endasl på grund av omständighet som har inträffat efter skadehändelsen och som enligt lagen (1927:77) om försäkringsavtal kan medföra be­gränsning av försäkringsgivarens skyldighet att utge försäkringsbe­lopp.

Skadelidandes rätt till irafikskade-ersälining får, utöver vad som anges i denna lag, inskränkas endast på grund av omständighet som har inträffat efter skadehändelsen och som enligt lagen (1927:77) om försäkringsavtal eller konswnentför-säkringsiagen(1979:000)V.&font-family:Verdana'>

Denna lag träder i krafi den 1 januari 1981.

Prop. 1979/80:9

16

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse

Härigenom föreskrivs i fråga om 282 S lagen (1948:433) om försäkringsrö­relse

dels atl 2 mom. skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i paragrafen skall införas eu nylt moment. 3 mom., av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

282 S'

2 mom. I bolag, som meddelar försäkring av annat slag än i 1 mom. sägs,

åligger det styrelsen och verkställande direktören att med hjälp av fortlöpan­

de statistik eller annoriedes övervaka att premiesättningen är skäligt avvägd

med hänsyn till den risk, som försäkringen är avsedd atl läcka, nödiga

omkostnader för försäkringen samt omständigheterna i övrigt. Statistik må

upprättas för två eller fiera bolag gemensamt. Det åligger däriämte styrelsen

och verkställande direktören att till försäkringsinspektionen, för tidrymd som

inspektionen bestämmer, insända redogörelse förden metod som använls för

övervakning av premiesättningen och för erfarenheter av övervakningen.

Vad i första styckel är stadgat skall

Vad i första siycket är stadgat skall

ej äga  tillämpning å verksamhet,    ej äga lillämpning på verksamhei.

som bedrives i utlandet, ej heller å sjö- eller iransportförsäkring, som bedrives här i riket.

som bedrives i utlandet. 1 fråga om sjö- eller transportförsäkring, som bedrives här i riket, gäller första stycket endast om försäkringen teck­nas av en konsument huvudsakligen för enskih ändamål.

3 mom. Styrelsen och verkställande direktören för försäkringsbolag skall beträffande verksamhei som bedrivs här i riket övervaka att även andra försäkringsviUkor än premien är skäli­ga med hänsyn till det skydd försäk­ringen är avsedd att ge och omständig­heterna i övrigi. Styrelsen och verkställande direktören skall lämna försäkringsinspeklionen alla upplys­ningar som inspektionen behöver för

1 Senaste lydelse 1961:610.

Prop. 1979/80:9

Nuvarande lydelse

XI

Föreslagen lydelse

att granska atl tillämpade villkor är skäliga. Vid granskningen bör inspek­tionen ägna särskild uppmärksamhet åt villkoren för försäkringar som konsumenter tecknar huvudsakligen för enskih ändamål.

Ifråga om sjö- och transportförsäk­ringar gäller första stycket endast om försäkringen tecknas av en konsument huvudsakligen för enskih ändamål.

Denna lag träder i kraft den I januari 1981.

2 Riksdagen 1979/80. 1 samt. Nr 9

Prop. 1979/80:9

18

5 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän

Härigenom föreskrivs att 3a S lagen (1929:145) om skiljemän skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3aS' Kan tvist mellan näringsidkare och konsument prövas av tingsrätt och rör tvisten vara, tjänst eller annan nyttighet som tillhandahållits för huvudsak­ligen enskilt bruk, för före tvistens uppkomst träffat avtal att tvist skall hänskjutas till skiljemän utan förbehåll om räu för parterna att klandra skiljedomen göras gällande endast om tvisteföremålets värde är högre än som anges i 1 § lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden eller hinder enligt 3 § nämnda lag möler mot lagens tillämpning.

Första stycket gäller ej om tvisten Första stycket gäller ej om tvisten

rör avtal mellan försäkringsgivare rör avtal mellan försäkringsgivare

och försäkringstagare och ej heller och försäkringstagare om försäkring

om annat följer av Sveriges interna- som grundas på kollektivavtal eller

tionella förpliktelser.

som grundas på gruppavial och hand-

has av företrädare för gruppen och ej heller om annal följer av Sveriges internationella förpliktelser.

Denna lag iräder i kraft den I januari 1981.

Äldre bestämmelser gäller i fråga om avlal om avgörande av skiljemän som har träffats före ikraftträdandet.

Senaste lydelse 1977:453.

Prop. 1979/80:9

19

Jidrag

Inledning

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1979-05-10

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Sven Roma­nus,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Huss, Rodhe,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], De[REDACTED_EFTERNAMN], Gabriel[REDACTED_EFTERNAMN], Tham, Bonde­stam

Föredragande: statsrådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrädsremiss med förslag till konsumentförsäkringslag, m. m.

1 Inledning

Lagen (1927:77) om försäkringsavtal (försäkringsavtalslagen) har nu varit i krafl i mer än 50 år. Frågan om en reform av försäkringsavtalsrätten har sedan länge varit aktuell. Riksdagen har vid fiera tillfällen ställt sig positiv lill en revision av försäkringsavialslagen i nordiskt samarbete, och även Nordiska rådet konstaterade år 1971 att det förelåg reformbehov på försäkringsområ­det.

I Sverige tillkallades i april 1974 särskilda sakkunniga' för alt se över försäkringslagstiflningen. De sakkunniga, som antog namnet försäkrings-räuskommiiién, avlämnade i december 1977 delbetänkandet (SOU 1977:84) Konsumentförsäkringslag. Betänkandet har remissbehandlats.

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfatining av betänkandet som bilaga 1, dels de lagförslag som läggs fram i betänkandet som bilaga 2, dels en förteckning över remissinstanserna och en samman­ställning av remissyttrandena som bilaga 3. Beträffande nuvarande svenska och utländska förhållanden samt utredningens närmare överväganden hänvisas till betänkandet.

Under ärendets beredning i justitiedepartementet har överiäggningar ägt

' Professorn Jan Hellner, ordlbrande, borgmästaren Gudmund[REDACTED_EFTERNAMN], förbundsjuris-ten Stig[REDACTED_EFTERNAMN], förbundsordföranden Roland[REDACTED_EFTERNAMN], verkställande direktören Richard Schönmeyr och ledamoten av riksdagen Anna-Greta[REDACTED_EFTERNAMN]. Experter; avdelningschefen Bengl Odelgard, utredningschefen Kjell-Åke[REDACTED_EFTERNAMN], professorn Carl Manin[REDACTED_EFTERNAMN], biträdande direktören Arne[REDACTED_EFTERNAMN], kommendörkaptenen Nils Skaar, byråchefen Hans[REDACTED_EFTERNAMN], depanemenissekreteraren Birgit Warholm och direktören Hilding[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1979/80:9

20

rum med företrädare för de danska, finländska och norska justitiedeparte-      Allmänna uigångs-

menten.

punkter

1 Allmän motivering

2.1 Allmänna utgångspunkter

2.1.1 Bakgrunden till en lagstiftning om konsument försäkringar Reformbehovet

Försäkringsavtalslagen, som trädde i krafi den I januari 1928, reglerar utföriigl rättsförhållandet mellan parterna i eu försäkringsavtal, försäkrings­bolaget å ena sidan och den eller dem som försäkringen skall skydda å andra sidan. Lagen tillkom i nordiskt samarbete. Den har sedan tillkomsten ändrats endast i vissa detaljer.

Före tillkomsten av försäkringsavtalslagen gällde en oinskränkt avtalsfri­het på områdel. Försäkringslagarnas underiäge i förhållande till försäkrings­bolagen ledde till att försäkringsvillkoren ofia blev stränga mot försäkrings­lagarna. Försäkringsavialslagen kom lill för au skydda dem mot sådana villkor. Lagen präglades dock av de förhållanden som rådde vid dess tillkomst. Det är därför naturiigt att den numera i väsentliga avseenden framstår som föråldrad. Del skydd som lagen ger försäkringslagarna är med nutida synsätt inte tillräckligt. Lagen har även av andra skäl ansetts vara i behov av en modernisering.

Är 1974 tillkallades försäkringsrättskommillén för all se över försäkrings­lagstiftningen. I direktiven till kommittén framhölls att reformer kunde vara befogade främsl när försäkringstagaren är en enskild konsument. Allmänna regler som direkt avser atl stärka konsumenternas ställning borde behandlas med förtur och förslag till lagändringar med detta syfte läggas fram i ett sammanhang.

Kommittéförslaget

Kommittén har tagit fasia på dessa uttalanden och i ett delbetänkande (SOU 1977:84) Konsumentförsäkringslag föreslagit att de vanliga konsu­mentförsäkringarna skall särbehandlas och regleras i en särskild konsument­försäkringslag.

Enligt kommittén bör försäkringslagstifiningen också i fortsäUningen skydda konsumenterna mot missbruk från försäkringsbolagens sida vid formuleringen av försäkringsvillkor. Inte bara försäkringstagarnas skyldig­heter utan också deras rättigheter bör uppmärksammas av lagstiftaren. Del gäller bl. a. regleringen av den risk som en försäkring skall täcka.

Konsumentintressena ställer emellertid enligt kommitléns mening yiler­Ugare krav som måste beaktas när en modern lagstiftning om konsument­försäkringar skall utformas. Det viktigaste är att konsumenterna lill ett

Prop. 1979/80:9

överkomligt pris skall ha tillgång till sådana försäkringar som spelar en avgörande roll för deras skydd mol svåra ekonomiska föriuster. Detta leder i sin tur till önskemålet att försäkringarna som produkt betraktade skall fylla allmänna krav på lämplighet. Som ett ytterligare önskemål nämns att konsumenterna kan utnyttja den valfrihet mellan olika försäkringar som står till buds.

Dessa syften med en konsumentförsäkringslagstifining kan enligt kommittén bäst förverkligas genom ett samspel mellan olika rättstekniska metoder. Kärnan i regleringen bör bestå av civilrättsliga regler som tas upp i den förut nämnda konsumentförsäkringslagen. Denna lag bör med vissa undantag innehålla alla de regler som kan anses viktiga för konsumenterna och alltså i det väsentliga vara fristående i förhållande till försäkringsavtals-lagen. Kommittén föreslår all lagen skall uppta bestämmelserom bl. a. rätt till information om försäkring, rätl att teckna och behålla försäkring, förnyelse av försäkring, premiebelalning och verkan av underlåtenhet att betala premien i rätt tid, nedsättning av försäkringsersättning när försäkringstagaren eller den försäkrade har åsidosatt någon annan förpliktelse (t. ex. atl iaktta en säkerhetsföreskrifi), underförsäkring, skadereglering och rält till prövning inför domstol av försäkringsbolagens beslul. Bestämmelserna skall i allmän­het vara tvingande mot den överlägsna parten, dvs. försäkringsbolaget. De bör enligt kommittén lill belydande del vara minimiföreskrifier, dvs. dra en yttersta gräns för vad försäkringsbolagen får ålägga försäkringstagarna och för de inskränkningar i försäkringstagarnas rättigheter som bolagen får göra. Däremot skall dessa bestämmelser inte utan vidare uppfanas som lämpliga normalregler.

Kommittén anser det inte möjligt att lägga fram lagregler som ensamma tillgodoser alla de krav som kan ställas på den rättsliga regleringen av förhållandet mellan försäkringsbolagen och försäkringslagarna. Elt ganska stort utrymme måste lämnas åt avtalsfriheten. Myndigheterna bör enligt kommittén kontrollera hur detta utrymme utnyttjas i försäkringsvillkoren. Det gäller främst villkor som bestämmer den risk som en försäkring skall täcka. Kontrollen bör emellertid avse också villkor i ämnen som behandlas i konsumentförsäkringslagen, t. ex. villkor som inom ramen för lagens regler föreskriver nedsättning av försäkringsersättningen när en s. k. biförpliktelse har åsidosatts. Kommittén föreslår en ny bestämmelse i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse av innehåll att premie och andra försäkringsvillkor för konsumentförsäkringar skall vara skäliga och i övrigt motsvara försäkrings­tagares och försäkringshavares intresse av en ändamålsenlig försäkring. Kommittén diskuterar hur den föreslagna villkorskontrollen skall ordnas organisatoriskt men förutsätter att denna fräga skall utredas ytteriigare.

Enligt vad som föreskrivs i försäkringsrältskommitténs direktiv skall utredningsarbetet bedrivas i nordiskt samarbete. Kommittéer med uppdrag alt se över försäkringsavtalslagarna har tillsatts i Danmark, Finland och Norge. Flera överiäggningar har hållits mellan de nordiska kommittéerna.

Allmänna utgångs­punkter

Prop. 1979/80:9

22

Sedan det svenska förslaget till konsumentförsäkringslag har lagls fram har     Allmänna utgångs-också företrädare förde nordiska justitiedepartementen mötts för diskussio-     punkter ner om den framtida lagstiftningen om försäkringsavtal i de olika länder­na.

Förslag till särskild konsumentförsäkringslag har inte lagts fram i någol av de andra nordiska länderna. Visserligen har behovet av särskilda regler till skydd för konsumenterna betonats i direktiven för kommittéerna i dessa länder. Åtminstone i Danmark torde arbetet dock närmast vara inriktat på att i ett sammanhang lägga fram förslag till en helt ny försäkringsavialslag, därde särskilda skyddsregler som kan behövas för konsumenterna tas in. Arbetet där kompliceras av att hänsyn måste tas till de harmoniseringssträvanden inom försäkringsrätten som pågår inom EG. Inte heller i Norge avser man att bryta ut skyddsregler för konsumenterna till en särskild lag. Det kan dock tänkas att personförsäkringar och sakförsäkringar kommer att regleras i skilda lagar. Vad slutligen gäller Finland är det en öppen fråga om man där kommer att lägga fram ett särskilt förslag till konsumentförsäkringslag eller arbeta in reglerna om konsumentförsäkringar i en allmän försäkringsavtals­lag.

Remissutfiillet

Remissopinionen är splittrad i frågan om det lämpliga i att genomföra en särskild lagstiftning om konsumentförsäkringar. Förslaget stöds av de stora löntagarorganisationerna och av andra instanser som kan sägas företräda konsumenterna. Däremot är företrädarna för försäkringsbranschen negativa. Samma hållning intar bl. a. Svea hovrätt. Svenska arbetsgivareföreningen och Sveriges advokatsamfund. De skäl som åberopas mot en särskild lagstiftning är i huvudsak följande.

Det är förenat med nackdelar att bryta ul konsumentförsäkringarna till särbehandling. Hela försäkringsavtalslagen bör i stället revideras i ett sammanhang. Försl då kan man skaffa sig den fullständiga överblicken över rättsområdet. En sammanhållen reglering är dessutom systematiskt överiäg­sen. En särreglering av konsumentförsäkringar ger upphov till besväriiga gränsdragningsproblem. Den lämnar småföretagarna utan skydd. En svensk konsumenlförsäkringslag skulle också bryta den nordiska rättslikheten på försäkringsrättens område.

De remissinstanser som ställer sig avvisande till en delreform framhåller vidare atl det på försäkringsområdet inte finns några missförhållanden som gör en sådan reform motiverad. Försäkringsverksamheten är sålunda i vårt land kringgärdad av en offentligrättslig reglering och slår sedan lång tid tillbaka under statlig tillsyn. Försäkringsavialslagen avspeglar inte heller det faktiska rättsläget. I praxis har lagen kommit alt tillämpas allt mera liberalt gentemot konsumenterna. Denna praxis har påverkat de "Allmänna bestäm­melser" för hem-, villa-, fritidshus-, rese-, motorfordons- och båtförsäkringar som antogs år 1976 och som är gemensamma för alla bolag i konsumentför­säkringsbranschen. En revision av bestämmelserna har påböriats.  Det

Prop. 1979/80:9

23

framhålls vidare att konsumenterna genom representation i olika bolags-     Allmänna utgångs­organ och på andra säu har ett direkt infiytande på försäkringsverksamheien.     punkter Via ett s. k. kontaktforum sker också ell regelbundet utbyte av synpunkter i konsumentförsäkringsfrågor mellan försäkringsbranschen, konsumentver­ket och försäkringsinspeklionen.

De flesta remissinstanserna anser atl kommitténs förslag i det stora hela är väl ägnat att läggas lill grund för lagslifining, om en sådan skall genomföras. Kritik mot bärande delar av förslaget framförs dock, främsl från försäkrings­branschens sida.

Som en huvudpunkt i kritiken anförs att förslagel kan medföra betydligt ökade kostnader för försäkringstagarkollektivet. Kommitténs avvägning mellan försäkringsskydd och kostnader för försäkring kritiseras. Kommittén anses ha medgett försäkringstagarna ett alllför stort "slarvutrymme". Försäkringsbolagen menar bl. a. att de föreslagna reglerna om nedsättning av försäkringsersättning- i förening med vissa molivuitalanden av kommittén-mycket starkt skulle begränsa möjligheterna till sådana ansvarsbegränsning­ar i villkoren som är nödvändiga från kostnadssynpunkt. Vidare anses förslagel kunna medföra en ökning av det redan betydande försäkringsmiss-brukei. Påföljderna när konsumenterna åsidosätter sina förpliktelser för t. ex. med förslaget otillräcklig preventiv effekt. De nya bestämmelserna om premiebetalning kommer enligt bolagen också alt höja premienivån.

En andra huvudpunkt i kritiken gäller kommitténs förslag om en intensifierad villkorsgranskning som bl. a. skulle avse försäkringsprodukter­nas allmänna lämplighet. Försäkringsbolagen anser atl det inte finns någol behov av en sådan granskning, som tvärtom skulle kunna hämma produkt­utvecklingen och konkurrensen mellan bolagen. En avvisande hållning på denna punkt intas också av fiera andra remissinstanser som i övrigi är positiva lill att lagsliftning kommer till stånd på grundval av kommitténs förslag, bland dem försäkringsinspektionen.

Såvitt gäller lagstiftningstekniken vill man från något håll lämna öppet om reglerna om konsumenlförsäkringar skall bilda en särskild lag eller föras in i försäkringsavtalslagen. Svenska försäkringsbolags riksförbund avstyrker att regleringen görs tvingande. Enligt riksförbundet kan följden bli alt utveck­lingen låses, och något nämnvärt praktiskt behov av bestämmelser med tvingande natur kan knappast anses föreligga.

2.1:2 Lämpligheten av en delreform ifråga om konsumenlförsäkringar

För egen del vill jag till en börian erinra om den stora ekonomiska och sociala vikt som privata försäkringar till skydd för enskilda personer har i vårt land. De enskilda, individuella personförsäkringarna - livförsäkring, sjuk­försäkring och olycksfallsförsäkring- spelar visseriigen inte samma roll som förr efter utbyggnaden av den allmänna försäkringen och tillkomsten av andra kollektiva försäkringssystem. Skadeförsäkringarna - till vilka räknas

Prop. 1979/80:9

24

främst hem-, villa-, fritidshus-, rese-, motorfordons- och bålförsäkring- har    Allmänna utgångs-

däremot oförminskad betydelse för enskildas ekonomiska trygghet. Jag kan    punkter

nämna att antalet försäkringar som hör till de uppräknade kategorierna kan

beräknas till över nio miljoner år 1977. Från dessa försäkringar betalades

samma år ut mer än två miljarder kronor. Det är naturiigt alt samhället

genom lagstiftning tar ett ansvar för alt detta försäkringsskydd fyller sin

funktion på rätt sätl.

Även om försäkringsbolagens verksamhet bedrivs i känsla av ansvar inför uppgiften och med belydande hänsyn tagen till konsumenternas behov och intressen, kan man inte bortse från att konsumeniförsäkringarna represen­terar en avtalstyp där avtalsvillkoren är starkt standardiserade och där konsumenten har begränsade möjligheter att påverka avtalsinnehållet. Särskill sedan ett försäkringsfall har inträffal för den försäkrade också ofta en utsatt ställning. Rådande rättsläge kan inte heller i allo sägas vara tillfreds­ställande. Det finns enligt min åsikt anledning att i flera hänseenden stärka konsumenternas rättsställning, även om denna bedöms utifrån gällande allmänna försäkringsvillkor och försäkringsbolagens praxis. Som ett exempel kan jag nämna reglerna om premiebetalning.

I längden är det inte heller godtagbart att försäkringskonsumenterna skall behöva lita till villkor som försäkringsbolagen ensidigt ställer upp och - än mindre - till deras välvilja i det särskilda fallet (s. k. kulans). Konsumenterna bör kunna stödja sig direkt på lag i sina mellanhavanden med försäkrings­bolagen. De bör i detta hänseende inte vara sämre ställda än på andra avtalsområden där en lagstiftning till deras skydd har kommil till stånd under senare år.

Försäkringsrältskommitténs förslag till regler om konsumenlförsäkringar är etl led i ell reformarbete som spänner över hela försäkringsavtalsrätten. Ämnet är omfattande och materian svårbemästrad. Som också har sagts i direktiven för utredningen är det en fördel om arbetet kan bedrivas i etapper. Det kan annars dröja länge innan man når resultat. Metoden att etappvis lägga fram reformförslag har ofta tillämpats i stora lagstiftningsprojekt. På försäkringsområdet utgör konsumentförsäkringarna enligt min mening ett både lämpligl och naluriigl föremål för en sådan delreform.

Att del kan vara förenat med nackdelar att bryta ul konsumeniförsäkring­arna lill särskild lagstiftning framgår visseriigen av remissinstansernas invändningar. En del olägenheter bör man dock kunna eliminera genom att begränsa tillämpningsområdet för den särskilda lagstiftningen jämfört med vad kommittén har föreslagit. Jag behandlar denna fråga i avsnitt 2.2. Till nackdelarna skulle också kunna räknas att småföretagarna inte kan fö sitt behov av ell förstärkt skydd lillgodoseil genom en lagstiftning om konsu­menlförsäkringar; också belräffande denna fråga kanjag hänvisa till avsnitt 2.2. Detla ulgör emellertid knappast någol skäl för all avslå från de förbättringar som genom en delreform nu kan beredas de enskilda konsu­menterna. Behovel av skydd för andra utsatta grupper av försäkringstagare

Prop. 1979/80:9

25

för beaktas under det fortsatta lagstiftningsarbetet. Under detta arbete bör     Allmänna utgångs-man också ha möjlighel alt bemästra vissa andra ölägenheter med särrefor-     punkter men.

Jag skall strax återkomma till denna fråga i ett avsnitt om den lagtekniska uppläggningen. Innan dess skall jag emellertid ta upp huvudinvändningarna mot del sakliga innehållet i försäkringsrältskommitténs förslag.

2.1.3   Granskning av jörsäkringsbolagens villkor

1 likhet med kommittén anserjag alt man för att stärka konsumenternas ställning bör anlita både civilrätlslig och näringsrättslig reglering.

Redan nu gäller att försäkringsinspektionen har möjlighet au ingripa mot olämpliga försäKringsvillkor med siöd av den s. k. skälighetsprincip som har skrivits in i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse. Inspektionens villkors­granskning har emellertid i praktiken en begränsad omfattning i fråga om villkor som inte gäller premiesättningen.

Villkorsgranskning genom myndighet är ett väsentligt inslag i den reglering till konsumenternas skydd som försäkringsrättskommittén har föreslagit. Också enligt min mening är det viktigt med en aktiv villkorskon­troll som komplement till en konsumentförsäkringslag.

Jag är emellertid inte f. n. beredd att tillstyrka kommitténs förslag om en villkorsgranskning som skulle inriktas på försäkringens ändamålsenlighet. Det lämpliga i en så långtgående samhällskonlroll kan ifrågasättas. Efter beslut av regeringen den 14 december 1978 har en kommitté (E 1979:01) tillkallats för att bl. a. behandla frågor om den offenlliga tillsynen över försäkringsverksamheien (se Dir. 1978:105). I uppdraget ingår atl överväga spörsmålet om samhällets kontroll av de villkor som försäkringsbolagen använder i sina avtal. Det bör inte komma i fräga alt föregripa utrednings­resultatet genom att införa en granskning«av villkoren i konsumentförsäk­ringar som principiellt sett är av annat slag än den som redan nu kan förekomma.

Den skärpning av villkorskonlrollen som bör genomföras i samband med att en konsumentförsäkringslag träder i kraft kan enligt min mening komma till stånd inom ramen för gällande principer och organisation, utan att man behöver avvakta att den nyss nämnda utredningen slutförs. Alt villkorsöver­vakningen åtminstone än så länge inte får den vidare inriktning och omfattning som kommittén har utgått frän bör alltså inte hindra att dess förslag i övrigt genomförs. Jag återkommer lill frågan om villkorsgranskning­en i avsniu 2.13.

2.1.4   Kostnadskonsekvenser m. ni.

Vad gäller förslagets kostnadskonsekvenser vill jag erinra om atl premierna för de vanliga försäkringarna har siigit oroväckande under senare år.

Prop. 1979/80:9

26

Orsakerna är i första hand att söka i den allmänna kostnadsutvecklingen och Allmänna ulgångs-ökningen av antalet skadefall. Men också försäkringsbedrägerier och annat punkter missbruk lorde ha drivit upp premienivån. En ytterligare höjning av premierna kan leda till att många konsumenter avstår från sitt försäkrings­skydd. Om kommittéförslaget skulle få ett sådant resultat är det givetvis från social synpunkt olyckligt och ett skäl mol att genomföra förslaget. Frågan i vad mån kommiuéförslagei kan innebära kostnadsökningar för försäkrings­tagarkollektivet måste därför prövas noga.

Det bör å andra sidan beaktas alt den nuvarande lagstiftningen i vissa fall medger att alltför hårda krav slälls på de försäkrade när det gäller förutsätt­ningarna för att få ersäuning vid försäkringsfall. Jag delar kommitténs grundinställning all de försäkrade särskilt vid svåra skador i betydande utsträckning bör ha försäkringsskydd även om de har varit oaklsamma. Det gäller inte bara när de försäkrade har orsakat försäkringsfallet genom oförsiktighet ulan också exempelvis när de har varit mindre varsamma med att lämna upplysningar lill försäkringsbolagel, åsidosatt säkerhetsföreskrifter eller försummat att betala premien i rätt tid. Atl ökad hänsyn tas lill skyddsbehovel ligger i linje med utvecklingen på skadeståndsrättens och trafikförsäkringens områden under senare år. En avvägning måste alltså göras mellan önskemålet om au ersätta förluster och intresset av alt hålla nere premierna och förebygga alt skador uppkommer. Kommitténs förslag grundas också på en sådan avvägning.

Enligt min mening får försäkringsbolagen enligt kommittéförslaget till­räckligt spelrum också för framtiden att utforma försäkringsvillkor som genom ansvarsbegränsningar eller i annan form söker påverka de försäkrade att förekomma skador. Även i övrigt anserjag att kritiken mot förslaget föratt det öppnar alltför stort "slarvutrymme" och underiättar missbruk är överdriven. Förslaget bör till sina konsekvenser jämföras, inte i första hand med de regler som gäller enligt försäkringsavtalslagen utan med den ordning som försäkringsbolagen tillämpar i praktiken. Bolagens praxis är, som nämnis, i mångt och mycket liberalare mot försäkringstagarna än dessa regler. Det skulle föra för långt att här diskutera hur olika bestämmelser i förslaget kan tänkas inverka på bolagens kostnader. Min sammanfallande bedömning är att ett genomförande av förslaget kan leda lill en viss premiehöjning men att denna bör bli så begränsad au den knappast kommer att resultera i något bortfall av försäkringar eller annars fö några allvariigare följder. Verkningarna i fråga om premiekostnaderna torde alltså inte lägga hinder i vägen för att den föreslagna regleringen i sina huvuddrag förverk­ligas.

Även i övrigt är förslaget väl ägnat att läggas till grund för lagslifining. Jag delar också kommiiiéns uppfattning om vilka ämnen som bör bli föremål för reglering. Kommittén har med hänvisning bl. a. till siu förslag om villkors­granskning avstått från att föreslå särskilda bestämmelser bl. a. om riskiäck-ning, beräkning av försäkringsersättning och självrisk. Den omständigheten

Prop. 1979/80:9

27

att någon granskning som avser villkorens ändamålsenlighet inte nu föreslås     Allmänna utgångs-

ger mig inte anledning alt gå ifrån kommitléns ståndpunkt i deima del.

punkter

2.1.5 Lagstiftningens tekniska uiförnwing

Vad jag har sagt hittills innebär sammanfattningsvis alt en delreform av försäkringsrätten bör genomföras, au denna - med vissa begränsningar - bör gälla försäkringar som tecknas av enskilda konsumenter och atl försäkrings-rättskommitténs förslag i sak i det väsentliga bör ligga till grund för reformen.

Kommittén har som nämnts föreslagit alt de nya civilräiisliga bestämmel­serna skall bilda en fristående lag, en konsumentförsäkringslag. Eu alternativ är att föra in de särskilda bestämmelserna i försäkringsavtalslagen. En fördel med en sådan lösning är att systematiken i nordisk försäkringsavtalslagstift­ning skulle kunna i huvudsak förbli enhetlig. Det gäller särskill om man väljer att placera de nya föreskrifterna i eller i anslutning till de skilda paragraferna i försäkringsavialslagen.

Alt föra in de nya bestämmelserna i försäkringsavialslagen skulle emel­lertid ge till resultat en delvis svårtillgänglig reglering. I varje fall på det stadium där reformarbetet inom försäkringsrätten nu befinner sig synes i stället den bästa lösningen vara den som kommittén har förordat. Det är en avgjord fördel för konsumenterna att i en enda lag som bara handlar om konsumenlförsäkringar finna alla bestämmelser som är av praktisk betydelse för deras mellanhavande med försäkringsbolaget på det berörda området.

Au valet alltså nu bör stanna vid en särskild konsumentförsäkringslag får dock inte hindra au frågan om vilken som är den lämpligaste systematiken prövas förutsäiiningslösi underdel fortsatta utredningsarbetet. 1 elt slutske­de kan det visa sig fördelaktigast att åter föra samman samtliga bestämmelser om försäkringsavtal i en enda lag. En annan metod kan vara au reglera alla skadeförsäkringar i en lag och alla personförsäkringar i en annan lag. Vid valet av lagieknisk metod i slutskedet är det ett väsentligt inlresse all så långt möjligt återställa den enhetlighet i den nordiska försäkringslagstiftningen som rubbas genom en svensk delreform i fråga om konsumenlförsäkring­ar.

Som tidigare nämnts bör man inte vara hänvisad enbart till en civilrättslig reglering när det gäller att stärka konsumenternas ställning på försäkrings­området. Som jag kommer att gå in på närmare i det följande bör bl. a. bestämmelser om information lill konsumenterna ha näringsrättslig natur. Jag förordar att också dessa bestämmelser får sin plats i konsumentförsäk­ringslagen. Denna lag kommer alltså, liksom exempelvis konsumentkredit-lagen (1977:981), aU innehålla både civilrätlsliga och offentligräusliga före­skrifter.

Den särskilda civilrätlsliga lagsliftning lill skydd för konsumenterna som hittills har antagits, t. ex. konsumentköplagen, har i princip gjons tvingande

Prop. 1979/80:9

28

till förmån för dessa. Jag anser inte att man bör gå ifrån denna princip när en     Tillämpningsområdet särskild konsumenilagsiiftning nu skall införas inom försäkringsrätien. Det behov av anpassning lill växlande förhållanden som otvivelaktigt föreligger kan tillgodoses genom att en del bestänmielser får lämna rum för precise­ringar eller avvikelser genom försäkringsvillkoren.

Atl de civilrättsliga bestämmelserna i konsumentförsäkringslagen är tvingande enbart mot försäkringsbolagen innebär att dessa fritt kan erbjuda konsumenterna villkor som är gynnsammare än vad lagen kräver. Med detta är emellertid inte sagt att de tvingande bestämmelserna bör utformas som minimiföreskrifier i den meningen att de inte skulle lämpa sig även som normer för normala fall. Flertalet av de bestämmelser som kommittén har föreslagit ärenligt min mening godtagbara som normalregler. Som jag alldeles nyss var inne på måste visseriigen en del föreskrifter i lagen - främst de som gäller åsidosättande avs. k. biförpliktelser-dra ganska vida gränser för rätten att ställa upp försäkringsvillkor som är mindre förmånliga för försäkringsta­garna. Dessa föreskrifter bör emellertid samtidigt ge bindande riktlinjer för hur utrymmet får utnyUjas. Till undvikande av att yttergränsen för bolagens handlande tillika uppfattas som uttryck för en normalstandard kan det vara motiverat att denna teknik utnyttjas i ytterligare någol fall utöver vad kommittén har gjort.

Sammanfattningsvis föreslårjag i fråga om lagstiftningstekniken att den särskilda regleringen lill skydd för konsumenterna på försäkringsområdet tas upp i en fristående lag, som förutom civilrättsliga också innehåller vissa näringsrättsliga bestämmelser, och au de civilrätlsliga bestämmelserna i princip blir tvingande gentemot försäkringsbolagen.

2.2 Tillämpningsområdet

Försäkringsavtalslagen gäller i princip för alla individuella försäkringar. Den gör inte någon skillnad mellan fall där försäkringstagaren är en konsument och fall där han är en näringsidkare. Någon sådan skillnad görs inte heller i de tidigare berörda Allmänna beslämmelserna från 1976. Dessa bestämmelser är dock tillämpliga bara på vissa försäkringsformer, nämligen hem-, villa-, fritidshus-, rese-, motorfordons- och båtförsäkringar.

Som förut nämnts omfattar försäkringsrältskommitténs förslag bara försäkringar som tecknas av konsumenter. Förslaget avser vidare endast de vanligaste slagen av konsumenlförsäkringar, nämligen dem som de allmänna bestämmelserna är lillämpliga på samt olycksfalls- och sjukförsäkringar.

Kommitténs förslag i fråga om tillämpningsområdet har i allmänhet lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Från försäkringshåll påpe­kas dock alt gränsdragningen mot de försäkringar som hålls utanför förslaget kan medföra betydande praktiska nackdelar. Särskilt framhålls de svårigheter som kan uppkomma, ifall skilda regelsystem skall tillämpas på motorfordons-och bålförsäkringar beroende på om försäkringstagaren är en konsument eller

Prop. 1979/80:9

29

en näringsidkare. Vidare förordas att endast sjuk- och olycksfallsförsäkringar     Tillämpningsområdet som ingår i paket tillsammans med skadeförsäkringar av konsumenlkaraklär skall omfattas av den nya lagen. Andra remissinstanser anser att lagens tillämpningsområde bör utvidgas lill au avse även vissa försäkringar som tecknas av näringsidkare, t. ex. lantbruksförsäkring.

Att den nya lagen bör gälla försäkringar som tecknas av enskilda konsumenter har jag redan sagt i föregående avsniu. Frågan är emellertid om det är motiverat atl avgränsa lagens tillämpningsområde till att avse enbart sådana försäkringar. Till stöd föratt lagen ges en vidare tillämpning talar bl. a. au det behov av skydd som lagen är avsedd att ge kan föreligga även i andra fall än då försäkringstagaren aren privatperson. Den som äger eller arrenderar elt mindre lantbruk kan, liksom en småföretagare, en hantverkare eller en annan enskild näringsidkare eller yrkesutövare, vara i samma underläge gentemot försäkringsbolagen som en vanlig konsument.

Å andra sidan bör beakias att försäkringar som tecknas av näringsidkare, inklusive småföretagare, omfattar försäkringsrisker som är av ett annat slag än de som de typiska konsumeniförsäkringarna är avsedda au läcka. Skyddsregler som är direkt inriktade på konsumentförsäkringar passar därför inte alllid så bra vid andra former av försäkringar. 1 varie fall saknas ännu så länge tillräckligt utredningsunderlag för att göra dessa regler lillämpliga utanför området för konsumenlförsäkringar. Som jag lidigare har sagt får behovel av skydd för de andra utsatta grupper av försäkringstagare som inte är konsumenter i stället beaktas under det fortsaiia lagstiftningsarbetet. Liksom kommittén räknar jag dock med att de principer som kommer till uttryck i konsumentförsäkringslagen i praktiken får återverkan även på försäkringar som tecknas av sådana näringsidkare vilkas ställning liknar konsumenternas.

Att konsumentförsäkringslagen skall gälla enbart försäkringar som tecknas av konsumenter behöver dock inte innebära att den skall tillämpas pä alla sädana försäkringar. Det är visseriigen uppenbart att den bör omfatta sådana vanliga försäkringsformer som hemförsäkring, villaförsäkring och fritidshus­försäkring. Dessa kombinerade försäkringar, s. k. paketförsäkringar, inklu­derar skydd mot ett stort antal risker som sammantagna representerar några av de viktigaste försäkringsbara riskerna för konsumenter. Även reseförsäk­ring har sädan betydelse från konsumentsynpunkt atl den bör omfattas av lagen.

Del är däremol någol osäkert om konsumentförsäkringslagen bör avse motorfordonsförsäkring och båtförsäkring. Till skillnad från de förut nämnda försäkringarna tecknas nämligen dessa försäkringar i inte oväsentlig utsträck­ning även av andra försäkringstagare än konsumenter. Som har framhållits under remissbehandlingen skulle det kunna leda till olägenheter för försäk­ringsbolagen att i varie särskilt fall behöva undersöka om försäkringstagaren är en konsument eller en näringsidkare för all veta vilka regler som skall tillämpas. Å andra sidan gör sig konsumeniskyddsintressei siarkl gällande

Prop. 1979/80:9

30

även vid dessa försäkringar. Det är därför inte lillfredsslällande atl ta undan    Tillämpningsområdet dem frän konsumentförsäkringslagen.

En möjlighet för försäkringsbolagen att undgå de gränsdragningsproblem som enligt det nyss sagda skulle kunna uppstå, om motorfordons- och bålförsäkringar förs in under konsumentförsäkringslagen, är att så långt möjligt tillämpa lagens regler på dessa typer av försäkringar även när de tecknas av andra än konsumenter. Enligt min mening torde det i de fiesla fall inte heller finnas något hinder mot en sådan utvidgad tillämpning, åtmin­stone när det inte är fråga om försäkringar som förekommer endast i näringsverksamhet (t. ex. motorfordonsförsäkring för lastbilar eller taxibilar). Jag anser alltså inte alt del behöver uppkomma så stora praktiska avgräns­ningsproblem för försäkringsbolagen att man av den anledningen skulle avstå från att göra den nya lagen tillämplig på motorfordons- och båtförsäkring­ar.

Med hänsyn till del sagda förordar jag att konsumentförsäkringslagen i första hand skall lillämpas på de försäkringar som f. n. omfattas av Allmänna bestämmelser 1976, under förutsättning att försäkringstagaren aren enskild konsument.

Det finns emellertid också vissa andra typiska konsumentförsäkringar där försäkringstagaren skulle kunna sägas ha behov av samma skydd mol oförmånliga försäkringsvillkor. Jag tänker bl.a. på sådana individuella försäkringar som djurförsäkring, framför allt försäkring av hundar, katter och ridhästar, samt försäkring av smycken, pälsar och samlingar av olika slag (t. ex. mynt, sedlar och frimärken). Dessa försäkringar meddelas separat, utan att ingå i någon av de tidigare nämnda paketförsäkringarna. Etl annal exempel är försäkring av ur och kameror. I detla fall ingår försäkringen ofta till en börian i det skydd som en köpare får genom säljarens försorg när han köper varan; om köparen därefter önskar fortsätta med försäkringen, för han överta den som en vanlig, fristående försäkring.

Enligt försäkringsrättskommittén har försäkringsskyddet vid dessa försäk­ringar inte samma ekonomiska och sociala betydelse som vid de försäkrings­former som förut har berörts. De regler som kommittén föreslår i konsu­mentförsäkringslagen passar inte heller till alla delar så bra för de ofta mindre standardbetonade försäkringar som det nu är fråga om. Kommittén anser därför att konsumentförsäkringslagen inte bör omfatta dessa försäkringar. Denna uppfattning har i allmänhet inte kritiserats under remissbehandling­en. Inte heller jag finner skäl att frångå kommittéförslaget på denna punkt.

En annan viktig kategori av konsumentförsäkringar utgörs av personför­säkringar av olika slag som tecknas av en enskild konsument och alltså inte tillhandahålls av exempelvis en arbetsgivare. När det gäller livförsäkring anser emellertid kommittén att betydande skäl talar mot att sådan försäkring tas upp till reglering i detta sammanhang. Förhållandena skiljer sig nämligen i detta fall på flera punkter från dem som gäller vid skadeförsäkring. Däremot

Prop. 1979/80:9

35

den för och omfattningen av försäkringen. Vad som här åsyfias är en sammanfattning i förenklad och klargörande form av de punkter som kan anlas vara av särskild betydelse för konsumenten i normala fall vid försäkring av den typ som det rör sig om. Försäkringsskyddets omfattning skall beskrivas så noga som detta är möjligt ulan att informalionen föriorar i klarhet och lätiillgänglighei. Även belydelsefulla begränsningar i försäkrings­skyddet och andra negativa moment måste nämnas. Det är ibland oundvik­ligt atl premien lill en bönan anges endast ungeräriigt,eventuellt med hjälp av typexempel. I den mån konsumenten anser sig behöva mera ingående upplysningar innan avtalel ingås, l.ex. angående premiens storlek, är det naturiigt att bolaget lämnar ytteriigare information.

Meningen med informationen är alltså försl och främst att konsumenten skall få klart för sig innebörden av ett eventuellt avtal. Syftet böremellertid också vara att konsumenten för ett underlag för att välja bland de olika erbjudanden om försäkring som förekommer på marknaden. Konsumenten böralltså ges föruisäilningarati använda den försäkringsform som svarar bäst mot hans behov och att anlita det bolag som erbjuder det avtal som är mest förmånligt för honom.

Jag föreslår därför en kompletterande regel om au den information som skall lämnas innan etl försäkringsavtal ingås skall vara utformad så, au den underiättar valet av försäkringsform. Olika alternativ som förekommer för försäkringen bör alltså redovisas, t. ex. hel- och halvförsäkring för motorfor­don, stor och liten hemförsäkring, tillägg till försäkringsskyddet av olika slag och skilda självriskbelopp.

Det är vidare önskvärt att de skilda bolagen så långt det låter sig göra följer en gemensam mall för hur den särskilt betydelsefulla informationen skall lämnas. De begrepp som de olika bolagen använder bör t. ex. helst ha en enhetlig innebörd. På så säll får konsumenterna möjlighel all jämföra de olika bolagens erbjudanden i visshet om att jämförelsen avser samma slag av försäkringsskydd. Att i lagen ta upp en uttrycklig föreskrift om att informationen skall vara "marknadstransparent" skulle dock sannolikt föra alltför längt. Jag anser att man kan räkna med alt behovet av enhetlighet kommer att uppmärksammas under riktlinjeförhandlingarna mellan konsu-mentmyndigheterna och försäkringsbranschen. En naturiig ulgångspunkt i delta arbete synes vara de normer som försäkringsbolagen själva gemensamt har börjat utveckla och som redan föreligger bl. a. för hemförsäkring. Det är här fråga om en till innehåll och terminologi standardiserad samling villkor. Det kan ligga nära till hands att på denna grund utveckla elt system enligt vilket etl bolag som marknadsför en försäkring som avviker från en på marknaden utbildad och vedertagen norm (försäkringens omfattning inskränkt, självrisken högre, skadeersättningen lägre etc.) lämnar särskild information om detta. Jag vill dock framhålla att riktlinjearbetet inte får ges en sådan inriktning eller omfattning atl variation och produktutveckling hämmas.

Information om försäkringsvillkoren m. m.

Prop. 1979/80:9

36

Det är naturligt atl informalionen lill den konsument som funderar på atl      Information om teckna en försäkring ges i skriftlig form. Mera generelll hållna upplysningar     försäkringsvillkoren lämnas lämpligen i korta broschyrer som kan erhållas på bolagens försälj-     "' '" ningsställen och hos deras ombud eller som efter kontakt med konsumenten sänds till denne. Att i lagen kräva skriftlig form skulle emellertid kunna leda till onödig omgång, särskilt i brådskande lägen. Det får bli en fråga för konsumentmyndigheterna och i sisla hand marknadsdomstolen atl lämna anvisningar om i vilken form informalionen skall delges konsumenten.

Den föreslagna informationsplikten bör i princip vara obligatorisk, och information skall lämnas utan att konsumenten särskilt begär det. Redan en hänvisning till konsumentens behov gör det emellertid möjligt att anpassa informationen till den aktuella situationen och till konsumentens förutsätt­ningar att bedöma försäkringserbjudandet. Stelheten motverkas också av den nyss berörda friheten att välja form för informationen. Även utöver detla torde det dock vara nödvändigt att modifiera informationsskyldigheten.

För det försia bör det självfallet inte krävas av ett försäkringsbolag all det söker påtvinga en konsument information som denne inte vill ha. Om konsumenten förklarar att han inte önskar information, bör således försäk­ring kunna tecknas utan att information dessförinnan har lämnais.

Även om konsumenten inte uttryckligen har avstått från den föreskrivna informationen, bör information kunna underiåtas, om det finns särskilda hinder mot att lämna informationen innan försäkringen tecknas. Jag tänker framför allt på situationer där det är angeläget för konsumenten att utan omgång kunna få en försäkring och där det skulle leda till fördröjning om informationskravet skulle uppfyllas. Så är ofta fallet när konsumenten har begärt omedelbar försäkring genom ett skriftligt meddelande eller på annal sätt utan personlig kontakt med bolaget. Det kan också finnas andra fall där särskilda hinder möter mot att delge konsumenten de uppgifter som han behöver för att närmare kunna bedöma avtalets innehåll.

Av det sagda framgår att en konsument kan komma att teckna en försäkring utan atl dessförinnan ha fått tillräcklig information om försäkring­en. Vissa centrala uppgifter får han genom försäkringsbrevet. Det är önskvärt att konsumenten utan särskild begäran också tillställs de fullständiga försäkringsvillkoren. Detta sker numera i stor utsträckning. Villkoren kan emellertid behöva vara ganska detaljerade, främst för att tvekan inte skall behöva uppstå vid skaderegleringen om vad försäkringen omfattar. Villkors­häftena är därför inte alltid så tjänliga för att tillgodose det behov av information som konsumenten har i samband med att försäkringsavtalet ingås. Enligt min mening är det särskilt angeläget att konsumenten inte missleds att tro att försäkringsskyddet är mera omfattande än det i verkligheten är. Bolaget bör därför, om det inte har gjorts tidigare, snarast i skriftlig form underrätta honom om sådana viktigare begränsningar i försäkringens omfattning som han inte utan vidare kan antas räkna med. Som exempel kan nämnas det undanlag från stöldskyddet i hemförsäkringen

Prop. 1979/80:9

31

möler enligt  kommittén   inte  samma  hinder  mol  au  olycksfalls-  och     Tillämpningsområdet sjukförsäkring i princip omfattas av den nya lagsliflningen.

Som framhållits under remissbehandlingen finns det flera väsentliga skillnader mellan skadeförsäkring å ena sidan och personförsäkring, däri inbegripet sjuk- och olycksfallsförsäkring, å andra sidan. Som exempel kan nämnas alt flertalet personförsäkringar tecknas med lång avtalstid, dvs. längre än fem år, och ofta varar fram till pensionsåldern. I dessa fall kan det för försäkringsbolaget finnas ett större behov än vid de kortvariga försäkringar som skadeförsäkringarna i regel utgör att under avtalstiden kunna ändra premien och andra försäkringsvillkor. Vidare ger kravet på uppgifier om hälsotillstånd upphov till särskilda problem vid personförsäkringar. Det kan i fråga om dessa försäkringar också finnas anledning att utforma påföljderna för försäkringstagarens underlåtenhet att betala premier på ett någol annat säu än vid skadeförsäkringarna. Enligt min mening måsle dessa och andra frågor utredas ytterligare innan man besiämmer sig för vilka konsument­skyddsregler som bör gälla för personförsäkringarna. För att ta undan dessa försäkringar från konsumentförsäkringslagen talar även au det i en framlid kan bli aktuellt att behandla skadeförsäkringar och personförsäkringar var för sig.

Jag förordar alltså att både livförsäkringar och andra personförsäkringar f. n. hålls utanför konsumentförsäkringslagen. Detta gäller dock bara person­försäkringar som meddelas fristående från andra försäkringar. När en personförsäkring ingär som ett moment i någon av de försäkringar som enligt vad jag förut har sagt bör omfattas av lagen, bör de nya reglerna lillämpas också på personförsäkringsmomenten.

Enligt kommitténs förslag bör ett generelll undantag gälla för försäkringar som grundar sig på gruppavtal eller kollektivavtal. Detta undantag, som har lämnais utan erinran under remissbehandlingen, tar framför alll sikte på personförsäkringar och har därför i de fiesla fall inte någon självständig betydelse vid sidan av det undantag för sådana försäkringar som jag nyss har förordat. Kollektiva skadeförsäkringar är f. n. sällsynta i vårt land. Det är dock inte osannolikt att sådana försäkringar kan komma att bli vanligare. Jag delar kommitléns och remissinstansernas uppfattning alt man inte nu kan överblicka de problem som försäkringar av detta slag kan ge upphov till. De bör därför undantas från lagens tillämpningsområde.

Kommittéförslaget innehåller också elt undantag för försäkringar för vilka "grunder" skall upprättas enligt lagen om försäkringsrörelse, dvs. av regeringen eller försäkringsinspektionen. Detta undantag avser, förutom livförsäkringar och vissa slag av sjukförsäkringar, en särskild form av sakförsäkring, nämligen brandförsäkring för all framtid. Också sådan försäk­ring kan vara konsumentförsäkring, t. ex. dä den gäller en villafastighet. Försäkringar av detta slag torde inte längre meddelas i någon större utsträckning. Däremot finns det f. n. åtskilljga sädana äldre försäkringar. Liksom kommittén anserjag att dessa försäkringar skiljer sig så mycket från

Prop. 1979/80:9

32

vanliga villaförsäkringar att man inte utan vidare kan tillämpa samma regler      Information om för dessa olika slag av försäkringar Ett undanlag bör därför göras för     försäkringsvillkoren försäkringar som avser all framtid. Detta undantag kan lämpligen tas in i      '" m. övergångsbestämmelserna.

Sammanfattningsvis förordar jag atl konsumentförsäkringslagen skall tillämpas på konsumenlförsäkringar som kan hänföras till någon av försäk­ringsformerna hemförsäkring, villaförsäkring, fritidshusförsäkring, reseför­säkring, motorfordonsförsäkring och båtförsäkring, med det undantaget att lagen inte skall gälla försäkringar som grundas på gruppavtal eller kollektiv­avtal eller som avser all framtid. Beträffande motorfordonsförsäkring bör vidare göras den reservationen atl lagen inte skall tillämpas på den obligatoriska trafikförsäkringen, om irafikskadelagen (1975:1410) innehåller andra bestämmelser.

Den omständigheten att konsumentförsäkringslagen inte skall tillämpas på andra konsumentförsäkringar än dem som jag nu harangen innebär inte att försäkringstagarna vid dessa andra försäkringar blir ulan skydd. Försäk­ringsavtalslagen kommer sålunda fortfarande att omfatta dessa försäkringar. Till detta kommer att den villkorsgranskning som jag har berört i avsniti 2.1.3 enligt min mening bör ta sikte på alla slag av konsumentförsäkringar, alltså även sådana som faller utanför konsumentförsäkringslagen. Om villkoren för sådana försäkringar skulle avvika från lagens bestämmelser på ett sätt som inte låter sig motiveras av de särskilda förhållanden som råder för försäk­ringsgrenen, kan detta utgöra en anledning för granskningsmyndigheten atl ingripa. Jag återkommer närmare till denna fråga i avsniu 2.13.

2.3 Information om försäkringsvillkoren m. m.

Den information som försäkringsbolagen lämnar omfattas av bestämmel­serna i marknadsföringslagen (1975:1418). Om etl försäkringsbolag underiå­ter att lämna information som har särskild betydelse från konsumentsyn­punkt, kan alltså marknadsdomstolen enligt 3 § i den lagen ålägga bolaget att lämna sådan information. Bestämmelsen avser endasl brister i den informa­tion som lämnas vid marknadsföring, dvs. i samband med åtgärder som syftar till alt främja avsättningen av produkter. Information som ett försäkrings­bolag lämnar i annat syfte än alt förmå en konsument att teckna försäkring berörs alltså inte av nuvarande lagstiftning.

Talan vid marknadsdomstolen om åläggande enligt marknadsföringslagen förs i första hand av konsumentombudsmannen, som också är chef för konsumentverket. Utmärkande för konsumentverkets verksamhei i infor­mationsfrågor är att verket förhandlar med näringslivets organisationer om hur informationen bör vara utformad. Förhandlingarna kan leda till att verket utarbetar rikllinjer för företagens information (se prop. 1976/77:123 s. 370). Är parterna oense i en fråga som rör informalionen i samband med marknadsföring, kan frågan föras till marknadsdomstolen.

Prop. 1979/80:9

33

Konsumentombudsmannen träffade åren 1971 och 1972 vissa överens-     Information om kommelser med försäkringsbranschen angående informationen till försäk-    försäkringsvillkoren ringstagarna, bl. a. om ändring i försäkringsvillkoren  i samband  med    '" " förlängning av avtalel. Nyligen har konsumentverket och försäkringsbolagen kommit överens om att skriftlig information om möjligheten att få försäk­ringsärenden prövade av allmänna reklamalionsnämnden skall lämnas av bolagen vid marknadsföringen och i samband med skaderegleringen.

Konsumentverket har också inrättat ett s. k. kontaktforum för försäkrings­frågor med företrädare för verket, försäkringsinspektionen och försäkrings­bolagen. I detta forum samarbetar verkel med inspektionen för att tillsam­mans med bolagen åsladkomma bl. a. en förbättrad konsumentinformation på området. Nyligen har beslut fattats om all inrätta en "Konsumenternas försäkringsbyrå". Det är fråga om en central rådgivningsbyrå som skall vägleda och hjälpa enskilda konsumenter i försäkringsfrågor. Verksamheten skall ledas av en stiftelse med konsumentverket, försäkringsinspektionen och försäkringsbranschen som huvudmän.

Också försäkringsinspektionen är alltså engagerad i arbetet på att förbättra försäkringsinformationen. Chefen för budget- och ekonomidepariemenien har i direktiven till den lidigare nämnda uiredningen (E 1979:01) om försäkringsbolagens och försäkringsinspektionens verksamhet gett uttryck för den uppfattningen all inspektionen även i fortsättningen bör utnyttjas i konsumentupplysningsarbelet. Utredningen skall vidare dra upp riktlinjer för hur uppgifterna på områdel lämpligen bör fördelas mellan inspektionen och konsumentverket (Dir. 1978:105 s. 12).

Försäkringsrättskommittén har föreslagit att de allmänna reglerna i marknadsföringslagen om information, som är av offentiigrältslig natur, kompletteras med en mera preciserad regel av civilrättslig karaktär i konsumentförsäkringslagen. Enligt den föreslagna regeln skall etl försäk­ringsbolag på begäran av en konsument vara skyldigt att belräffande premiesatser och försäkringsvillkor som bolaget tillämpar lämna sådan uppgift som är av betydelse för bedömningen av kostnaden för och omfattningen av viss försäkring. Några särskilda bestämmelserom påföljd för underlåtenhet atl lämna information föresläs inte.

Under remissbehandlingen har gjorts gällande att den föreslagna regeln, är alltför begränsad. Bl. a. konsumentverket och LO har vänt sig mol att information enligt förslaget endast behöver lämnas när en konsument begär det. Det flnns också remissinstanser som anser atl förslaget inte ger något ulöver vad som följer redan av marknadsföringslagen och därför inte tjänar något syfte. Flera instanser, som anser att det behövs särskilda och mera långtgående reglerom information på konsumentförsäkringsomrädet, menar att dessa bör samordnas med 3 § marknadsföringslagen och alt samordningen bör ske med 6 och 7 §§ konsumenlkreditlagen (1977:981) som förebild.

En korrekt, fyllig och lättillgänglig information är av slor betydelse för

3 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

34

konsumenterna på olika områden. På siki kan en rätt utformad konsument-     Information om information främja konkurrensen mellan näringsidkarna och på så sätt leda    försäkringsvillkoren lill au produkterna blir billigare och bättre. Behovel av information iill     m. m. konsumenterna framträder inie minsl på försäkringsområdet. Det är svårt för konsumenterna alt bilda sig en uppfattning om försäkringsprodukien. När en försäkring skall tecknas framstår den erbjudna produkten som en samling villkor som ofta är omfattande och krångliga. Men del är inie bara på detla stadium som konsumenterna haren intresse av information. Informations­behovet står kvar under hela den tid avtalet löper. Det för särskild aktualitet när ett försäkringsfall har inlräffat.

Enligt min mening är den bestämmelse om information som försäkrings­räiiskommillén har föreslagit knappasl tillräcklig. Del är visserligen inte möjligt all genom lagregler söria för alt informationsbehovet tillgodoses i alla hänseenden. På några väsentliga punkter bör det dock kunna meddelas bestämmelser som ställer ökade eller mer preciserade krav på försäkringsbo­lagens informationsinsatser.

En reglering av bolagens informationsplikt underlättas om man väljer tekniken all anknyta lill marknadsföringslagens regelsystem. Detta bygger som nämnts på atl resultat i allmänhet kan åstadkommas genom att överenskommelser träffas mellan myndigheterna och näringsidkarsidan och genom all riktlinjer ulfärdas för informationen där det behövs. Härigenom uppnår man smidighet vid utformningen av näringsidkarnas ansvar. Samti­digt finns del möjlighet att tvinga fram information, om frivilliglinjen inte skulle ge önskat resultat. Jag föreslår att bestämmelserna i konsumentför­säkringslagen får näringsrältslig och inte civilrätlslig karaktär och samordnas med marknadsföringslagen. Metoden gördel möjligt att underlåta all direkt i lagtexten låsa fasl detaljer om informationsskyldighetens innebörd.

Vad härefter gäller reglernas innehåll är det enligt min mening klart att ett försäkringsbolag som erbjuder konsumentförsäkring också bör lämna den information som behövs för atl konsumenten skall kunna bedöma kostnaden för och omfattningen av försäkringen. En grundläggande information av detta slag skall konsumenten inte behöva göra särskild framställning om, utan den bör i regel ingå som en naturlig del i bolagets erbjudande. Frågan om en sådan information kan i och för sig redan nu tas upp av konsumentmyn­digheterna med stöd av 3 S marknadsföringslagen. Denna beslämmelse är emellertid mycket allmänt hållen och bör enligt min mening kompletteras med föreskrifter som är inriktade på de särskilda informationsproblem som möter vid marknadsföring av försäkring. De kompletterande föreskrifterna bör la sikte på den situation som föreligger när en konsument slår i begrepp atl teckna en försäkring. Föreskrifterna bör emellertid indirekt också kunna vara till ledning för bolagens annonsering och marknadsföring i övrigt.

Till en börian bör således föreskrivas atl ett försäkringsbolag innan en försäkring tecknas skall lämna den information om sina premier och andra försäkringsvillkor som konsumenten behöver för att kunna bedöma kostna-

Prop. 1979/80:9

37

som numera gäller för stöldbegäriig egendom som förvaras i källare eller pä     Information om vind.  En annal exempel är att ersättning  för föriust  av  pengar och     försäkringsvillkoren värdehandlingar ersätts med högst 3 000 kr. varav kontanter med högst 1 000     m. m. kr. Det är viktigt att informationen görs tydlig och lättillgänglig, så aU så många försäkringstagare som möjligt verkligen tar del av den. Jag föreslår alt en bestämmelse om delta tas in i konsumentförsäkringslagen.

Den informationsplikt som jag hittills har föreslagit tar alltså sikte på innehållet i det ursprungliga avtalet mellan försäkringsbolaget och konsu­menten. Enligt vad jag föreslår i det följande (avsnitt 2.6.3) bör försäkrings­bolaget kunna begära ändring av försäkringsvillkoren i samband med att etl försäkringsavtal förnyas för ytterligare en period. I undanlagsfall bör bolaget kunna driva igenom ändring av villkoren också under löpande försäkringslid (avsnitt 2.7.2). Kommittén har föreslagit civilrättsliga bestämmelser som för sådana fall ålägger försäkringsbolaget alt självmant underrätta försäkringsta­garen om skälen för villkorsändringen och om dess innebörd. Någon påföljd för underlåtenhet att följa föreskrifterna har inte föreslagits.

En ordning som den föreslagna, vilken innebär att konsumenterna binds vid nya villkor genom underiåtenhet att reagera, gör det angeläget att korrekt information om villkorsändringen lämnas konsumenterna i förväg. Jag ansluter mig därför till kommitténs förslag om informationsskyldighet för bolagen. Beslämmelserna i detta ämne bör emellertid följa övriga bestäm­melser om information och liksom dessa ges näringsrättslig karaktär. Härigenom kan de inordnas i marknadsföringslagens sanktionssystem.

Kommitténs huvudbestämmelse om informationsskyldigheten innebär att försäkringsbolaget på begäran av försäkringstagaren även sedan försäkring har tecknats är skyldigt atl lämna uppgifter om premierna och om andra försäkringsvillkor som berör avtalet. Begäran kan t. ex. avse frågan hur premien har beräknats. En särskild föreskrift som berättigar försäkringslaga-ren till sädana upplysningar under försäkringstiden bör ingå bland de informationsbestämmelser som nu föreslås.

Enligt min mening finns det ocksä i samband med skaderegleringen behov i etl par hänseenden av föreskrifter om skyldighet för försäkringsbolagen att lämna information.

Även om del alldeles övervägande antalet skadefall regleras utan au några konfiikier uppslår kan del givelvis inte undvikas alt fall ibland uppkommer där den enskilde och försäkringsbolaget inte kan komma överens. I sådana situationer står ofta flera olika organ lill buds för lösning av konflikten.

Inom försäkringsbranschen finns sålunda etl anlal nämnder av olika slag dit tvistiga frågor kan hänskjutas. En del av dessa nämnder är gemensamma för hela branschen. Konsumenterna kan i regel inte själva påkalla prövning hos dessa nämnder. Etl undantag gäller i fråga om trafikförsäkringsansial-ternas nämnd, som har kommil lill som etl led i den statliga kontrollen över bolagens skötsel av trafikförsäkringen. Några av de större bolagen har inrättat egna interna nämnder. Bland dessa finns både rådgivande och direkt

Prop. 1979/80:9

38

beslutande organ. Till bolagens interna nämnder kan konsumenterna i regel     Information om själva anmäla tvistiga ersättningsfrågor. Tvister i anledning av försäkring kan    försäkringsvillkoren också prövas i utomprocessuell ordning av allmänna reklamalionsnämnden,     '" '" som är ell statligt organ. Beträffande de olika nämndernas sammansättning och verksamhet hänvisas till kommillébetänkandel s. 65 ff.

Tvister i anledning av försäkring kan naturiigtvis liksom andra tvister i regel även bli föremål för rättegäng vid allmän domstol, antingen i ordinär ordning eller i det förenklade förfarande som regleras i lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden. I allmänna försäkringsvillkor förekommer ibland bestämmelser om alt tvist om värdering av egendom skall hänskjutas lill skiljemän.

Inte sällan saknar en enskild försäkrad kunskap om atl andra möjligheter än domstolsvägen slår lill buds när han vill fö till stånd en prövning av om försäkringsbolagets ställningstagande i ett skadeärende är riktigt. Under alla omständigheter kan han ha svårt att utan hjälp få klart för sig vilket eller vilka organ som han kan vända sig till i det särskilda fallel. Som nämnts har en överenskommelse nyligen träffats mellan konsumentverket och försäkrings­bolagen om all bolagen bl. a. vid skaderegleringen skall lämna information om möjligheten att anlita allmänna reklamationsnämnden. Enligt min mening bör bolagen i samband med skaderegleringen skrifiligen upplysa också om de övriga instanser vid vilka en prövning av en tvist kan bli aktuell. Så sker f. ö. ofta redan nu. En föreskrift om en sådan skyldighel bör införlivas med konsumentförsäkringslagens informationsbestämmelser. Därvid bör dock förbehåll göras för situationer då del är obehövligt all upplysning lämnas. Jag tänker främst på fall där del slår klart all konsumenten för den ersällning han begär eller då skadan blir reparerad genom bolagets försorg.

Enligt vad jag föreslär i det följande (avsnitt 2.12) bör anspråk på försäkringsersättning enligt huvudregeln preskriberas om inte den försäkrade väcker talan mot bolaget inom tre år från det atl han fick kännedom om att fordringen kunde göras gällande och i varie fall inom lio år från det an fordringen tidigast hade kunnat göras gällande. I de fall då del föreligger en praktiskt beaktansvärd risk för att den försäkrade genom att dröja med atl väcka lalan skall få sin fordran preskriberad, bör försäkringsbolagel vara skyldigt an i samband med skaderegleringen fösta den försäkrades uppmärk­samhet på denna risk. Också denna information bör lämnas skriftligen.

Som jag lidigare har nämnt innebär mitt förslag att informationsföreskrif­terna anknyts till marknadsföringslagens påföljds- och kontrollsystem. Delta gäller även till den del informationen inte ingår som ett led i bolagens marknadsföring. Frågan om hur myndighelsövervakningen i olika hänseen­den av försäkringsbolagens informationsskyldighet skall ordnas bör slutligt lösas när resultatet av den tidigare nämnda försäkringsutredningen före­ligger. I avvaktan på detta bör det ankomma på konsumentverket att i nära samarbete med försäkringsinspektionen förhandla med försäkringsbolagen

Prop. 1979/80:9

39

om den närmare utformningen av informationsskyldigheten och att utfärda behövliga riktlinjer. Frågan huruvida uppgiften kräver någon resursförstärk­ning hos konsumentverket får prövas i anslutning till de åriiga anslagsfrå­gorna.

1 konsumentköplagen (1973:877) flnns elt par bestämmelser, 7 och 14 §§, enligt vilka vilseledande eller utebliven information om en varas beskaffen­het under vissa förhållanden kan leda till att varan skall anses behäftad med fel. Konsumenten kan i så fall bl. a. rikta köprältsliga anspråk mot säljaren. Denne har med andra ord en civilrättsligt ansvar för sin reklam.

Försäkringsräuskommitién har i sitt betänkande tagii upp frågan om en motsvarande reglering av försäkringsbolagens informationsansvar. Kommit­tén har emellertid avvisat tanken på en sådan reglering och hänvisat till att förhållandena vid försäkring är andra än vid köp. Några remissinstanser har ifrågasatt om inte försäkringsbolagens civilrätlsliga ansvar likväl borde regleras.

Den marknadsrättsliga reglering som jag nyss har föreslagit innebär alt försäkringsbolagen åläggs etl belydande ansvar för informationen lill konsu­menterna. Det är befogat att även i övrigi ställa höga krav på den information som försäkringsbolagen lämnar, inte minst i sin reklam. Med stöd av de allmänna beslämmelserna i 2 och 3 SS marknadsföringslagen kan konsu­mentmyndigheterna ingripa, om informalionen i marknadsföringen är missvisande eller otillräcklig. Alt härutöver införa regler om civilrättsligt ansvar för brister i informalionen anserjag inte vara av behovet påkallat. Jag vill liksom kommittén tillägga atl frånvaron av sådana regler inte utesluter alt en domstol som prövar en tvist mellan ett försäkringsbolag och en försäkringstagare kan komma att lägga bolaget lill last att det i sin reklam har lämnat missvisande uppgifterom t. ex. försäkringens omfattning. Bl. a. kan delta föranleda all ell villkor jämkas med stöd av 36 S avtalslagen.

Liksom kommittén anserjag att det inte heller finns tillräckliga skäl att föreslå särskilda regler för del fallel alt ell försäkringsombud har medverkat vid tillkomsten av ell försäkringsavtal eller senare under avtalstiden. Dessa frågor får som nu avgöras efter allmänna överväganden. Som kommittén har påpekat lär försäkringsbolagen i de fall då del är utrett atl ett ombud har lämnat missledande information inte kunna undandra sig de ekonomiska konsekvenserna av detta.

Rätten alt teckna försäkring

2.4 Rätten att teckna försäkring

En konsument har f. n. inte någon rält atl teckna en försäkring, om försäkringsbolagel av någon anledning inte skulle vilja ha honom som försäkringstagare. Det är visseriigen sällsynt att ett försäkringsbolag vägrar att meddela en sakförsäkring som bolaget normalt tillhandahåller allmänhe­ten. Inom vissa distrikt med slor skadefrekvens kan del dock hända alt försäkringstagarens person prövas mer ingående än som annars är vanligt. En

Prop. 1979/80:9

40

prövning av om en försäkring skall meddelas lorde också ibland förekomma      Rätten att teckna vid särskilda försäkringsgrenar, t. ex. vagnskadeförsäkring för motorfor-     försäkring don.

Enligt försäkringsräuskommitién är del inte tillfredsställande atl en konsument som vill teckna en försäkring är helt beroende av försäkringsbo­lagets ensidiga beslut. Kommittén föreslår därför en bestämmelse som innebär att en konsument har rätl all teckna en försäkring som försäkrings­bolagel tillhandahåller allmänheten. Undantag skall enligt förslaget gälla endast om det föreligger särskilda skäl, t. ex. då konsumentens ansökan avser brandförsäkring av ett objekt som befinner sig i ett speciellt brandfarligt område.

Kommitténs förslag har allmänt godtagits eller lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. Även jag anser att det är av värde med en lagfösl skyldighel för försäkringsbolagen atl meddela sådana försäkringar som faller under konsumentförsäkringslagen, om inte speciella förhållanden föreligger. Jag ansluter mig därför till detta förslag. Jag återkommer i special­moliveringen till de undantagsfall då en försäkring bör kunna vägras.

Kommittén har vidare föreslagit att en konsument som har vägrats att teckna en försäkring skall kunna fö försäkringsbolagets beslut prövat vid domstol. Talan mot beslutet måste dock enligt förslaget väckas inom 14 dagar från den dag då bolaget meddelade konsumenten sitt beslut.

Under remissbehandlingen har inte framkommit någon erinran mot atl en konsument skall kunna vända sig till domstol för att fö ett avslagsbeslut prövat. Flera remissinstanser anser dock att lidsfristen för att väcka talan är alltför kort.

För att en rätl att teckna försäkring skall ha någon verklig innebörd krävs -förutom att försäkringsinspektionen ägnar uppmärksamhet ål bolagens praxis - att denna rätt kan hävdas i rättslig ordning. Som kommittén har föreslagit bör prövningen ankomma på allmän domstol. Om ett försäkrings­bolag utan fog avslår en begäran att teckna försäkring, bör domstol alltså kunna förklara alt konsumenten har rätt att teckna försäkringen och alt försäkringstiden skall böria vid den tidpunkt som skulle ha gällt om bolaget hade bifallit konsumentens begäran om försäkring. Möjligheten att vinna en sådan förklaring bör dock stå öppen bara under en kortare tid. Annars skulle konsumenten kunna vänta med all väcka talan för att se om det inträffar ett försäkringsfall under den tid som försäkringen borde ha gällt. Jag håller dock med de remissinstanser som har ansett att konsumenten behöver en något längre talefrist än den som kommittén har föreslagit. En tidsfrist på en månad utgör enligt min mening en lämplig avvägning mellan de motstående intressen som här gör sig gällande.

En rätt att få ett avslagsbeslut prövat vid domstol fömtsätter att försäk­ringsbolaget är skyldigt att ange skälen för sitt beslut. Kommittén har också föreslagit en bestämmelse av detta innehåll. Beslämmelsen innebär vidare att försäkringsbolaget i samband med beslutet skall erinra konsumenten om vad denne skall iaktta om han vill få beslutet prövat. Förslaget har lämnats utan

Prop. 1979/80:9

41

erinran av remissinstanserna och är även enligt min mening lämpligl.    Försäkringsliden Skyldigheten att lämna de uppgifier som jag nu har beröri bör ha fullgjorts innan den förut angivna månadsfrisien böriar löpa. Annars skulle syftet med regleringen läll kunna gå förioral.

Att konsumenten kan få elt obrutet försäkringsskydd genom att väcka talan inom den tid som jag nu har förordat torde ha mindre värde för honom, om det dröjer en avsevärd tid innan målet avgörs. Är frågan om rätten atl teckna försäkring del minsta tveksam, tvingas konsumenten i praktiken att försöka få en försäkring hos ett annat försäkringsbolag. Annars riskerar han att stå utan försäkringsskydd under en kanske lång tid för den händelse domstolen till slut lämnar hans talan utan bifall. För att rätten lill domstolsprövning skall kunna fö tillräcklig praktisk betydelse bör konsumen­ten ha möjlighet alt utverka ett interimistiskt beslut av domstolen i avvaktan på att frågan om hans rätt alt teckna försäkringen har blivit slutligt avgjord. Jag förordar därför atl kommiuéförslagei kompletleras med en regel av detla innehåll.

En fråga som har nära samband med rätten att teckna en försäkring är rätten att fö försäkringen förnyad när försäkringstiden går ut. Den frågan återkommer jag till i avsniti 2.6.1.

2.5 Försäkringstiden

Försäkringsavtalslagen innehåller inte några regler om försäkringstiden, dvs. den tid för vilken avtal träffas om en försäkring. Däremot reglerar lagen vid vilken tidpunkt försäkringsbolagets ansvarighet inträder och i vilka fall ansvarigheten får suspenderas under försäkringsliden på grund av underlå­tenhet att betala premier.

Inte heller Allmänna bestämmelser 1976 innehåller särskilda regler om försäkringsliden, frånsett en föreskrift om när försäkringstiden börjar löpa i fall då begynnelsedagen är avtalad samt en föreskrift om att försäkringsliden är eu år om inte annat anges i försäkringsbrevet. Även om del inte sägs uttryckligen, bygger de allmänna beslämmelserna på alt försäkringstagaren är skyldig atl betala premie för hela försäkringstiden också i fall då försäkringsbolagets ansvarighet är suspenderad under en tid lill dess all premien har betalts.

Enligt försäkringsrättskommittén bör försäkringstiden normalt inte vara längre än etl år. Kommittén föreslår därför en bestämmelse av detta innehåll, liksom en regel om när försäkringstiden skall böria i fall då detla inte framgår av avtalet eller omständigheterna. Slutligen föreslår kommittén att försäk­ringstiden normalt skall utgöra också ansvarslid. Försäkringsbolaget skall alliså i princip ansvara för inträffade försäkringsfall under hela försäkrings-tiden.

Förslaget om ett principiellt förbud mot en längre försäkringstid än ett år har tillstyrkts eller lämnais utan erinran under remissbehandlingen. F. n. är fierårsavtal ovanliga vid konsumenlförsäkringar, och försäkringsbolagen

Prop. 1979/80:9

42

torde inte heller ha några planer på att böria tillämpa sådana längre Förnyelse av försäkringstider. En regel om längsta lillålna försäkringslid kan därför, försäkringen åtminstone i nuläget, synas ha mindre praktisk betydelse. Inte desto mindre delar jag uppfattningen att det är av värde om det direkl framgårav lagen alt en försäkringstagare har möjlighel all minsl en gång om året pröva om han vill behålla försäkringen eller om han eventuellt skall gå över lill ett annat försäkringsbolag som kan erbjuda villkor vilka av olika skäl passar honom bättre. Jag tillstyrker därför kommittéförslaget i denna del. Liksom kommit­tén anser jag det inte lämpligt atl uppla en regel om kortaste tillåtna försäkringstid.

I allmänhet framgår det av försäkringsavtalet eller omständigheterna i övrigt när en försäkring skall böria gälla. För de undantagsfall då denna fråga är oklar behövs dock enligt kommittén en beslämmelse som preciserar tidpunkten för försäkringstidens början. Kommitléns förslag innebär att försäkringsliden i dessa fall börjar klockan noll dagen efter den då försäk­ringstagaren avgav ett meddelande till försäkringsbolaget att han ville teckna försäkringen. Ett undantag föreslås dock för fall då försäkringen tecknas genom au försäkringstagaren betalar premien elier då försäkringen i annat fall är giltig endast under förutsättning att premien betalas senast vid försäk­ringsiidens början. 1 dessa fall skall försäkringsliden böria först klockan noll dagen efter den då premien betalades.

Remissinstanserna anser i allmänhet att detta förslag utgör en lämplig reglering. Jag delar denna uppfattning och förordar därför aU förslaget genomförs.

En viktig fråga är om försäkringsbolagets ansvarighet för inträffade försäkringsfall skall, liksom f. n, kunna suspenderas under försäkringsliden i fall dä försäkringstagaren inte har betalt premien. Den frågan behandlas närmare i avsniti 2.8.2, tillsammans med spörsmålet i övrigi om påföljden för bristande premiebelalning. Jag vill dock redan nu som min principiella inställning ange att etl försäkringsbolag inte bör kunna frila sig från försäkringsansvar på grund av försäkringstagarens beteende men samtidigt behålla rätten atl kräva ut premie för tiden därefter. Enligt min mening är det lämpligt att detta framgår av en uttrycklig beslämmelse i lagen.

Bortsett från att försäkringsbolagets ansvarighet f. n. kan suspenderas under försäkringstiden på grund av försäkringstagarens underiåtenhet alt betala premier torde ansvarstiden normalt sammanfalla med försäkringsti­den. I likhet med kommittén anserjag alt lagen bör innehålla en bestämmelse som slår fast detla.

2.6 Förnyelse av försäkringen

2.6.1 Rällen atl förnya försäkringen

Lika litet som en konsument f. n. har rätt att teckna en försäkring, om försäkringsbolaget inte vill ha honom som försäkringstagare, kan den som

Prop. 1979/80:9

43

har tecknat en försäkring kräva att få försäkringen förnyad vid försäkrings-     Förnyelse av tidens utgång, om försäkringsbolaget vill bli av med honom som försäkrings-    försäkringen tagare. Allmänna bestämmelser 1976 utgår dock från att försäkringsbolagel underlåter att förnya en försäkring endast då det finns särskilda skäl.

I avsnitt 2.4 har förordats att ett försäkringsbolag i fortsättningen skall kunna vägra en konsument att teckna en försäkring endast om det finns särskilda skäl. Enligt försäkringsrättskommittén bör motsvarande princip gälla också i fråga om försäkringstagarens rätt au förnya försäkringen. Kommittén föreslår därför en uttrycklig regel om detla. Detta förslag har lämnats utan erinran under remissbehandlingen.

Även enligt min mening bör en försäkringstagare ha rätl att förnya sin försäkring, om inte särskilda skäl talar emot det. Bedömningen av om försäkringsbolaget har särskilda skäl att vägra att meddela en försäkring behöver emellertid inte alllid vara densamma när försäkringen skall förnyas som när den tecknas första gången. Liksom kommittén anser jag att ett försäkringsbolag som en gång har meddelat en försäkring får anses ha tagit på sig ett visst ansvar för att försäkringstagarens försäkringsbehov tillgodoses även i fortsättningen. Försäkringsbolaget bör alltså inte utan vidare kunna använda försäkringstidens utgång som anledning att tvinga över en försäk­ringstagare som betraktas som en ogynnsam risk lill etl annat försäkrings­bolag. Erfarenheterna från den försäkringslid som har förflutit kan å andra sidan ibland utgöra en befogad anledning för försäkringsbolaget att inte vilja förnya försäkringen. Jag återkommer närmare till denna fråga i specialmoti­veringen.

Enligt kommitléns förslag skall en försäkringstagare som har vägrats atl förnya sin försäkring kunna få försäkringsbolagets beslul prövat vid domslol. En förutsättning är dock alt han väcker talan innan försäkringen har upphört atl gälla. Denna tid har kritiserats av flera remissinstanser som alllför kort. I övrigt har kommitténs förslag lämnais utan erinran under remissbehandling­en.

I fråga om rällen alt få försäkringsbolagets beslut prövat av domstol kan jag hänvisa lill vad jag har sagt i avsnitt 2.4 beträffande det motsvarande fallet att en konsument har vägrats all teckna en försäkring. I enlighet med den ståndpunkt som jag då intog bör fristen för att väcka talan vid domstol vara något längre än den som kommittén har föreslagit. Tidsfristen kan lämpligen bestämmas till en månad, räknat från den dag försäkringsbolaget meddelade sitt beslut och angav skälen för beslutet saml erinrade försäkringstagaren om vad han skall iaktta, om han vill fö beslutet prövat. För den händelse beslutet har meddelats mer än en månad i förväg bör dock föreskrivas att tiden för att väcka lalan aldrig gär ut före den tidpunkt då uppsägningen skulle få verkan.

Prop. 1979/80:9

44

2.6.2 Automatisk fömyelse vid utebliven uppsägning?

Försäkringsavtalslagen innehåller inte någon allmän regel om att en försäkring automatiskt förnyas om den inte sägs upp före försäkringsiidens utgång. Endast i frågaom brandförsäkringar som har ingåtts fören tid av ett år häri 84 S upptagits en bestämmelse av detta slag. I övrigi föreskrivs 131 Satt förbehåll i försäkringsavtalet om att försäkringen vid utebliven uppsägning förnyas för längre tid än ett år får åberopas endast om försäkringsbolaget senast en månad i förväg har erinrat försäkringstagaren om förbehållet.

Enligt Allmänna bestämmelser 1976 förnyas en försäkring endast om försäkringstagaren betalar premien för den nya avtalsperioden. Försäkrings­bolagel skall genom au sända ut en avi underrätta försäkringstagaren om denna premie. Försäkringstagaren har därefter en månad på sig att betala premien. Underlåter han det, upphör försäkringen. Vill försäkringsbolagel inte förnya försäkringen, skall försäkringstagaren underrättas om detta senasi 14 dagar före försäkringstidens utgång.

Försäkringsrättskommiiiéns förslag innebär au en försäkring automatiskt förnyas, om inie någon av parterna säger upp försäkringen till försäkringsti­dens utgång. Belräffande en uppsägning från försäkringstagarens sida gäller endast det kravel atl den skall ha gjorts före försäkringstidens utgång. Försäkringsbolagel får däremol säga upp försäkringen endast om del finns särskilda skäl. Etl skriftligi meddelande om uppsägningen måsle vidare avsändas till försäkringstagaren senast 14 dagar före försäkringstidens utgång.

Enligt kommittéförslaget förnyas försäkringen alltså vid utebliven uppsäg­ning, oavsett om försäkringstagaren har betalt premien för den nya försäk­ringstiden eller ej. Betalar han inte premien, gäller den nya försäkringen till dess au den upphör på grund av en uppsägning från försäkringsbolagels sida med anledning av betalningsförsummelsen eller försäkringstagaren tecknar en motsvarande försäkring hos etl annal försäkringsbolag.

Remissinstanserna har i allmänhet godtagit kommittéförslaget i denna del. Framför alll från försäkringshåll riktas dock kritik mot förslaget alt en försäkringstagare som inte vill förnya sin försäkring måste säga upp den före försäkringstidens utgång och inte, som f. n.,bara kan underlåta atl belala den nya premien. Enligt dessa remissinstanser är det risk för au den föreslagna ordningen i de flesta fall inte kommer all iakttas. Försäkringsjuridiska föreningen anser att försäkringstagaren bör ges möjlighet att säga upp försäkringen även efter försäkringstidens utgång, om försäkringen har förnyats i fall då han inte har betalt den nya premien.

Den som har beslutat sig föratt inte fortsätta med sin försäkring torde f. n. i allmänhet inte räkna med att behöva upplysa försäkringsbolagel om delta. Det naturliga är i stället att bara underlåta att betala den nya premien. Detta talar för all en försäkring bör förnyas endast efter en aktiv åtgärd från

Förnyelse av försäkringen

Prop. 1979/80:9

45

försäkringstagarens sida. Den åtgärd som framför allt kan krävas är att han     Förnyelse av

betalar premien för den förnyade försäkringen.

försäkringen

Emellertid måste beakias att de flesta försäkringstagare torde ha elt intresse av alt få sina försäkringar förnyade. Man kan inte räkna med alt en försäk­ringstagare som vill ha sin försäkring förnyad alltid håller reda på exakt när försäkringstiden löper ut och av sig själv betalar premien eller vidtar annan ålgärd för au försäkringen skall fortsätta att gälla efter denna tidpunkt. Försäkringen måste därför under alla omständigheter behålla sin gillighet under viss lid efter det att försäkringstagaren har fått meddelande om förnyelse genom premieavi eller i annan form. Men detta är enligt min mening inte nog. Man kan nämligen inte bortse från risken att försäkrings-lagaren av misstag eller av annan liknande orsak underiåter alt betala den nya premien i rätl tid eller att på annat säu ge till känna au han vill behålla försäkringen. Om denna underiåtenhet skulle medföra att han under en tid ställs utanför försäkringsskydd, kunde resultatet bli ödesdigert för honom. Reglerna måste utformas så att sådana konsekvenser undviks.

Försäkringsbolaget kan naturiigtvis inte bli bundet av etl rent påstående i efterhand av försäkringstagaren huruvida hans underlåtenhet alt betala den nya premien och att på annal sätt höra av sig har berott på att han inte längre vill ha försäkringen eller på att han endast har glömt förnyelsen e.d. Vill försäkringstagaren atl försäkringen skall upphöra, krävs därför att han uttryckligen ger detta till känna på annat vis än genom alt bara låla bli alt betala premien för den nya avtalsperioden.

Slutsatsen av vad jag nu har sagt är alt en försäkring bör förnyas automatiskt, om inte försäkringstagaren före försäkringstidens utgång säger upp försäkringen muntligen eller skriftligen. Någon särskild uppsägningstid bördock inte krävas. Med uppsägning bör likställas att försäkringstagaren tecknaren motsvarande försäkring hos ett annal försäkringsbolag. Att denna ordning kan utgöra en olägenhet för del fåtal som inte längre vill ha någon försäkring kan enligt min mening inte hjälpas. Denna olägenhet lorde f. ö. till slor del kunna molverkas genom att försäkringsbolaget samtidigt med avin om den nya premien tydligt informerar försäkringstagaren om vad han har att iaktta för all undvika alt försäkringen förnyas.

Trots sådana åtgärder är det emellertid troligt att en ordning med aulomalisk förnyelse kommer att medföra att en och annan försäkringstagare för sin försäkring förnyad mot sin vilja. Det är då angeläget att han kan bli av med försäkringen så snart han, t. ex. genom en påminnelse om den nya premien, för klart för sig atl försäkringen inte har upphört enbart genom hans underlåtenhet att betala denna premie. Försäkringstagaren bör därför i detla läge kunna säga upp försäkringen med omedelbar verkan ulan att ange någol skäl. Försäkringen bör också upphöra, om det visar sig att försäkringstagaren har gått över lill ett annat försäkringsbolag efter försäkringstidens utgång.

Under alla förhållanden kommer en försäkring som har förnyats lill följd av

Prop. 1979/80:9

46

ett förbiseende från försäkringstagarens sida inte atl gälla under någon längre     Förnyelse av tid. Försäkringstagarens underlåtenhet att betala den nya premien medför     försäkringen givetvis att försäkringsbolaget säger upp försäkringen ganska snart efter det att dröjsmålet har inträtt. Och skulle en sådan uppsägning av någon anledning utebli, bör försäkringsbolaget efter en tid gå miste om premien för den nya avtalsperioden. Detta återkommer jag till i avsniti 2.12.

För det fallet alt försäkringsbolaget anser sig ha särskilda skäl att inte förnya försäkringen förden följande avtalsperioden följer som en konsekvens av vad jag förul har sagt att bolaget måste säga upp försäkringen före försäkringstidens utgång för att hindra att förnyelse sker. Denna uppsägning bör göras i så god lid alt försäkringstagaren får tillfölle att skaffa sig en motsvarande försäkring hos ett annat försäkringsbolag innan försäkrings­skyddet upphör. Den uppsägningslid på 14 dagar före försäkringstidens utgång som har föreslagits av kommittén ulan någon erinran av remissin­stanserna torde vara tillräcklig för detta ändamål. Jag tillstyrker därför detla förslag.

För alt försäkringsbolagets uppsägning skall få verkan bör del i och för sig vara tillräckligt att ell skriftligt meddelande om uppsägningen avsänds till försäkringstagaren inom den tid som jag nyss har förordat. Har meddelandet försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som försäk­ringstagaren inte har kunnat råda över, kan det dock leda lill obilliga resultat för honom om försäkringen upphör på grund av denna uppsägning. Försäk­ringsrättskommittén har därför föreslagit alt, om försäkringstagaren gör sannolikt au eu sådant fall föreligger, försäkringen skall upphöra tidigast en vecka efler den dag då meddelandet kom försäkringstagaren lill hända och senast tre månader efter den dag då försäkringsbolagel avsände meddelandet till honom. Detta förslag har i allmänhet lämnais ulan erinran vid remiss­behandlingen. Även jag ansluter mig till förslagel.

De regler som jag nu har förordat om att en försäkring automatiskt förnyas, om den inte sägs upp före försäkringstidens utgång, tar sikte enbart på sådana försäkringar som är av del slag att de brukar förnyas. Detla är fallet med de flesta av de försäkringar som konsumentförsäkringslagen omfattar. Ett undantag gäller dock för framför allt reseförsäkringar. En underlåtenhet från försäkringsbolaget eller försäkringstagaren all säga upp en sådan försäkring bör naturiigtvis inte medföra att den automatiskt förnyas. De förordade reglerna bör därför inte gälla, om del framgår av avtalel eller omständighe­terna aU försäkringen inte skall förnyas.

2.6.3 Åndring av försäkringsvillkoren vid förnyelse av försäkringen

Något hinder finns inte f. n. mot att ett försäkringsbolag ändrar premien eller andra försäkringsvillkor i samband med atl en försäkring förnyas. Enligt Allmänna bestämmelser 1976 skall försäkringsbolaget emellertid i ett sådant fall underrätta försäkringstagaren om de nya villkoren senast då avin om den

Prop. 1979/80:9

47

nya premien sänds ut. I bestämmelserna anges inte när premieavin senasi måste tillställas försäkringstagaren. Som tidigare har nämnis har denne dock alltid minst en månad på sig alt betala premien sedan avin sändes ut.

Försäkringsrältskommiltén föreslår inte några begränsningar i försäkrings­bolagens rätt atl ändra försäkringsvillkoren för en ny avtalsperiod. Enligt kommiuéförslagei måste försäkringsbolaget emellertid i ett sådant fall säga upp försäkringen till försäkringsiidens slut för ändring av villkoren. Vidare krävs alt försäkringsbolaget senast 14 dagar före denna tidpunkt avsänder ett skriftligt meddelande till försäkringstagaren om uppsägningen med uppgifi om de nya villkor som erbjuds. Är dessa krav uppfyllda och förnyas försäkringen på grund av försäkringstagarens underlåtenhet att säga upp den lill upphörande, sker förnyelsen på de erbjudna villkoren. Iakttas inte del angivna förfarandet, förnyas försäkringen däremol på oförändrade villkor för den lid som motsvarar den senast gällande försäkringstiden.

Kommitténs förslag har lämnais ulan erinran av de fiesla remissin­stanserna. Svenska försäkringsbolags riksförbund förordar dock att någon särskild tidsfrist inte uppställs för försäkringsbolagets rält all säga upp en försäkring till försäkringstidens utgång för ändring av försäkringsvillkoren. Folksam går inte lika långt men anser alt lidsfristen bör vara flytande och inte i sin helhet måste löpa ut före förnyelsen. Slutligen förordar försäkringsjuri­diska föreningen att ordet uppsägning inte används i detta sammanhang ulan reserveras för fall då försäkringen skall helt upphöra.

Jag har tidigare förordat alt ett försäkringsbolag får vägra all förnya en försäkring endast om det finns särskilda skäl. Som kommittén och remiss­instanserna har funnit kan etl motsvarande krav däremol inte gärna ställas upp när del gäller rätten för ett försäkringsbolag att ändra villkoren för den nya avtalsperioden. En annan sak är att ändringar av detta slag kan komma alt föregås av överläggningar med den myndighei som har att kontrollera försäkringsvillkoren. Det är vidare uppenbart att en ändring av villkoren för individuella fall inte är tillålen, om det framgår av omständigheterna atl ändringen i själva verkel syftar lill atl skrämma bort försäkringstagaren. En ändring av detta slag måsle anses liktydig med en vägran att förnya försäkringen och för alltså göras endasl om det finns särskilda skäl för en sädan vägran.

Försäkringsbolagen böralltså i princip ha full frihet all ändra försäkrings­villkoren fören kommande avtalsperiod. Av bl. a. psykologiska skäl kan det vara mindre lämpligl all föreskriva att försäkringsbolaget måste "säga upp" försäkringen för alt få till stånd en ändring av villkoren för den förnyade försäkringen. Enligt min mening är det tillräckligt alt bolaget begär ändringen i ett meddelande till försäkringstagaren. Sedan detta meddelande har sänts ut måste försäkringstagaren dock innan ändringen träder i kraft ha en viss lid på sig att avgöra, om han skall godta de erbjudna villkoren eller om han skall gå över till ett annat försäkringsbolag eller kanske hell upphöra med försäkring-

Förnydse av försäkringen

Prop. 1979/80:9

48

en. En tidsfrist på 14 dagar, räknat från den dag då meddelandet avsändes, synes lämplig.

En fråga för sig är om denna tidsfrist måste ha löpt ut i sin helhet före försäkringstidens utgång eller om det är tillräckligt att meddelandet om de ändrade villkoren avsänds senare än 14 dagar före denna tidpunkt, varvid tidsfristen i stället kommer alt sträcka sig en bil in på den nya avtalsperio­den.

Rent principiellt synes det rikligast att ändringen träder i kraft samtidigt med att försäkringen förnyas. Enligt min mening kan man också i allmänhet begära alt försäkringsbolaget beslutarom ändring av försäkringSvillkoren i så god tid alten meddelande om ändringen hinner avsändas senast 14dagarföre försäkringstidens utgång. Man kan dock inte bortse från risken atl utsändan­det av meddelandet försenas exempelvis lill följd av något lekniskl missöde. Eftersom missöden av detta slag ofta drabbar fiera försändelser på en gång, skulle med det strängare kravet resultatet av en försening kunna bli att en grupp av försäkringar förnyas på oförändrade villkor, medan t. ex. premien höjs för alla andra försäkringar beträffande vilka ett sådanl missöde inte har inträffat. Ett sådant resultat skulle kunna upplevas som orättvist av dem som fick finna sig i premiehöjningen.

Det kunde därför finnas anledning att bortse från de principiella betänk­ligheter som talar mot att ändringen av villkoren får träda i kraft även efter det att försäkringen har förnyats. En ordning som innebär att ändrade villkor böriar gälla först vid en senare tidpunkt skulle emellertid bli komplicerad att tillämpa när det gäller premieändringar. Premien för den förnyade försäk­ringen måste då beräknas enligt de tidigare villkoren för tiden till dess att de nya villkoren träder i kraft, medan premien för den återstående försäkrings­tiden fårberäknasenligtdessa nya villkor. Det innebäranden premie som har aviserats genom det försenade meddelandet om premieändring måste räknas om.

Som jag senare kommer att gå närmare in på bör premien för en förnyad försäkring om möjligt aviseras en månad före förfallodagen. I praktiken torde meddelandet om villkorsändringen avsändas samtidigt med denna premie­avi. Det torde då höra lill sällsynthelerna an utsändandet av meddelandet fördröjs av tekniska missöden så lång tid au den förordade fjortondagarsfris-ten inte hålls. På grund av detta och med hänsyn till de komplikationer av mera praktisk natur som en flytande tidsfrist skulle ge upphov till anserjag att det inte finns skäl att frångå kommitténs förslag om atl meddelandet om de ändrade villkoren måsle, för att få verkan, avsändas senasi 14 dagar före försäkringstidens utgång.

I enlighet med vad jag lidigare har förordat kan försäkringstagaren, om han inte vill godta de nya villkoren, säga upp försäkringen innan den förnyas på dessa villkor, liksom han även efter det att den har förnyats men innan han har betalt den nya premien kan befria sig från försäkringen genom att säga

Förnyelse av försäkringen

Prop. 1979/80:9

49

upp den eller teckna en motsvarande försäkring hos ett annal försäkrings-     Upphörande iförtid

bolag.

m. m.

Jag vill slufligen erinra om att jag i avsnitt 2.3 har förordat aU en försäkringsbolag som begär ändring av försäkringsvillkoren skall självmant underrälta försäkringstagaren om skälen för ändringen och om dess inne­börd,

2.7 Upphörande i förtid m. m.

2.7.1 Uppsägning för upphörande under försäkringsliden

Uppsägning från försäkringsbolagets sida

Enligt 13 S försäkringsavtalslagen har försäkringsbolaget rätt att säga upp en försäkring i förtid, om försäkringstagaren åsidosätter sin huvudförpliktelse enligt försäkringsvillkoren,dvs. att betala premien. En motsvarande uppsäg­ningsrätt gäller enligt 5,47 och 51 S§ försäkringsavialslagen även i några fall då försäkringstagaren åsidosätter andra förpliktelser (s. k. biförpliktelser). Försäkringsavtalslagen torde inte hindra alt försäkringsbolagel förbehåller sig rätl all säga upp försäkringen i förtid ulan anförande av skäl. Sådana förbehåll torde emellertid inte vara vanliga. Däremot är det bmkligt alt försäkrings­bolaget förbehåller sig rätt att säga upp försäkringen vid vissa angivna händelser, bl. a. vid inträffad skada.

Försäkringsrättskommittén föreslår att försäkringsbolaget får säga upp en försäkring för upphörande under försäkringstiden endast om försäkringsta­garen eller den försäkrade har grovt åsidosatt sina förpliktelser mot försäk­ringsbolagel eller om del annars finns synneriiga skäl. Förslaget avser dock inte underlåtenhet att belala premier. Belräffande uppsägning av sådan anledning föreslås särskilda regler (se avsnitt 2.8.2).

Kommittéförslaget har godtagits av remissinstanserna. Också jag anser att försäkringsbolagen inte bör ha rätt att säga upp konsumentförsäkringar i förlid i vidare omfattning än som har föreslagits av kommittén. Jag förordar därför att detta förslag genomförs. Jag avser att i specialmoliveringen närmare behandla förutsättningarna för alt en sådan uppsägning skall fö göras.

Enligt kommitténs förslag skall försäkringsbolagels uppsägning fö verkan 14 dagar efter den dag då bolaget avsände ett skriftligt meddelande till försäkringstagaren om uppsägningen. Gör denne sannolikt att meddelandet har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnat råda över, skall försäkringen dock upphöra tidigast en vecka efter den dag då meddelandet kom honom till hända och senast tre månader efter den dag då bolaget avsände meddelandet till honom. Detta förslag, som motsvarar de regler som skall tillämpas om försäkringsbolaget vill säga upp försäkringen för upphörande lill försäkringstidens utgång, har lämnats utan

4 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 9

Prop.  1979/80:9

50

erinran under remissbehandlingen. Även jag ansluter mig till förslaget.

Upphörande iförtid

Enligt kommittéförslaget skall en försäkringstagare vars försäkring har    m. m. sagts upp under försäkringstiden kunna få uppsägningen prövad av domstol, under förutsättning att han väcker talan innan försäkringen har upphört alt gäila. Delta förslag har under remissbehandlingen kritiserats endast så lill vida som tidsfristen för atl väcka talan har ansetts för kort.

Enligt min mening bör försäkringstagaren kunna fö en uppsägning under försäkringsliden prövad i samma ordning som jag har förordat i avsnitt 2.6.1 för det fall att försäkringen har sagts upp lill försäkringsiidens utgång. Frislen för att väcka talan vid domstol bör alltså i allmänhet vara en månad, räknat från den dag försäkringsbolaget sade upp försäkringen och angav skälen för sitl beslut saml erinrade försäkringstagaren om vad han skall iaktta, om han vill få beslutet prövat.

Uppsägning från försäkringstagarens sida

Enligt 26 och 27 S§ försäkringsavialslagen får försäkringstagaren säga upp försäkringen i förtid om försäkringsbolaget kommer på obestånd eller förlorar rällen alt driva försäkringsrörelse här i landet. Lagen ger inte försäkringsta­garen någon uttrycklig rätt atl säga upp försäkringen under försäkringsliden, om försäkrad egendom säljs eller det försäkrade intresset annars faller bort av annan anledning än till följd av ett inträffat försäkringsfall.

Enligt försäkringsrältskommiltén finns det inte skäl att ge försäkringsta­garen möjligheteratt under löpande avtalsperiod säga upp försäkringen för atl gå över till ell annat försäkringsbolag. Däremol anser kommittén alt försäkringstagaren bör ha rätt all säga upp försäkringen i förtid, om försäkringsbehovei faller bort eller om annan liknande omständighet inträffar under försäkringsliden. Kommittén föreslår därför en uttrycklig beslämmel­se om delta.

Under remissbehandlingen har näringsfriheisombudsmannen framhållit att det skulle stimulera priskonkurrensen mellan försäkringsbolagen, om försäkringstagarna fick ökade möjligheter att byta försäkringsbolag under försäkringstiden. I övrigi har remissinstanserna lämnat kommitténs förslag utan erinran. Från försäkringshåll uppges alt försäkringstagarna redan i dag tillåts säga upp försäkringen i förtid om försäkringsbehovet faller bort, varför kommitléns förslag i denna del inte är någon nyhet.

I avsnitt 2.5 har jag förordat atl försäkringstiden i princip inte får översliga ett år. Till följd av detta får försäkringstagaren möjlighet aU minsl en gång om året la ställning lill om han skall behålla försäkringen oförändrad i samma försäkringsbolag. Om försäkringstagaren tillåts att också säga upp försäkring­en under löpande försäkringstid för att gå över till ett annat bolag, skulle betydande kostnader kunna uppkomma för försäkringsbolagen, särskill om någon del av den premie som redan har betalts då måste betalas tillbaka.

Prop. 1979/80:9

51

Liksom kommittén anserjag därför att det inte finns lillräckliga skäl att renl     Upphörande iförlid generelll möjliggöra en övergång vid andra tillfällen än då försäkringstiden     m. m. går ut.

Läget är dock ett annat i fall då försäkringen har förnyats men premien för den förnyade försäkringen inte har betalts. Som jag har sagt i avsnitt 2.6.2 bör försäkringstagaren i ett sådant fall kunna säga upp försäkringen med omedelbar verkan utan att ange något skäl. Innan premien för en förnyad försäkring har betalts bör försäkringen också ulan föregående uppsägning upphöra med omedelbar verkan, om försäkringstagaren tecknar en molsva­rande försäkring hos ett annat försäkringsbolag. Det kan vidare finnas anledning alt föra in regler av detta slag i händelse försäkringsbolagen ges rätt att ensidigt ändra försäkringsvillkoren under försäkringstiden. Den frågan återkommer jag till i avsniti 2.7.2.

Som kommittén och remissinstanserna har funnit bör försäkringstagaren i övrigt ha rätt alt säga upp försäkringen i förtid, om han gör sig av med det objekt som har försäkrats eller om han av annan anledning inte längre behöver försäkringsskyddet. Konsumentförsäkringslagen bör därför innehål­la en beslämmelse som medger uppsägning i detta fall. Bestämmelsens närmare innebörd avser jag alt behandla i specialmoliveringen.

Avkortning av premie då försäkringen upphör i förlid

Om en försäkring upphör i förlid, är försäkringstagaren enligt 16 S försäkringsavialslagen endast skyldig att betala premie för den tid som då har förfiutit. Premien beräknas dock på olika sätl i olika fall. Har försäkringen sagts upp av försäkringsbolaget med stöd av lag, tillgodoräknas försäkrings­bolagel den premie som skulle ha bestämls om försäkringen från början hade tecknats endasl för den tid under vilken den har gällt (s. k. korttidspremie). Har försäkringen sagts upp av försäkringsbolagel enbart med stöd av förbehåll i försäkringsavtalet eller efter överenskommelse med försäkrings­tagaren eller har den sagls upp av försäkringstagaren, tillgodoräknas försäk­ringsbolaget den del av den avtalade premien som belöper på den förflutna försäkringsliden (s. k. proratapremie).

Enligt kommitténs mening passar denna gränsdragning mellan korttids-premie och proratapremie mindre väl när del gäller konsumentförsäkringar, inte minst därför att förutsättningarna för uppsägning i förtid föreslås reglerade på ett annal sätt i konsumentförsäkringslagen än i försäkringsav­ialslagen. Kommittén anser att del inte är tillräckligt motiverat att vid beräkningen av premie för en konsumentförsäkring som har upphört i förtid göra skillnad med hänsyn till de omständigheter som har föranlett att försäkringen har upphört. Kommittén föreslår i stället au försäkringsbolaget tillgodoräknas proratapremie, om försäkringen har gällt under en tidigare försäkringstid, och korttidspremie, om försäkringen var nytecknad.

Kommittéförslaget har lämnais ulan erinran under remissbehandlingen. Också jag anser atl goda skäl talar för detta förslag. Det synes rimligl att

Prop. 1979/80:9

52

försäkringsbolagel i fråga om en försäkring som har gällt endast en kortare lid     Upphörande iförtid får räkna sig till godo en premie som åtminstone i huvudsak täcker    m. m. initialkostnaden för försäkringen, medan anledning saknas an låta försäk­ringsbolaget få ersättning för sådan kostnad sedan försäkringen har förny­ats.

2.7.2 Åndring av försäkringsvillkoren under försäkringstiden

Försäkringsavialslagen innehåller inte någon bestämmelse som ger försäk­ringsbolaget rält att under försäkringstiden ensidigt ändra de försäkringsvill­kor som parterna har kommil överens om. Som lidigare har nämnis kan försäkringsbolaget dock i vissa fall säga upp försäkringen i förtid, och bolaget kan då erbjuda försäkringstagaren en ny försäkring på andra villkor. Något hinder lorde f. n. inte heller föreligga mot att försäkringsbolaget i avtalet förbehåller sig rätt att även i andra fall ändra försäkringsvillkoren under försäkringstiden.

Kommitténs förslag om förutsättningarna för en uppsägning i förtid från försäkringsbolagets sida tar sikte även på den situationen aU uppsägningen har till syfle att ändra försäkringsvillkoren under försäkringstiden. Försäk­ringsbolaget får alltså enligt kommittéförslaget säga upp försäkringen för villkorsändring, om försäkringstagaren eller den försäkrade har grovt åsido­satt sina förpliktelser mot bolaget eller om det annars finns synneriiga skäl.

Kommittéförslaget har i allmänhet lämnats utan erinran vid remissbe­handlingen. Folksam och försäkringsjuridiska föreningen anser dock att försäkringsbolagel bör kunna justera försäkringsvillkoren också i andra situationer än som medges enligt kommitléns förslag. Försäkringsjuridiska föreningen nämner som exempel att premien har bestämls lill etl för lågt belopp lill följd av en bristfällig upplysning som inte kan läggas försäkrings­tagaren till last som grovt åsidosättande av en förpliktelse.

För min del har jag viss förståelse för kritiken mot kommitténs förslag. Skäl talar för atl det i princip bör gälla samma förutsättningar för försäkringsbo­lagets rätt atl justera försäkringsvillkoren under försäkringstiden som för bolagets räu att sätta ned ersäuning från försäkringen i fall då försäkrings­tagaren eller den försäkrade har åsidosatt en s. k. biförpliktelse, dvs. en annan förpliktelse enligt försäkringsvillkoren än skyldigheten att betala premier. Om det kommer fram att en biförpliktelse har åsidosatts på ett sätt som kan leda till nedsättning av försäkringsersättningen vid ett försäkringsfall, kan det inte vara rimligt att bolaget skulle stillatigande behöva avvakta att etl försäkringsfall inträffar förau först då kunna ingripa. Dessutom skulle det då ofta bli fråga om en betydligt strängare sanktion än alt enbart justera villkoren så att de stämmer överens med de verkliga förhållandena.

Som jag kommer att gå nännare in på i avsnitt 2.9 bör ersättning från

Prop. 1979/80:9

53

försäkringen kunna sättas ned, om försäkringstagaren eller den försäkrade     Upphörande iförtid

har åsidosatt en biförpliktelse uppsåtligen eller genom oaktsamhet som inte är     m. m.

ringa. För alt man skall fö den överensstämmelse som jag nyss har talat om

bör försäkringsbolaget kunna justera försäkringsvillkoren så snart det visar

sig att ett åsidosättande av detta slag föreligger. Som kommittén har föreslagit

bör villkoren vidare kunna ändras om del i andra fall finns synneriiga

skäl.

En särskild fråga är hur justeringen av försäkringsvillkoren bör genomföras tekniskt. Två möjligheter är tänkbara. Den ena är aU försäkringsbolaget säger upp försäkringen till upphörande samtidigt som försäkringstagaren erbjuds en ny försäkring på de ändrade villkoren. Den andra möjligheten är att försäkringsbolaget, på samma sätl som vid förnyelse av försäkringen, begär den ifrågasatta ändringen i ett meddelande till försäkringstagaren och att ändringen blir gällande, om inte försäkringstagaren inom viss frist säger upp försäkringen. Mot den senare lösningen talar att en konsument i allmänhet inte bör bli bunden av ändrade villkor om han förhåller sig passiv. Den förra lösningen innebär å andra sidan alt försäkringstagaren kan komma att slå ulan någol försäkringsskydd om han inte reagerar i lid. Enligt min mening är en sådan konsekvens inte godtagbar. Jag förordar därför den senare lösningen.

Den frist inom vilken en försäkringstagare, som har föll ett meddelande om villkorsändring, skall kunna säga upp försäkringen bör uigöra 14 dagar. Försummar han alt reagera inom denna tid och får villkorsändringen därför verkan, bör han ha möjlighet atl, innan han har betalt den premie som kan föranledas av ändringen, bli fri från försäkringen omedelbart genom att säga upp den.

Kommittén har inte föreslagit någon bestämmelse om att försäkringstaga­ren skall kunna vända sig till domslol för att få en prövning av om försäkringsbolagel hade fog för alt begära en ändring av villkoren under försäkringstiden. Även utan en sådan bestämmelse är det emellertid tydligt alt domstol alllid kan pröva denna fråga. Någon särskild frist för att väcka lalan vid domstol behövs inte i detta fall. Det är därför inte heller nödvändigt med någon uttrycklig regel om denna domstolsprövning. F. ö. torde det höra till sällsynthelerna att en sådan talan förs särskill vid domstol. I de fiesta fall när domstol får anledning atl ta ställning lill frågan om det befogade i att ändring begärdes kommer den sannolikt upp i ett mål om tillämpningen av de nya villkoren, t. ex. när försäkringstagaren har motsatt sig att eriägga en högre premie.

I enlighet med vad jag har förordat i avsniu 2.3 skall ett försäkringsbolag som begär ändring av försäkringsvillkoren självmant underrälta försäkrings­tagaren om skälen förändringen och om dess innebörd. Denna informations­skyldighet är betydelsefull med tanke pä att försäkringstagarna kan bli bundna av villkorsändringen även i fall då de inte har förklarat att de accepterar den.

Jag har hittills uppehållit mig enbart vid försäkringsbolagels rätl au begära

Prop. 1979/80:9

54

ändring av försäkringsvillkoren under försäkringsliden. Liksom kommittén Belalningen av premier anser jag att det inte finns anledning att i lag ge försäkringstagaren en motsvarande räu. I de allra flesta fall torde försäkringsbolagel utan vidare medge en ändring av villkoren som försäkringstagaren önskar, om den t. ex. gäller höjning av försäkringsbeloppet, utvidgning med ett nytt försäkrings-moment eller ökning av självriskbeloppel.

2.8 Betalningen av premier

2.8.1   Tiden för premiebelalningen

Enligt 12 S försäkringsavialslagen skall premien betalas ulan uppskov, om inte särskild förfallodag har bestämls. Angår avtalet flera premieperiodereller har avtalet förnyats på grund av underlåten uppsägning, skall dock premien för varje period efter den första betalas på periodens försia dag.

Allmänna bestämmelser 1976 skiljer mellan "försia premien" för en ny försäkring, premien för en förnyad försäkring saml "delårspremier" i fall då försäkringstiden har delals upp på flera premieperioder. Bestämmelserna innebär att första premien skall betalas inom 14 dagar efler det alt försäkringsbolaget skickade ut premieavin. Premien förett förnyat avtal skall betalas senasi på del nya avtalets begynnelsedag men behöver dock inte betalas lidigare än en månad efier det atl försäkringsbolaget skickade ut premieavin. Delårspremier skall betalas senasi första dagen i varie period. Även här gäller dock en respillid pä en månad efter del alt premieavin skickades ut, under förutsäuning atl premien avser längre tid än en månad.

De regler som försäkringsrättskommittén föreslår om när premierna skall betalas motsvarar i huvudsak de allmänna bestämmelser som nu har beskrivits. Beträffande räuen till respit med betalning av delårspremie saknas dock motsvarighet till begränsningen i de allmänna bestämmelserna till premieperiod om längre tid än en månad.

Kommitléns förslag har i det väsentliga godtagits av remissinstanserna och är även enligt min mening lämpligt. Med anledning av påpekanden från försäkringsbolagen om nuvarande rutiner för alt avisera månadsvisa premie­belopp förordarjag dock att, i enlighet med vad som gäller enligt de allmänna bestämmelserna, någon respillid inte föreskrivs beträffande sådana delårs­premier. Med denna avvikelse förordarjag alltså alt premierna skall betalas på de lider som kommittén har föreslagit.

2.8.2   Påföljder vid dröjsmål med premiebetalningen

Om en försäkringstagare inte betalar premien i rätt tid, kan försäkringsbo­laget enligt 13 S försäkringsavtalslagen säga upp försäkringen att upphöra

Prop. 1979/80:9

55

efter tre dagar. Försäkringsbolaget kan också enligt 14 S samma lag förbehålla Betalningen av premier sig frihet från ansvarighet vid försenad premiebetalning. Underlåter försäk­ringstagaren atl betala första premien, för en sådan ansvarsbefrielse göras gällande så snart dröjsmålet har inträn. Vid en försummelse alt betala senare premier för ansvarigheten dock inte upphöra förrän en vecka har förflutit efter del att försäkringsbolaget har gen försäkringstagaren ell meddelande med erinran om premiens förfallodag.

Enligt Allmänna besiämmelser 1976 gäller i fråga om en nytecknad försäkring att försäkringsbolagels ansvarighet inträder vid försäkringstidens början, även om första premien inte har betalts dessförinnan. En förutsätt­ning är dock att premien betalas inom 14 dagar efler del att bolaget skickade ut premieavin. Betalas premien senare, inträder bolagels ansvarighet först från betalningsiillfället. Trots att full premie betalas, ersätts alltså enligt villkoren inte skador som har inträffat före denna lidpunkt. Vid dröjsmål med premiebelalningen ulöver 14 dagar från det all premieavin skickades ut har bolaget också rätt alt säga upp försäkringen. Någon särskild uppsägningstid har inte föreskrivits, varför den uppsägningstid på tre dagar som anges i 13 § försäkringsavialslagen lorde bli lillämplig.

Försäkringsbolagets ansvarighet fören förnyad försäkring upphör enligt de allmänna bestämmelserna så snart premien inte betalas i tid, dvs. senast på den förnyade försäkringens böriedag eller därefter inom en månad från del att premieavin skickades ut. Eftersom avin som regel avsänds en månad före förnyelsedagen, innebär en betalningsförsummelse i de flesta fall alt försäkringsskyddet upphör i och med att den lidigare försäkringstiden löper ul. Om försäkringstagaren önskar fö försäkringen förnyad, vilket normalt är fallet, har han alltså ingen respillid med premiebetalningen. Betalar han full premie inom en månad från förfallodagen, förnyas försäkringen visseriigen, men försäkringsbolagel ansvarar försl frän belalningslillfället. Också i fråga om delårspremier innebär de allmänna bestämmelserna atl försäkringsbola­gets ansvarighet upphörså snart premien inte betalas i tid. Bolaget hardå även rält all säga upp försäkringen, varvid den uppsägningslid på tre dagar som anges i 13 S försäkringsavialslagen lorde bli lillämplig. Betalas premien efter förfallodagen men innan avtalet har sagls upp, inträder bolagets ansvarighet försl från belalningslillfället.

Trots vad som föreskrivs i de allmänna bestämmelserna om att ansvarel i vissa fall upphör, betalar försäkringsbolagen i praktiken i belydande mån ut ersättning vid mindre dröjsmål, särskilt om försäkringstagaren tidigare regelbundet har förnyat sin försäkring och han har en rimlig ursäkt för alt inte ha betalt i tid. Bolagens praxis är emellertid inbördes växlande.

Försäkringsrättskommittén har reagerat mot all ett dröjsmål med premie­betalningen kan medföra an försäkringsbolagets ansvarighet upphöromedel-bart ulan någon särskild åtgärd från bolagets sida. Enligt kommittén kan man inte bortse från att den första avin kommer på avvägar eller blir förbisedd. Försäkringstagaren kan också av andra skäl ha dröjt med betalningen utan atl

Prop. 1979/80:9

56

det föreligger någon allvarlig försummelse från hans sida. Kommittén anser Betalningen av premier därför att dröjsmålet endast bör få den mera begränsade konsekvensen au bolaget ges en rätt att säga upp försäkringen att upphöra efter en uppsäg­ningstid av 14 dagar, om inte premien betalas inom denna tid. Försäkrings­tagaren skall alltså enligt förslagel alltid få en underrättelse ulöver premieavin innan försäkringen upphör, och om han betalar premien före den tidpunkt som anges för upphörande skall försäkringsskyddet gälla ulan avbrott. En ledande tanke bakom förslaget är vidare au försäkringsbolaget inte, som f n., skall kunna tillgodoräkna sig premier för lid under vilken bolaget inte står något ansvar.

Kommittéförslaget har lämnats utan erinran av de flesta remissinstanser­na. Svenska försäkringsbolags riksförbund, som inte motsätter sig den modifiering av premiebetalningsreglerna som förslaget innebär, ifrågasätter dock om det är lämpligt att fixera kravrutiner och frister beträffande premierna i en tvingande lag. Riksförbundei pekar också på att förslaget kommer att leda till kostnadsökningar. Förbundet förklarar sig berett au medverka till alt de allmänna bestämmelserna justeras, om kommitténs förslag inte genomförs. Folksam anser det riktigt att försäkringsskyddet inte skall upphöra förrän försäkringstagaren har fån två meddelanden, men bolaget är i övrigt negativt inställt till kommittéförslaget. Folksam hänvisar till att man inom branschen f. n. håller på att se över de allmänna bestämmelserna i syfte att åstadkomma ungefär samma skyddsnivå som enligt kommitténs förslag samtidigt som försäkringsbolagens kreditförluster dock hålls nere så långt som möjligt.

Sedan remissbehandlingen avslutats har försäkringsbolagen upplyst atl de numera gemensamt har utarbetat ett förslag lill nya premiebelalningsregler som skulle kunna ersätta de nuvarande i Allmänna bestämmelser. De viktigaste nyheterna i detta förslag är att försäkringstagarna alltid skall fö en påminnelse utöver premieavin och att försäkringsskyddet upphör först om premien inte betalas inom en vecka från det att påminnelsen sändes ut. Betalas premien senare träder försäkringen i kraft från lidpunkten för belalningen, men premien avser endasl tiden fram lill den i avin angivna nästa förfallodagen. Förslaget innehåller inte några särskilda uppsägnings­regler.

Att bestämmelserna i försäkringsavtalslagen om påföljderna vid dröjsmål med premiebetalningen är otidsenliga har inte bestritts från någol håll. Vad frågan gäller är därför i första hand om man bör föra in nya, mer ändamålsenliga regler i konsumentförsäkringslagen eller om man till större delen kan nöja sig med att försäkringsbolagen själva kommer överens om sådana regler. För min del anserjag att konsumenterna på försäkringsområ­det liksom på andra avtalsområden bör ha ett direkt skydd i lag.

Till detla kommer att det förslag till nya premiebelalningsregler som försäkringsbolagen nyligen har lagt fram inte lill alla delar motsvarar de krav

Prop. 1979/80:9

57

som man enligt min mening bör ställa på en sådan reglering, fastän förslagel     Belalningen av premier har praktiska förtjänster.

Förslaget tillgodoser visserligen intresset att försäkringsskyddet inte upphör förrän försäkringstagaren har fött en viss lid på sig att belala sedan han har påmints om att förfallodagen har inträtt. En tidsfrist på endast sju dagar, räknat frän del att påminnelsen skickades ul, äremellertid enligt min mening för kort med tanke på atl befordringsiiden särskilt vid helger lätt kan uppgå lill fyra-fem dagar även vid normal postgång och att någon marginal också måste finnas för eftersändning e. d. Den lidsfrist på 14 dagar som kommittén har föreslagit synes rimligare.

Enligt förslagel till ändrade allmänna bestämmelser är försäkringsskyddet under den angivna tidsfristen villkoral av att premien betalas inom denna tid. I annat fall upphör försäkringen med retroaktiv verkan, dvs. fr. o. m. förfallodagen. Det innebär å ena sidan atl försäkringsbolaget under tidsfristen står ett ansvar utan att vara berättigat till premie, om inte försäkringstagaren behöver ta försäkringen i anspråk under denna tid. Försäkringstagaren skulle alltså kunna få ett intresse av att vänta med att betala premien för att se om det inträffar något försäkringsfall. Å andra sidan är han vid underiåten betalning helt utan försäkringsskydd, om det senare visar sig alt ett försäkringsfall i själva verkel hade inträffal under tidsfristen. Regler som på detta sätt öppnar möjligheter till spekulation från försäkringstagarens sida är enligt min mening inte lämpliga.

Risken för spekulation av detta slag motverkas i någon mån av att den som betalar även ganska lång lid efler det att tidsfristen har löpt ut för erlägga full premie, trots att försäkringsbolagel inte längre har något ansvar för den lid som då har förflutit från förfallodagen. Att försäkringstagaren i efterhand får betala för den lid under vilken försäkringsbolaget har hafl etl villkorligt ansvar kan jag i och för sig godta, trots all premien för denna lid egentligen utges med för högt belopp med hänsyn lill all skador som har inlräffat under den liden inie ersätts om de visar sig försl senare. Däremot anserjag det inte acceptabelt all försäkringstagaren skall behöva betala premieräven förden lid efter tidsfristens utgång dä försäkringsbolaget aldrig har stått något ansvar. Förslaget strider i denna del mot den principiella inställning som jag har redovisat i avsniti 2.5, nämligen att etl försäkringsbolag inte bör kunna kräva premier för en lid under vilken bolaget har fritagit sig från ansvar. Förslagel medför i själva verket att försäkringstagaren på grund av sin belalningsför­summelse drabbas av en påföljd i form av högre premie. En påföljd av detta slag bör emellertid enligt min mening redovisas öppet och inte ges sken av atl utgöra en normal premiebetalning. Det förefaller f ö. tveksamt om risken för att drabbas av denna högre premie ulgör någon effektiv spärr mot det slag av spekulation som jag nyss nämnde. Försäkringstagaren kan ju lätt undgå den högre premien genom all i stället vända sig till ett annat försäkringsbolag, där han för samma eller nästan samma premie kan få en ny försäkring för en hel försäkringsperiod.

Prop.  1979/80:9

58

Försäkringsrältskommitténs förslag har inte några sådana nackdelar som     Betalningen av premier

jag nu har berört. Förslaget innebär i stället att försäkringstagaren under

tidsfristen har ett absolut försäkringsskydd samtidigt som försäkringsbolagel

har rätt lill premie för denna tid även om försäkringstagaren inte fortsäller

med försäkringen. Däremol blir bolaget inte berättigat till premie för tiden

efter det au försäkringsskyddet upphör. En fördel med kommittéförslaget är

vidare atl del rättstekniskt är betydligt enklare än försäkringsbolagens förslag

till ändrade premiebestämmelser. I valet mellan dessa båda förslag förordar jag alltså försäkringsrätiskom-

mitténs. För att inte försäkringstagarna också med detta förslag skall få ett

gralisskydd under liden efter förfallodagen till dess att försäkringsskyddet

upphör fordras dock att försäkringsbolagen fullföljer kraven på premie för

denna lid så långt det är ekonomiskt försvarbart. Det ankommer på

försäkringsbolagen att överväga hur dessa premiefordringar skall kunna tas

ut  på smidigaste sätt.   Därvid  bör bolagen  kunna tillgodogöra sig de

erfarenheier som finns i fråga om den obligatoriska trafikförsäkringen.

Liksom på det området torde redan ganska enkla ålgärder kunna ge

förhållandevis goda resultat (se prop. 1977/78:16 s. 48).

Risken för att försäkringslagarna skall utnyttja premiebetalningsfristerna för att skaffa sig en obehörig kredit bör kunna minska ytterligare, om de dessutom drabbas av något slags sanktion vid avsiktliga dröjsmål med belalningen. En skälig förseningsavgift är enligt min mening att föredra framför en sanktion i form av förhöjd självrisk e. d. Jag förordar därför att försäkringsbolagen ges möjlighet att, om de anser det lämpligl, ta in bestämmelser om en sådan avgift i försäkringsvillkoren.

Trots det sagda måste man räkna med all den av kommittén föreslagna ordningen kan medföra vissa ökade kostnader för bolagen. Någon mer beaktansvärd fördyring av premierna behöver man dock enligt min mening inte befara. Som nämnts ersätter bolagen redan i dag efter en skönsmässig prövning vissa skador som har inträffat efter det an försäkringstagaren har kommil i dröjsmål med belalningen. Bolagen är, som framgått, också själva beredda au för framtiden ge försäkringslagarna en starkare ställning vid betalningsdröjsmål, med de koslnader som är förenade härmed.

Sammanfattningsvis föreslårjag an en försäkringstagare, som fastän han har blivit krävd på premien inte har betalt i tid, skall få ytterligare en påminnelse och en ftist på 14 dagar innan försäkringsskyddet upphör. Liksom kommittén anser jag att det senare meddelandet bör ha formen av en uppsägning av försäkringen. I meddelandet bör försäkringstagaren erinras om att försäkringen trots uppsägningen inte upphör, om han betalar premien innan uppsägningstiden löper ut.

Beträffande en uppsägning på grund av dröjsmål med premiebetalningen skall enligt kommitténs förslag lillämpas samma regler som då försäkrings­bolaget i annat fall säger upp försäkringen för upphörande under försäkrings­liden (se avsnitt 2.7.1). Detta är även enligt min mening lämpligt. Den

Prop. 1979/80:9

59

uppsägningstid på Mdagarsomjag nysshar förordat böralllsåböria löpaden Betalningen av premier dag då bolaget avsände meddelandet om uppsägningen lill försäkringstaga­ren. Gör denne sannolikt att meddelandet har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnat råda över, bör försäkringen dock upphöra tidigast en vecka efter den dag då meddelandet kom honom till hända och senast tre månader efter den dag då bolaget avsände meddelandet till honom.

Försäkringstagaren bör vidare ha möjlighet att få uppsägningen prövad av domslol, om han undantagsvis skulle anse an försäkringsbolaget inte har fog för uppsägningen därför att premien i själva verket har betalts i rätt lid. Liksom när det annars gäller en uppsägning från bolagets sida under försäkringstiden bör frislen för att väcka talan vid domslol i allmänhet vara en månad, räknat från den dag bolaget sade upp försäkringen och angav skälen för silt beslul samt erinrade försäkringstagaren om vad han skall iaktta, om han vill få beslutet prövat.

2.8.3 Hinder för premiebelalningen

Bestämmelserna i försäkringsavtalslagen om påföljder vid dröjsmål med premiebetalningen innehåller inte någol undanlag för del fall att försäkrings­tagaren av särskilda skäl har varit förhindrad att belala premien i rätt lid. I Allmänna bestämmelser 1976 föreskrivs emellertid alt ett kortare dröjsmål med betalning av premie på grund av lillfällig bortovaro eller jämförbar omständighet inte inverkar på bolagets ansvarighet, dvs. ansvarigheten upphör inte om dröjsmålet har en sådan orsak.

Enligt försäkringsrättskommittén kan en försäkringstagare under speciella omständigheter behöva ett skydd vid ursäktliga dröjsmål med premiebetal­ningen utöver det som lidigare har förordats. Kommittén tänker då på sådana situationer där försäkringstagaren inte har kunnal betala premien i rätt lid därför atl han har varit allvarligt sjuk eller berövats friheten eller därför an han inte har fått ul pension eller intjänad lön från huvudsaklig anslällning. Om dröjsmålet beror på en sådan eller annan liknande oväntad händelse, bör en uppsägning på grund av dröjsmålet inte kunna fö verkan förrän hindret har fallit bort eller dröjsmålet har varat mer än tre månader. Kommittén föreslår en beslämmelse av detta innehåll. En ledamot av kommittén anför i en skiljaktig mening att försäkringstagaren när det gäller ell hinder av ekono­misk natur bör vara skyldig atl anmäla hindret inom en viss lid.

Av remissinstanserna har försäkringsjuridiska föreningen avstyrkt kommitténs förslag, som enligt föreningens mening är obehövligt. Folksam har ifrågasatt lämpligheten av förslaget när det gäller ekonomiska hinder, medan Svea hovrätt och Svenska försäkringsbolags riksförbund anser au en försäkringstagare som har drabbats av ett sådanl hinder skall för att få åberopa hindret vara skyldig an anmäla del inom en viss lid. Övriga remissinstanser 

Prop. 1979/80:9

60

har inte kommenterat förslaget i denna del.

Betalningen av premier

För min del anser jag det rimligt att en försäkringstagare som inte har

kunnat betala premien i tid pä grund av sådana fysiska eller ekonomiska

hinder som kommittén har nämnt skall fö behålla silt försäkringsskydd till

dess att hindret har upphört, dock längst tre månader. I och för sig finns det

skäl som talar för au försäkringstagaren åläggs en skyldighet att inom en viss

tid anmäla hindret för försäkringsbolaget,som ju annars inte gärna kan känna

lill detta. En sådan anmälningsplikt måste dock sanktioneras på någol sätt.

En sanktion som innebär alt försäkringstagaren går miste om försäkrings­

skyddet står emellertid enligt min mening inte i rimlig proportion lill själva

försummelsen. Och någon annan sanktion är det svårt atl tänka sig. Av dessa

*

skäl och med tanke pä att det här rör sig om sällsynta fall anserjag atl man bör avstå från alt i lagen föra in en anmälningsskyldighet av detta slag. Något hinder finns dock inte mot att försäkringsbolaget i premieavin anger atl den som är förhindrad atl betala premien i rätt tid bör anmäla detta snarast till bolaget.

2.8.4 Betalning av premie sedan försäkringen har upphön

De regler som jag lidigare har förordat innebär atl en försäkring inte upphör på grund av dröjsmål med premiebetalningen förrän försäkringstagaren först har krävts på premien och sedan förfallodagen har inträtt har fött en påminnelse om betalningen saml ytteriigare en frist på 14 dagar. Om premien inte heller då betalas och försäkringen därför upphör, kan man i de flesta fall utgå från att försäkringstagaren inte längre vill ha försäkringen. Någon gång kan det emellertid hända att försäkringstagaren betalar premien försl sedan försäkringen har upphört. Fräga uppkommer dä hur försäkringsbolaget skall förfara med denna premie.

Enligt försäkringsrättskommitténs förslag skall en sädan betalning inne­bära att försäkringstagaren anses ha begärt en ny försäkring från klockan noll dagen efter den då premien betalades. Vill försäkringsbolaget inte meddela en sädan försäkring, skall bolaget avsända en skriftlig underrättelse till försäk­ringstagaren om delta inom 14 dagar från den dag då betalningen mottogs. Annars skall enligt förslaget en ny försäkring anses ha tecknats från den tidpunkt som nyss nämndes.

Remissinstanserna har i allmänhet inte kommenterat delta förslag. Svenska försäkringsbolags riksförbund avstyrker dock atl en bestämmelse av detta innehåll införs i lagen. Under alla omständigheter bör en sådan bestämmelse enligt riksförbimdeis mening förses med en tidsgräns för när betalningen skall kunna få verkan som en begäran om en ny försäkring.

Liksom kommittén anserjag att det behövs en bestämmelse som klargör vilken verkan en betalning har som görs efter del att försäkringen har upphört att gälla. Del synes naturligt atl betrakta betalningen som en begäran om en

Prop. 1979/80:9

61

ny försäkring. Jag kan inte se att det finns något behov av att föreskriva en     Betalningen av premier viss tid inom vilken betalningen måste göras för att få denna verkan. Jag tillstyrker därför kommitléns förslag.

Jag vill tillägga att, om en premie betalas sedan en försäkring har upphört att gälla, det inte finns någol hinder mot att försäkringsbolagel då avräknar vad som kvarstår av lidigare obetalda premier. Hur den återstående delen av premien skall behandlas i denna situation återkommer jag till i specialmotive­ringen.

2.8.5 Betalning av lilläggspremie

En försäkringstagare kan i vissa fall bli skyldig att under löpande försäkringslid betala en särskild premie ulöver den som har avtalats vid försäkringstidens börian. En sådan lilläggspremie kan vara en följd av atl försäkringen på försäkringstagarens begäran har utvidgats till att omfatta ett nytt försäkringsmoment. Tilläggspremien kan vidare föranledas av att försäkringstagaren har begärt atl försäkringsbeloppet eller annat försäkrings­villkor, t. ex. i fråga om självrisken, skall ändras under försäkringsliden. Slutligen kan också försäkringsbolaget i undantagsfall påkalla en ändring av försäkringsvillkoren som kan leda till en premiehöjning under försäkrings­tiden (se avsnitt 2.7.2).

Enligt försäkringsavialslagen gäller samma regler för belalningen av tilläggspremier som för belalningen av första premien. I Allmänna bestäm­melser 1976 behandlas sådana tilläggspremier som i sin helhet har föranlelts av atl försäkringen har utökats med elt nytt försäkringsmomenl också på samma säu som första premien fören nytecknad försäkring. En försummelse att betala denna lilläggspremie kan medföra alt försäkringsskyddet enligt del nya momentet upphör. När en lilläggspremie i andra fall inte betalas inom 14 dagar efter del att premieavin skickades ut, innebär emellertid de allmänna bestämmelserna att försäkringsskyddet gäller fullt ut, men endast under den kortare tid som svarar mot den premie som redan har betalts. Försäkrings­bolaget har dock även rätt att säga upp försäkringen med anledning av dröjsmålet. Därvid torde 13 S försäkringsavtalslagen bli tillämplig, vilket innebär att försäkringen upphör efter tre dagar.

Också enligt försäkringsrättskommittén är det lämpligt att ha särregler om betalningen av sådana lilläggspremier som inte föranleds av att försäkringen utökas med ett nytt moment. Kommitténs förslag innebär att om tilläggs­premien inte betalas inom 14 dagar efter den dag dä försäkringsbolaget skickade ut den nya premieavin, för bolaget räkna om försäkringstiden för den ändrade försäkringen med hänsyn till den premie som har betalts. Sedan en skriftlig underrättelse om delta har avsänts till försäkringstagaren, skall försäkringen enligt kommittéförslaget gälla under den kortare lid som följer av omräkningen.

Prop. 1979/80:9

62

Remissinstanserna har i allmänhet lämnat förslaget ulan erinran. Svenska försäkringsbolags riksförbund hardock påpekat att det i vissa fall inte längre återstår någol av försäkringstiden sedan den har räknats om enligt kommit­téns förslag.

Liksom kommittén anserjag att en lilläggspremie bör betalas inom samma lid som försia premien för en nytecknad försäkring, dvs. senast 14 dagar efter den dag då försäkringsbolaget avsände ett skriftligt meddelande till försäk­ringstagaren med krav på premien. Om en tilläggspremie inte betalas i tid, pas.saremellerlid inte reglerna om påföljder fören försenad betalning av försia premien. Det kan inte gärna tänkas att försäkringen i sin helhel för sägas upp med anledning av försäkringstagarens underlåtenhet att betala tilläggs­premien; det försäkringsskydd som han redan har betalt premien för bör han inte gå miste om genom en senare belalningsförsummelse.

I fall då lilläggspremien beror på all etl nyll försäkringsmomenl har tillkommit, kan det vara rimligt alt försäkringsbolagel får säga upp försäk­ringen i den del den avser detta nya moment, om försäkringstagaren inte betalar lilläggspremien i tid. En sådan uppsägning bör följa samma regler som jag tidigare har förordat vid dröjsmål med premiebetalningen. Men om tilläggspremien är e'n följd av alt försäkringsvillkoren har ändrats på annat säu än genom en utökning av försäkringen, är uppsägning i regel inte någon lämplig påföljd för en försummelse att betala tilläggspremien. Skulle försäkringen då på nytt gälla enligt de äldre villkoren, riskerar försäkrings­tagaren oftast nedsättning av försäkringsersättningen vid inträffal försäk­ringsfall, t. ex. enligt de regler om underförsäkring som gäller när försäk­ringsbeloppet är för lågt. Som kommittén har föreslagit bör därför i stället försäkringstiden för den ändrade försäkringen i detta fall räknas om med hänsyn till den premie som har betalts.

Naturiigtvis bör inte försäkringstiden kunna förkortas genom en sådan omräkning utan alt försäkringstagaren underrättas om delta. Försäkringen bör inte heller kunna upphöra på grund av omräkningen förrän försäkrings­tagaren har fått en respillid, som lämpligen kan beslämmas lill 14 dagar räknat från det atl underrättelsen avsändes.

Nedsättning av försäkringsersättningen

2.9 Nedsättning av försäkringsersättningen

2.9.1 Regleringens allmänna uppläggning

Försäkringstagarens huvudförpliktelse enligt försäkringsvillkoren är att betala premier till försäkringsbolaget. Han har emellertid normall också fiera andra skyldigheler mot bolaget. Sammanfattningsvis kallas de vanligen försäkringstagarens biförpliktelser. Sådana skyldigheter kan åvila även annan än försäkringstagaren som har rätt till ersättning från försäkringen. Den vars "inlresse" har försäkrats mot skada, t. ex. den som har försäkrat sitt hem mot inbrott eller försäkrat sig mot följderna av ett skadeståndsansvar, kallas i del

Prop. 1979/80:9

63

följande försäkrad. Termen försäkrad används också i fråga om den på vars person en olycksfalls- eller sjukförsäkring har tecknats.

Till biförpliktel.serna hör försäkringstagarens skyldighet alt när försäkring­en tecknas lämna korrekta uppgifier om sädana förhållanden som försäk­ringsbolagel behöver veta för att meddela försäkringen (försäkringstagarens s. k. upplysningsplikt). Under försäkringstiden kan vidare den försäkrade ha en fortlöpande skyldighel atl upplysa bolaget om vissa förhållanden som medför att risken för skada har ökat (s. k. fareökning). Han får inte heller åsidosätta sådana säkerhetsföreskrifter (t. ex. att ha föreskrivna lås) som kan ha tagits in i försäkringsvillkoren. När ett forsäkringsfall är förestående eller har inlräffat måste han vidta de ålgärder som behövs för atl avväria eller begränsa skada (s. k. räddningsplikt). Sedan ell försäkringsfall har inträffat, skall han på olika sätt underlätta skaderegleringen och lämna korrekta uppgifierom förhållanden som har betydelse för hans ersätlningsrätl. Även andra biförpliktelser kan förekomma. Till reglerna om biförpliktelser räknas ofta också de som rör uppsåtligt och oaktsamt orsakande av försäkringsfal­let.

Delvis föreskrivs biförpliklelserna direkt i försäkringsavtalslagen, delvis förutsätter de förbehåll i försäkringsavtalet. Lagens regler är på flera punkter detaljerade och svåröverskådliga. 1 fråga om vissa ämnen, exempelvis försäkringstagarens upplysningsplikt, är bestämmelserna gemensamma för alla slags försäkringar, medan andra ämnen regleras på olika sätt för skilda försäkringsformer. Påföljden av att en biförpliktelse har åsidosatts är inte sällan atl den försäkrade går helt miste om rätten till försäkringsersättning. En förutsättning är dock i regel atl överträdelsen har gjorts uppsåtligen eller genom vårdslöshet.

Försäkringsrättskommittén föreslår särskilda regler i konsumentförsäk­ringslagen om påföljden av alt biförpliktelser åsidosätts. Förslaget innebäratt de nuvarande bestämmelserna i försäkringsavtalslagen förenklas och förs samman till några få huvudregler beträffande de fall som är praktiskt mest betydelsefulla vid konsumentförsäkringar. Kommittén skiljer mellan fyra olika fall, nämligen åsidosättande av försäkringstagarens upplysningsplikt, försummelse att iaktta vad som åligger den försäkrade enligt försäkringsvill­koren, framkallande av försäkringsfallet samt lämnande av uppgifter i slrid mot tro och heder i samband med skaderegleringen.

Enligt kommittéförslaget skall försäkringsersättningen i dessa fall kunna sällas ned enligt nyanserade regler, som gör del möjligt att ta hänsyn till vilken betydelse som försäkringstagarens eller den försäkrades handlande faktiskt har haft för försäkringsfallet. Vidare skall hänsyn tas lill hur allvariig dennes försumlighet är; försäkringen bör i rimlig utsträckning ge skydd även mot den egna oaktsamheten. Också behovet av ersättning skall beakias. I den mån nedsänning kommer i fråga, skall den göras efter en allmän skälighets­bedömning med hänsyn tagen till samtliga omständigheter i del enskilda fallet. Till skillnad från vad som ofta är fallet när de nuvarande reglerna

Nedsättning av försäkringsersättningen

Prop. 1979/80:9

64

tillämpas behöver det alltså inte bli fråga om ett val mellan allt eller intet.     Nedsättning av

Kommitténs avsikt är att dessa nedsättningsregler skall ses främst som   försäkringsersättningen allmänna ramar inom vilka mera preciserade föreskrifter kan ställas upp i försäkringsvillkoren. 1 villkoren kan mera exakt anges både förutsättningarna för påföljder och påföljdernas närmare innehåll.

Nedsätiningsreglerna hör till de delar av kommiuéförslagei som har kritiserats starkast från försäkringshåll. Också några andra remissinstanser, bl. a. Sveriges advokalsamfund, är negativt inställda till kommittéförslaget i denna del.

De kritiska remissinstanserna hävdar att de föreslagna bestämmelserna är så allmänna och obestämda att de ger ringa ledning för försäkringsbolagen och konsumenterna. Delvis anses detla vara en följd av kommitténs strävan alt föra samman skilda biförpliktelser till en i huvudsak enhetlig grundmo­dell. Förslaget kritiseras även för att ge ett ökat "slarvutrymme" åt den försäkrade, vilket kan leda till premiehöjningar för de skötsamma konsu­menterna.

För min del vill jag till en börian påpeka att frågan om en reduktion av försäkringsersättningen vid överträdelser av biförpliktelser torde ha mindre betydelse när det gäller konsumentförsäkringar än vad gällande rätt förut­sätter. De upplysningar som fordras när försäkringsavtalet ingås eller för att bolaget skall kunna justera försäkringen vid "fareökning" är exempelvis vid hemförsäkring vanligen föga betydande. Det torde också vara förhållandevis ovanligt att etl försäkringsbolag utnyttjar sin rätt att sätta ned försäkrings­ersättningen till en konsument som har åsidosatt en biförpliktelse.

Vad jag nu har sagt innebär inte att jag anser att det skulle saknas behov av särskilda nedsättningsregler i fråga om konsumentförsäkringarna. Sådana regler kan bl. a. inskärpa viklen av att biförpliklelserna respekteras och hindra att alltför stora kostnader drabbar de försäkringstagare som handlar oklan-deriigt. Reglerna bör emellertid kunna göras väsentligt enklare och mer lättöverskådliga än försäkringsavtalslagens mångfald regler av varierande innehåll. Kommitténs indelning av biförpliklelserna i fyra olika grupper är enligt min mening lämplig.

Denna lagstiftningsteknik medför atl del inte går alt exakt ange förutsätt­ningarna för nedsättning i varje särskill fall ulan atl reglerna i stället måsle ges en mera generell uiformning. Som kommittén har funnit bör reglerna samtidigt lämna etl avsevärt utrymme för en skönsmässig bedömning, som ger möjlighet att ta hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall.

Allmänt hållna nedsättningsregler av detta slag kan naturiigtvis komma i motsättning till önskemålet om enhetlighet och förutsebarhet i skaderegle­ringen. Som kommittén har framhållit är det därför önskvärt att nedsätt-ningsmöjligheterna i betydande utsträckning konkretiseras närmare i försäk­ringsvillkoren. Genom en sådan konkretisering kan skaderegleringen under­lättas och en tillräckligt säker grund läggas för premieberäkningen. En garanti

Prop. 1979/80:9

65

för all villkoren generelll sett står i samklang med lagreglernas allmänna syfte bör kunna erhållas genom den offentliga kontroll av villkoren som jag har förordat i avsnitt 2.1.3 och som jag återkommer till i avsniu 2.13.

Från försäkringshåll har invänts att det inte är möjligt all förena tvingande lagregler av den generalklausulsbetonade karaktär som jag nyss har förordat med avtalsvillkor där påföljden för överträdelse av en viss förpliktelse anges med ganska stor exakthet. Även om villkoren allmänt sett överensstämmer med lagreglernas intentioner, kan de nämligen i varje enskilt fall underkän­nas av domslol därför atl de i just det fallet leder till eU annal resultat än lagreglerna. Och ju längre preciseringarna i villkoren går, desto mer ökar osäkerheten, om villkoren är hållbara i de individuella fallen.

Även om dessa invändningar inte kan lämnas obeaktade anser jag att försäkringsbolagens kritik går alltför långt. Åtminstone för vissa typfall kan det inte vara något hinder mot att nedsättningens storlek anges i villkoren, trots all detta ofrånkomligen innebär en viss schablonisering. Visserligen mäste del alllid finnas ett utrymme för alt vid skaderegleringen ta hänsyn till speciella omständigheter i det särskilda fallet. I den mån villkoren helt utesluter detta, kan de inte anses vara förenliga med de tvingande lagreglerna. Men i de flesta fall bör domslol i en tvist om skäligheten av en nedsättning kunna ta slor hänsyn till de schematiska lösningar som har valts i försäkringsvillkoren, särskilt om villkoren har granskats av offentlig myndig­het. Domstolen torde alltså komma att välja en annan lösning endast om det föreliggande fallel klart avviker från del typfall som åsyftas med villkoren. Del föreligger därför enligt min mening knappast den risk som försäkrings­bolagen har påtalat för att deras villkor inte kommer att slå sig vid en domstolsprövning. Invändningarna utgör i vart fall inte något avgörande skäl mot den förordade metoden med tvingande lagregler som i olika avseenden kompletteras av försäkringsvillkoren.

En särskild fräga är hur man skall bedöma villkor som formellt har utformats som en begränsning av försäkringens omfattning men som i realiteten ålägger den försäkrade atl handla på ett visst säll. Som exempel kan nämnas villkor som innebär att försäkringen täcker stöld ur en låst lokal men inte ur en olåst, Ett sådanl villkor kan lika väl formuleras som en säkerhetsföreskrift som innebär att den försäkrade skall se till att den lokal där försäkrad egendom förvaras är låst. Ett annal exempel är att försäkringen täcker endast försäkringsfall där den försäkrade har handlat med tillbörlig aktsamhet. Detla är bara elt annat sätt att säga alt försäkringsersättning inte lämnas, om den försäkrade framkallar försäkringsfallet genom vårdslöshet. Om villkoret skall betraktas som ett omfaltningsvillkor eller som en biförpliktelse kan fö stor betydelse. Principen beträffande omfaltningsvillkor är att försäkringen inte alls gäller, om del föreskrivna villkoret inte är uppfyllt. Om del däremot är fråga om en biförpliktelse skulle en överträdelse av

Nedsättning av försäkringsersättningen

5 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 9

Prop.  1979/80:9

66

villkoret komma att bedömas enligt de tvingande nedsätiningsreglerna i     Nedsättning av

konsumentförsäkringslagen.

försäkringsersättningen

Liksom kommittén anserjag att de tvingande lagreglerna inte bör kunna sältas åt sidan endast därför aU ett villkor rent formellt har utformats som eu omfattningsvillkoroch inte som en nedsättningsbeslämmelse. Den språkliga utformningen bör med andra ord inte ensam vara avgörande för om lagreglerna skall vara lillämpliga eller ej. I stället för man från fall lill fall avgöra om villkoret på grund av sitt innehåll skall betraktas som ett åläggande av en biförpliktelse eller som en ansvarsbegränsning som lagreglerna inte är tillämpliga på. Frågan bör givetvis uppmärksammas vid den offentliga granskningen av försäkringsvillkoren. I sista hand för det ankomma på domstolarna att ta ställning lill hur etl villkor som har formulerats som en ansvarsbegränsning bör bedömas i det enskilda fallet.

Vad därefter gäller innehållet i de tvingande reglerna bör dessa enligt min mening ge de försäkrade ett bättre skydd än de nuvarande beslämmelserna i försäkringsavialslagen. Preventiva skäl och kostnadsmässiga hänsyn sätter dock en gräns för hur långt en sådan liberalisering bör gå.

Vid bedömningen av den hänsyn som bör tas lill preventionen har man atl beakia all redan risken att tillfogas en skada många gånger kan ha en tillräckligt förebyggande effekt, trots atl försäkringsersättning kan lämnas om skadan inträffar. Bl. a. kan försäkringsfallei dra med sig även andra förluster än dem som täcks av försäkringen. Genom villkor om självrisk kan man åstadkomma alt den försäkrade för bära en del av föriuslen själv. 1 vissa fall tjänar också straffrättsliga påföljder som medel att avhålla den försäkrade från att åsidosätta sina biförpliktelser.

Från försäkringshåll har under remissbehandlingen uttryckts oro för att en uppmjukning av nedsätiningsreglerna till de försäkrades förmän, i förening med en avvisande hållning till omfaltningsvillkor som till sin verkliga innebörd är biförpliktelser, för framliden skulle starkt begränsa möjligheten till sådana ansvarsbegränsningar i försäkringsvillkoren som är nödvändiga från kostnadssynpunkt. Enligt min mening har emellertid nedsätiningsreg­lerna redan i kommitténs förslag getts ell så nyanserat innehåll att något hinder i de flesta fall inte bör föreligga mol villkor som till sin verkan i huvudsak svarar mot de nuvarande. Så till vida uppkommer dock en skillnad som den försäkrade nied den föreslagna regleringen inte utan vidare går miste om en ersättning som enligt de nuvarande villkorens lydelse faller vid sidan av försäkringsskyddet. Jag återkommer lill dessa frågor i specialmolive­ringen.

Ser man lill försäkringsbolagens praxis vid behandlingen av överträdelser av uttryckliga biförpliktelser är denna ofta mer förmånlig för de försäkrade än som direkt framgår av nuvarande lagregler och villkor. Någon anledning finns i allmänhet inte atl ändra denna praxis, så alt den blir mindre generös för de försäkrade. Om bolagens praxis får bilda utgångspunkten för den nya regleringen, kan man inte med fog påstå alt preventionssynpunkterna

Prop. 1979/80:9

67

tillmäts mindre betydelse än f n. Det finns då inte heller någon risk för att en     Nedsättning av sådan uppmjukning av reglerna skulle leda till någon nämnvärd fördyring av    försäkringsersättningen försäkringarna och därmed en ökad belastning för de lojala försäkringstagar­na.

2.9.2 Orikliga uppgifier vid försäkringsavtalets ingående

Försäkringstekniken bygger på att den risk som försäkringsbolaget åtar sig skall kunna kalkyleras. Premien för försäkringen skall så nära som möjligt motsvara den kalkylerade risken. Del ligger i sakens natur att bolaget i stor utsträckning är hänvisat lill uppgifter från försäkringstagaren själv när del skall skaffa sig underiag för sina kalkyler.

Bestämmelser om försäkringstagarens upplysningsplikt finns i 4-10 S§ försäkringsavtalslagen. Reglerna är i huvudsak tvingande. De skyddar försäkringstagaren när han inte har insett eller bort inse att en av honom lämnad uppgifl var oriktig (5 §). Detsamma gäller när han utan atl vara vårdslös har förtigit en uppgift eller när han av vårdslöshet har förtigit en uppgift som han visseriigen har känt till men vars betydelse han inte har insett eller bort inse (7 S). Har försäkringstagaren å andra sidan åsidosatt sin upplysningsplikt svikligen eller under sådana omständigheter att det skulle strida mol tro och heder atl åberopa försäkringen, är avtalet i enlighel med allmänna avlalsrältsliga principer ogiltigt (4 S). 1 övriga fall - dvs. när försäkringstagaren inte har handlat på ett sätt som strider mot tro och heder men inte heller har varit i god tro beträffande riktigheten av en lämnad uppgift eller betydelsen av en vårdslöst förtigen uppgift - reduceras försäkringsersättningen enligt den s. k. prorataregeln eller den s. k, kausali­tetsregeln (6 och 7 §S).

Prorataregeln innebär alt man skall försöka sätta sig in i vad försäkrings­bolaget skulle ha gjort, om det hade föll riktiga upplysningar när försäkringen meddelades. Om resultatet av denna tänkta bedömning blir all bolaget inte skulle ha meddelat någon försäkring alls, är bolaget befriat från allt ansvar. Kan del antas att försäkringsbolaget skulle ha meddelat försäkring men för en annan premie eller på andra villkor i övrigt, är bolagets ansvarighet begränsad till vad som med hänsyn till detta svarar mot den utfösta premien. Enligt kausalitetsregeln däremot ersätts en skada fullt ut, om en oriklig uppgift saknar betydelse för skadans omfattning, medan någon ersättning inte alls lämnas om den oriktiga uppgiften har haft betydelse för skadan.

Allmänna bestämmelser 1976 utgår från prorataregeln när det gäller påföljden för oriktiga uppgifter vid försäkringsavtalels ingående. Kausalitets-regeln tillämpas f n. endast vid sjöförsäkring och annan transportförsäk­ring.

Enligt försäkringsrättskommittén bör nedsättning av försäkringsersätt­ningen kunna komma i fråga i fall då försäkringstagaren uppsåtligen eller genom oaktsamhet som inte är ringa har lämnat en oriktig uppgift eller förtigit en omständighet av vikl. Enligt kommittéförslaget skall nedsällningen i etl

Prop. 1979/80:9

68

sådant fall göras efter vad som är skäligt med hänsyn lill omständigheterna i det särskilda fallel. Bedömningen bör alltså vara mera nyanserad än som följer av en renodlad tillämpning av prorataregeln eller kausalitetsregeln. Bland de omständigheter som skall inverka på bedömningen nämns i förslaget del verkliga förhållandets betydelse för försäkringsfallei eller skadans omfallning samt graden av vållande och behovet av ersäuning. Inom kommittén anser dock två ledamöter att hänsyn inte bör tas till behovet av ersättning.

Under remissbehandlingen har Svenska försäkringsbolags riksförbund avstyrkt kommitléns förslag i denna del. 1 varje fal! bör enligt riksförbundels åsikt prorataregeln behållas som huvudprincip. Denna åsikt biträds av Folksam, Svenska aktuarieföreningen, Utländska försäkringsbolags förening och Sveriges advokatsamfund, medan försäkringsinspektionen och försäk­ringsjuridiska föreningen förordar eu vissl utrymme för ett prorataresone-mang när ersättningen sätts ned. Vidare är åtskilliga remissinstanser starkt kritiska mot att behovet av ersättning skall kunna beaktas vid nedsättning­en.

När del gäller förutsättningarna för att oriktiga uppgifter vid försäkrings­avtalets ingående skall kunna leda till nedsättning av försäkringsersättningen delar jag kommitténs uppfattning alt en sådan påföljd bör komma i fråga endast när försäkringstagaren har handlat uppsåtligt eller åtminstone med viss vårdslöshet. Frågan är då var gränsen för det vårdslösa beteendet skall dras. Även om det finns vissa skäl som talar för att enbart grov vårdslöshet skall kunna leda till att ersättningen reduceras, kan en sådan begränsning te sig mindre lämplig med tanke på önskemålet all stävja slarv, alltså från preventiv synpunkt. Å andra sidan bör inte varje vårdslöshet vid uppgifts­lämnandet, hur liten den än är, få föranleda all försäkringstagaren går miste om ersättning som han annars skulle ha haft rätt till. Liksom kommittén anserjag därför au en förutsäuning för nedsänning bör vara att försäkrings­tagaren - när han inte har handlat uppsåtligt - har gjort sig skyldig till en oaktsamhet som inte är ringa.

Om dessa fömtsättningar för att sätta ned försäkringsersättningen är uppfyllda, uppkommer frågan hur nedsättningen bör göras i det enskilda fallet. Det är inte realistiskt att räkna med aU man utifrån en enda schematisk princip skulle kunna konstruera en nedsältningsregel som alllid leder till ett rimligt resultat. De remissinstanser som förordar prorataregeln som grund för nedsättningen menar emellertid au dén är en praktiskt lätthanterlig och rättvis regel, som medför all försäkringstagaren inte får ett sämre försäk­ringsskydd än om han från börian hade lämnat riktiga uppgifter.

För min del vill jag inte bestrida att prorataregeln har sina förtjänster. Den har emellertid också brister. I den juridiska litteraturen har värdet av denna regel diskuterats ingående och ifrågasatts från flera håll. Det skulle föra för långt att här närmare redovisa denna diskussion. Jag kan nöja mig med att peka på några omständigheter som enligt min mening bör beaktas när man

Nedsättning av försäkringsersä 11 ningen

Prop. 1979/80:9

69

bestämmer sig för vilken princip som skall lillämpas.

Nedsättning av

Till en böan kan framhållas att prorataregeln kan ge upphov till vissa försäkringsersättningen svårigheter när det gäller att i efterhand avgöra vilket beslut försäkringsbo­laget skulle ha fattat, om försäkringstagaren från början hade lämnat riktiga uppgifter. En annan allvariigare invändning mot prorataregeln är att den genom sin schematiska utformning slår ojämnt. Om den hypotetiska bedömning i fråga om försäkringsbolagets beslut som regeln förutsätter resulterar i att bolaget med kännedom om de verkliga förhållandena inte skulle ha meddelat någon försäkring, ställs försäkringstagaren helt utan försäkringsersättning trots atl han kan ha betalt ganska belydande premier för försäkringen och föriilat sig på att han har haft försäkringsskydd. Leder den hypotetiska bedömningen lill atl ersättningen endast skall jämkas så att den svarar mot den eriagda - men alltför låga - premien, kan reduktionen å andra sidan länkas bli alltför lindrig i fall dä försäkringstagaren har förfarit uppsåtligen eller visat en allvariig nonchalans vid uppgiftslämnandet. 1 sådana fall kan hänsynen till preventionen kräva en kraftigare påföljd än endast en mindre nedsättning, i all synnerhet som upptäcktsrisken många gånger är ganska liten.

Att helt bortse från om de oriktiga uppgifterna har haft något inflytande på händelseförloppet eller skadans storiek kan vidare i vissa fall leda till otillfredsställande resultat. Särskilt gäller detta vid konsumentförsäkringar, som i regel skyddar mot flera olika slag av skador. Om en försäkringstagare när han tecknar en villaförsäkring lämnar en felaktig uppgift om lägenhets­ytan, något som påverkar beräkningen av premien med hänsyn till bl, a. brandrisken, flnns det knappast några skäl för all försäkringsersättningen skall reduceras när lösegendom har stulits vid inbrott. I själva verket tillämpar försäkringsbolagen inte prorataregeln i ett sådanl fall, där det ju inte finns något samband mellan den orikliga uppgiften och försäkringsfallet. Något stöd för denna praxis finns emellertid inte vare sig i försäkringsavialslagen eller i Allmänna bestämmelser 1976, Det visar att prorataregeln, strikt uppfattad, måste förses med inskränkningar.

Även i andra situationer torde en försäkringstagare ha svårt atl förstå varför försäkringsersättningen skall reduceras därför att han har lämnat en felaktig uppgift om någol som inte har med försäkringsfallet alt göra. En felaktig uppgift torde f ö. mera sällan uppdagas när den inte har någon betydelse för det försäkringsfall som har inträffat. Det blir därför många gånger beroende på en ren slump, om prorataregeln kommer att tillämpas i ett sådant fall. Men om den någon gång skulle tillämpas, riskerar försäkringstagaren alltså all helt gå miste om försäkringsersättning.

Vad jag nu har sagt innebär inte att jag i stället för prorataregeln förordar en ren kausalitelsregel i fråga om nedsättningen av försäkringsersättningen på grund av oriktiga uppgifter vid försäkringsavtalels ingående. En sådan regel är minst lika trubbig som en prorataregel, efiersom den i allmänhet leder till

Prop. 1979/80:9

70

au försäkringstagaren antingen får full ersättning eller också inte får någon Nedsättning av ersättning alls. Även om det är en fördel alt nedsättning inte kommer i fråga försäkringsersättningen ulan att det finns ett visst orsakssamband mellan den oriktiga uppgiften och försäkringsfallet, är en mjukare nedsältningsregel alt föredra. F. ö. är del knappast lämpligt att helt utesluta möjligheten lill nedsättning, när eU sådanl orsakssamband saknas. Vid en betydande grad av vårdslöshet, liksom vid ett uppsåtligt förfarande, kan det av preventiva skäl ibland vara motiverat all nedsättning kan göras även när del inte finns något orsakssamband.

Försäkringsrättskommittén har gått en medelväg och förordat att nedsätt­ningen skall göras efter en nyanserad bedömning som bestäms efter en avvägning mellan hänsynen till preventiva synpunkter och kostnadsskäl å ena sidan och intresset av atl skydda de försäkrade vid skador å den andra. En sådan lösning, som medger att inte bara orsakssambandet mellan den oriktiga uppgiften och det inträffade försäkringsfallet utan också andra omständig­heter beaktas, är även enligt min åsikt bättre än en stel regel i enlighel med prorala- eller kausaliielsprincipen. Jag förordar därför denna lösning.

Vid nedsättningen av försäkringsersättningen böralltså hänsyn kunna tas inte bara till del verkliga förhållandets betydelse för försäkringsfallet och för omfattningen av skadan utan även till omständigheterna i övrigi. Också det individuella behovet av ersäuning bör i särskilda fall kunna beaktas som en omsiändighei som talar mot nedsättning. Normalt torde denna omständighet emellertid inte böra tillmätas någon mera självständig betydelse. Liksom en kraftig remissopinion anserjag därför att denna faktor inte bör omnämnas bland de omständigheter som särskilt bör beaktas vid nedsättningen. Med denna jämkning kan jag ansluta mig till kommittéförslaget.

2.9.3 Åsidosättande av föreskrifter enligt försäkringsvillkoren

Sedan en försäkring har meddelats och försäkringsbolagets ansvar har böoat, kan bolaget inte påverka händelseutvecklingen i nämnvärd utsträck­ning utan är i hög grad beroende av den försäkrades handlande. Risken för skada kan t. ex. öka genom att försäkrad egendom används till etl annat ändamål än som förutsattes när premien beräknades. För alt förekomma att premiesättningen på detta sätt blir försäkringslekniskl felaktig åläggs den försäkrade i försäkringsavialslagen i principen fortlöpande upplysningsplikt under försäkringstiden. Som följd av alt bolaget underrättas kan en förhöjd premie komma att tas ut. Den ökade risken - fareökningen - kan emellertid ocksä innebära att försäkringsbolaget under de nya förhållandena inte längre är berett all över huvud taget meddela försäkring. Reglerna syftar därför också till att motverka att den försäkrade avsiktligt vidtar åtgärder som medför att faran ökas.

Prop. 1979/80:9

71

Försäkringsavtalslagen innehåller i 45-50 SS regler om fareökning vid Nedsänning av skadeförsäkring. För alt dessa regler skall bli tillämpliga mäste fareökningen försäkringsersättningen avse elt förhållande som har angells i försäkringsvillkoren eller som försäkringstagaren har uppgetl när försäkringen tecknades. Vidare krävs alt den förhöjda risken inte är av sådan beskaffenhet atl bolaget måste anlas ha tagit den i beräkning, I fråga om påföljden när bolaget inte har föll information om en fareökning gäller ungefär samma regler som när försäkringstagaren genom oaktsamhet har åsidosatt sin upplysningsplikt. Försäkringsbolaget blir helt fritt från ansvar, om det kan antas all försäkring inte skulle ha meddelats under de nya betingelserna, I annal fall begränsas ansvarigheten enligt prorala- eller kausalitetsregeln. Liksom vid förseelse mot upplysnings­plikten utgår bl. a. Allmänna bestämmelser 1976 från prorataregeln.

I sin strävan atl hålla risken för försäkringsfall under kontroll brukar försäkringsbolagen ofta la in föreskrifter i försäkringsvillkoren om vad den försäkrade skall iaktta för atl förebygga eller begränsa skador. Bryter den försäkrade mot en sådan säkerhetsföreskrift -1, ex, att ha sjutillhållariås eller brandredskap-gäller enligt 51 S försäkringsavtalslagen att försäkringsbolaget ansvarar endast i den mån den försäkrade kan visa att skadan skulle ha inträffat även om föreskriften hade iakttagits, liksom då underiåtenheten inte kan läggas den till last som har haft alt tillse atl föreskriften iakttogs. Man tillämpar alltså etl slags kausalitelsregel i kombination med en oaktsamhets-regel. Bestämmelsen är tvingande i den meningen att försäkringsbolaget inte får utöva strängare sanktioner.

I Allmänna bestämmelser 1976 har påföljden för överträdelse av säker­hetsföreskrifter lindrats i förhållande lill beslämmelsen i försäkringsavtalsla­gen, I stället för helt bortfall av ersättningen, som kausalitetsregeln kan leda lill, föreskrivs i de allmänna bestämmelserna etl normalavdrag med 20 % av ersättningen, dock lägst 1 000 kr. Föreligger synnerliga skäl med hänsyn till försummelsens art eller andra omständigheter, kan avdraget bli ändå lägre.

Om ett försäkringsfall inträffar eller är omedelbart förestående, åligger det den försäkrade att efier förmåga sörja för au skadan avvärjs eller begränsas. Underlåter han uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet att iaktta denna räddningsplikt, kan försäkringsersättningen enligt 52 S försäkringsavtalsla­gen sättas ned eller helt falla bort i den män åsidosättandet har medfört men för försäkringsbolaget. Denna bestämmelse är tvingande. Allmänna bestäm­melser 1976 innehåller i sak likalydande regler.

När ett försäkringsfall har inträffat, skall den försäkrade anmäla försäk­ringsfallet Ulan uppskov samt biträda vid utredningen. Försummar han del och kan det antas att försäkringsbolagel därigenom lider men, kan försäk­ringsersättningen enligt 21 och 22 SS försäkringsavtalslagen sättas ned elller helt falla bort. En erinran om denna påföljd har tagits in i Allmänna bestämmelser 1976.

Prop. 1979/80:9

72

De regler i försäkringsavialslagen som nu har beskrivits har i försäkrings­rättskommiiiéns förslag förts samman till en enda beslämmelse. Enligt denna bestämmelse kan ersättning från försäkringen sättas ned, om den försäkrade försummar att iaktta vad som åligger honom enligt försäkrings­villkoren, I ordet "försummar" lägger kommittén ett krav på att den försäkrade skall ha handlat uppsåtligen eller genom oaktsamhet, Nedsäll­ningen görs iden mån det är skäligt med hänsyn till försummelsens betydelse för försäkringsfallet eller omfattningen av skadan samt till graden av vållande, behovet av ersättning och omständigheterna i övrigt,

Kommiuéförslagei har lämnais ulan erinran av de flesta remissinstanser­na. Från försäkringshåli förordas dock alt prorataregeln behålls som påföljd vid fareökning och alt reglerna om nedsänning av försäkringsersättningen vid överträdelse av säkerhetsföreskrifter utformas i enlighet med de avdrags­regler som gäller enligt Allmänna bestämmelser 1976, Vidare anser Svenska försäkringsbolags riksförbund att de nuvarande påföljdsreglerna i försäk­ringsavtalslagen bör behållas när det gäller förseelser mol räddningsplikten samt skyldigheten att anmäla försäkringsfallet m, m.

För min del vill jag till en början framhålla all kommittéförslaget skiljer sig från försäkringsavtalslagen bl, a, på det sättet att det inte alls reglerar vilka skyldigheter den försäkrade i olika hänseenden bör ha gentemot försäkrings­bolagen. Jag delar kommitléns uppfattning att del inte finns anledning atl tynga konsumentförsäkringslagen med bestämmelser av detta slag. Även av andra skäl är det bättre att regleringen av den försäkrades förpliktelser mot bolaget i stället görs i försäkringsvillkoren, med den offentliga granskning av lämpligheten av villkoren i olika situationer som då blir möjlig. Vad som däremot bör regleras genom tvingande bestämmelser i konsumentförsäk­ringslagen är vilka påföljder som ett försäkringsbolag får använda, om den försäkrade åsidosätter de skyldigheter som kan ha föreskriviis i försäkrings­villkoren.

Liksom när det gäller oriktiga uppgifter vid försäkringsavtalets ingående bör i regel endast en grov överträdelse av föreskrifterna medföra att försäkringsersättningen reduceras eller rentav helt faller bort. Förhållandena kan emellertid variera beroende på vilket slags föreskrift del är fråga om. Vid t, ex. en överträdelse av föreskrifter om den försäkrades räddningsplikt får ersättningen redan f n., som nyss har nämnts, sättas ned endast om den försäkrade har handlat uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Vid andra överträdelser kan det däremot tänkas alt även en mindre vårdslöshet bör kunna leda till denna påföljd. Det gäller särskilt när den försäkrade har åsidosatt uttryckliga och preciserade säkerhetsföreskrifter, t. ex, att en personbil som lämnas utan lillsyn alltid skall vara låst eller att fönster och dörrar lill försäkrade lokaler skall vara stängda och låsta och att särskilda förvaringsutrymmen skall vara låsta på betryggande sätt, 1 undantagsfall kan del då vara berättigat att tillåta en viss nedsättning t, o, m, vid överträdelser som har skett av ringa oaktsamhet.

Nedsättning av försäkringsersättningen

Prop. 1979/80:9

73

Vad jag nu har sagt kan tala för att förutsättningarna för nedsättningen bör genom särskilda bestämmelser regleras på olika säu i olika fall. Som jag förut har sagt anser jag emellertid att påföljdsreglerna bör utformas generellt på ett sådanl vis alt de medger en nyanserad bedömning i varie enskilt fall, samtidigt som deras närmare innehåll i olika situationer kan fastställas i försäkringsvillkoren. Kommitténs förslag innebär visserligen att ganska artskilda företeelser har förts samman i en enda bestämmelse. Det synes dock onödigt komplicerat att splittra upp denna bestämmelse pä flera olika regler.

Den minsta gemensamma nämnaren för de olika överträdelser som omfattas av bestämmelsen är etl krav på alt den försäkrade skall ha handlat uppsåtligen eller genom oaktsamhet. Jag förordar därför att bestämmelsen utformas på detta sätl.

Om denna förulsättning för all tillämpa betämmelsen är uppfylld bör nedsättningen, som jag redan har nämnt, göras med hänsyn lill samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Man bör alltså inie tillämpa någon stel regel enligt vare sig prorala- eller kausaliielsprincipen. Beträffande nedsäil-ningsregelns närmare utformning kan jag i övrigt hänvisa lill vad jag sade i föregående avsnitt om den molsvarande regeln vid förseelse mot upplys­ningsplikten. Liksom kommittén anserjag sälunda all man vid nedsättning­en bör beakta försummelsens betydelse för försäkringsfallet och för omfatt­ningen av skadan samt den försäkrades uppsåt eller oaktsamhet och omsiändigheterna i övrigt. Däremot bör inte behovet av ersättning uttryck­ligen anges bland dessa omständigheter, även om del inte bör vara uteslutet all i undantagsfall beakta också en sådan omständighet.

Med anledning av försäkringsbolagens kritik vill jag tillägga att den nu förordade bestämmelsen inte utesluter sådana avdragsregler i försäkringsvill­koren som Allmänna bestämmelser 1976 f n. innehåller i fråga om överträ­delse av säkerhetsföreskrifter. Det blir en fråga för den villkorsgranskande myndigheten att från fall till fall ta ställning till rimligheten av sådana villkor.

Nedsättning av försäkringsersättningen

2.9.4 Framkallande av försäkringsfallet

1 18-20 SS försäkringsavtalslagen regleras vad som skall gälla, om den försäkrade själv har framkallat ett försäkringsfall. Huvudregeln är att försäkringsbolaget inte har något ansvar mot den som har framkallat försäkringsfallet uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet (18 S). En vårds­löshet som inte är grov inverkar däremot inte på försäkringsbolagets ansvarighet (20 §). Dessa regler är dock dispositiva, och det finns alltså inte något hinder mot försäkringsvillkorsom föreskriver att rällen till ersättning faller bort redan vid en hell ringa vårdslöshet från den försäkrades sida. Uttryckliga försäkringsvillkor med detta innehåll torde visserligen i regel inte förekomma  vid  konsumenlförsäkringar.   Sålunda   föreskriver  Allmänna

Prop. 1979/80:9

74

bestämmelser 1976 att försäkringsskyddet faller bort endasl när försäkrings- Nedsättning av fallet har framkallats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Men det är försäkringsersättningen inte ovanligl med försäkringsvillkor som innebär all försäkringen gäller endast under förutsättning att den försäkrade har iakttagit "tillböriig" aktsamhet e. d. Som jag tidigare har sagt är detta egentligen bara ett annal uttryckssätt för all ersättningen faller bort redan vid en oaktsamhet som inte kan betraktas som grov. Villkor av detta slag förekommer t. ex. i reseförsäk­ring.

Enligt försäkringsräuskommiliéns förslag skall ersäuning inte lämnas till den försäkrade, om han eller nägon som jämställs med honom har framkallat försäkringsfallet uppsåtligen. Ett undantag föreslås dock för fall då det finns särskilda skäl. Detla undantag tar sikte framför allt på en del fall då uppsåtligt handlande av annan än den försäkrade inie bör gå ut över denne (se avsnitt 2.9.6)eller då den försäkrade är etl barn mellan tio och lolv år(se avsniu 2.9,7), Har den försäkrade framkallat försäkringsfallet genom oaktsamhet som inte är ringa, skall ersäuning från försäkringen kunna sättas ned efter en skälighetsbedömning där hänsyn tas till graden av vållande, behovet av ersättning och omständigheterna i övrigt. Från denna regel föresläs dock etl undantag för det fall an försäkringen avser skadeståndsskyldighet. Ersällning från en sådan ansvarsförsäkring skall inte i någol fall kunna sättas ned därför att den försäkrade har förfarit vårdslöst, inte ens om vårdslösheten är grov, utan bara om försäkringsfallet har framkallats uppsåtligen.

Detta förslag har under remissbehandlingen kritiserats i några avseenden. Från försäkringshåll invänds att den försäkrade över huvud taget inte bör kunna fö ersättning, om han har framkallat försäkringsfallet uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, Sveriges advokatsamfund framför liknande synpunkler, medan Sveriges domareförbund menar att grov vårdslöshet -liksom i andra sammanhang-bör jämställas med uppsåtligt förfarande men att ersättning dock bör kunna lämnas i dessa fall om det finns särskilda skäl.

Några remissinstanser framhåller vidare att förslaget åtminstone formellt innebär en försämring för den försäkrade jämfört med nuvarande bestäm­melser i försäkringsavtalslagen i och med au förslaget medger nedsättning även när den försäkrade har framkallat försäkringsfallet genom oaktsamhet som inte är grov. Svea hovräll förutsätter att det normala är alt full ersättning lämnas i dessa fall och anser att detla bör framgå av lagtexten.

Slutligen förordar Svenska försäkringsbolags riksförbund att en ansvarsförsäkring inte skall täcka skador som har orsakats genom grov vårdslöshet, I varje fall bör ersättningen enligt riksförbundet kunna sättas ned i eu sådant fall, Ocksä Folksam, försäkringsjuridiska föreningen och Sveriges advokalsamfund ifrågasätter lämpligheten av att låla ansvarsförsäkringar omfatta skador som har vållats genom grov vårdslöshet.

När det gäller försäkringsfall som har framkallats uppsåtligen måste

Prop. 1979/80:9

75

principen vara atl någon ersättning inte lämnas. Frågan är då om del, som kommittén har föreslagit, bör öppnas en möjlighet lill ersäiiningom det finns särskilda skäl. Jag har för min del förståelse för remisskritiken på den punklen. Enligt min mening finns det inte någol egentligt behov av atl för särskilda fall kunna göra undanlag från den nyssnämnda principen. Önske­målet om att göra undantag i de fall som kommittén framför allt har tänkt på kan enligt min mening tillgodoses på ett annal sätt. Jag återkommer till detta i avsnitten 2.9,6 och 2.9.7.

Försäkringsfall som har framkallats genom grov vårdslöshet ligger ofta mycket nära uppsåtsfallen. Det kunde därför vara motiveral att låla räuen till ersättning alltid falla bort även när del är fråga om grov vårdslöshet. Omsiändigheterna kan dock ibland vara sådana atl ett fullständigt bortfall av ersättningen skulle kunna te sig för hårt när den försäkrade har gjort sig skyldig till grov vårdslöshet. Jag vill också framhålla att lagstiftningen i de andra nordiska länderna innebär att ersättning kan ges även om den försäkrade har förfarit grovt vårdslöst. Jag anser därför inte alt del finns lillräckligaskäl alt frångå kommitténs förslagom au ersättning i ett sådant fall skall kunna utges men kunna sättas ned efter en skälighetsbedömning med hänsyn lill omständigheterna i det särskilda fallet. Del ligger emellertid i sakens nalur alt det i allmänhet torde finnas skäl att vid grov vårdslöshet göra en kraftig nedsättning eller att låta ersättningen helt falla bon.

Skäl talar för att då försäkringsfallet har framkallats genom oaktsamhet som inte är grov full försäkringsersättning lämnas trots oaktsamheten. Delta överensstämmer som nämnts med den nu gällande, disposiliva regeln i 20 S försäkringsavtalslagen. Del ligger därför nära lill hands alt - i enlighel med vad som gäller i de andra nordiska länderna - göra denna regel tvingande i fråga om konsumenlförsäkringar.

En tvingande regel av detta slag skulle emellertid medföra atl försäkrings­bolagen måste utmönstra sådana villkor som innebär att försäkringen gäller bara om den försäkrade har iakttagit tillbörlig aktsamhet e. d. Som jag förut har sagt är detta nämligen bara ett annat sätt att uttrycka att ersättning inte lämnas när försäkringsfallet har framkallats genom oaklsamhel, vare sig denna är grov eller inte. Vid vissa lyper av försäkring och i vissa situationer kan villkor av detta slag ha sitt berättigande. Om det är påkallat för atl förebygga försäkringsfall eller det annars finns särskilda skäl, bör man kunna tillåta en villkor som innebär att ersättningen sätts ned redan vid oaktsamhet som inte är grov. Givelvis bör dock kravel på aktsamhet inte ens i ett sådant fall kunna ställas så högt att varje tanklöshet eller smärre förbiseende föranleder en reduktion av ersättningen. Som kommittén har funnit bör nedsättningsregeln i konsumentförsäkringslagen därför vara tvingande så till vida att den ger etl absolut skydd vid oaklsamhel som endast är ringa.

Vid ansvarsförsäkring föreligger speciella förhållanden. En sådan försäk­ring läcker den skadeståndsskyldighel som kan uppkomma för den försäkra­de. 1 försäkringens natur ligger alltså all ge skydd vid etl oaktsamt beteende.

Nedsänning av försäkringsersättningen

Prop. 1979/80:9

76

Om delta skydd kunde inskränkas vid all annan oaklsamhel än sådan som är    Nedsättning av

ringa, skulle försäkringen ha föga värde. Ell förbehåll om att försäkringser-   försäkringsersättningen

sättning kan sättas ned även vid oaktsamhet som inte är grov bör därför inte

tillåtas vid en ansvarsförsäkring. Mer tveksamt är om försäkringen alltid bör

omfatta också grov vårdslöshet. Liksom kommittén anserjag dock att det

med hänsyn till den skadelidande som är berättigad till skadestånd inte är

någon lämplig lösning au göra eu undantag från räuen lill försäkringsersäu-

ning i sådana fall. Ett undantag av detta slag skulle också sirida mol de regler

om ansvarsförsäkring som gäller i de andra nordiska länderna. Jag tillstyrker

därför kommittéförslaget i denna del.

Sammanfattningsvis förordarjag att någon försäkringsersättning inte skall lämnas, om den försäkrade har framkallat försäkringsfallei uppsåtligen. 1 övriga fall bör full ersättning lämnas från en ansvarsförsäkring. När det gäller annan försäkring än en ansvarsförsäkring bör ersättningen kunna sättas ned, om försäkringsfallei har framkallats genom grov vårdslöshet. Med stöd av förbehåll i försäkringsvillkoren bör del i undantagsfall vara möjligt alt sätta ned ersättningen från en sådan försäkring också när försäkringsfallet har framkallats genom annan oaktsamhet som inte är ringa,

I fall då det kan bli aktuellt med nedsättning bördenna, som kommittén har föreslagit, göras efter vad som är skäligt med hänsyn till den försäkrades oaktsamhet och omständigheterna i övrigt, I enlighet med vad jag förut har sagt bör behovet av ersättningen inte uttryckligen anges bland dessa omständigheter,

2.9.5 Oriktiga uppgifier vid skaderegleringen

Om den försäkrade av försummelse lämnar orikliga uppgifter vid skade­regleringen och det kan anlas atl försäkringsbolagel därigenom lider men, kan försäkringsbolaget med stöd av 21 och 22 SS försäkringsavialslagen göra ett skäligt avdrag på del försäkringsbelopp som annars borde ha betalts ut eller helt vägra atl betala någon ersättning. Delta gäller vare sig den försäkrade har förfarit svikligt eller ej. Bestämmelserna är dock i viss mån dispositiva för fall då svikliga uppgifter har lämnais. För sådana fall förbehåller sig försäkrings­bolagen vanligen fullständig frihet från ersättningsskyldighet även om bolaget inte har lidit någon skada genom sveket. Beträffande förbehåll av detta slag gäller enligt 23 § försäkringsavtalslagen den inskränkningen att bolaget trots förbehållet kan förpliktas atl betala ut försäkringsbeloppet eller någon del därav. Vid denna bedömning skall beaktas de omständigheter under vilka sveket har ägt rum. Den försäkrade kan dock självfallet aldrig fä högre ersäuning än som motsvarar hans faktiska föriust.

Enligt försäkringsrältskommiltén finns del etl belydande behov av att förhindra svikliga uppgifter från de försäkrades sida. Kommittén anser därför atl ett visst utrymme bör finnas för en sådan påföljd för bedrägeriförsök som en reduktion av försäkringsersättningen innebär. De vidsträckta möjligheter

Prop. 1979/80:9

77

som nuvarande lagregler och försäkringsvillkor ger alt reducera ersättning på     Nedsättning av denna grund bör dock enligt kommittén inskränkas betydligt. Vid delta    försäkringsersättningen ställningstagande har kommittén tagit intryck av au försäkringsbolagen i praktiken lorde ha utnyttjat dessa möjligheter endast i ringa utsträckning.

Kommitténs förslag innebär att ersättning från en försäkring får sättas ned, om den försäkrade efter ett försäkringsfall i slrid mot tro och heder har uppgeU, förtigit eller dolt något av betydelse för hans räu till ersättning, Nedsättningen görs i eu sådant fall efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Enligt kommittén bör utgångspunkten för nedsättningen vara en annan än den som gällerenligt 23 § försäkringsavtalslagen, 1 stället för att börja med att undersöka om ersättning över huvud laget skall lämnas bör man i fortsättningen normalt överväga alt endast låta en del av ersättningen falla bort i dessa fall.

Kommiuéförslagei har i allmänhet lämnats utan erinran under remissbe­handlingen. Svenska försäkringsbolags riksförbund avstyrker dock en reform i enlighet med detla förslag och förordar att de nuvarande beslämmelserna i försäkringsavialslagen behålls. Enligt riksförbundet kan del inte vara ett inlresse för vare sig konsumenterna eller samhället alt minska de nuvarande möjligheterna att reagera mot försäkringsbedrägerier genom atl vägra ersättning. Också Folksam anser att försäkringsmässiga och allmänpreven­tiva skäl talar mot en sådan inskränkning. Liknande synpunkter framförs av Utländska försäkringsbolags förening, försäkringsjuridiska föreningen och Sveriges advokatsamfund. Försäkringstagarnas riksförbund menar å andra sidan att det inte i något fall bör vara möjligt atl tillgripa en privaträllslig sanktion av detta slag vid sidan av de straffrättsliga påföljder som f, n, står till buds.

Försäkringsbedrägerier och andra illojala förfaranden vid skaderegleringen medför kostnader för försäkringsbolagen som drabbar de lojala försäkrings­tagarna i form av högre försäkringspremier. Bl, a. av denna anledning anser jag att det är etl viktigt samhällsintresse att på olika sätt söka motarbeta sådana förfaranden. Frågan har på senare tid ägnats särskild uppmärksamhet inom försäkringsbranschen, som förbereder en rad åtgärder för all så långt möjligt stoppa försäkringsbedrägerierna. Sålunda har försäkringsbolagen utarbetat gemensamma riktlinjer för skaderegleringen vid misstanke om försök till försäkringsbedrägeri. Jag kan också nämna all frågan om försäkringsbrottsligheten har tagils upp inom brollsförebyggande rådet (BRÅ),

Det torde råda allmän enighet om att det är angeläget alt bekämpa försäkringsbedrägerierna. Frågan är då vilka påföljder för sådana förfaranden som bör användas i preventivt syfle.

Den normala sanktionen när någon har gjort sig skyldig till bedrägeri eller bedrägeriförsök är au han döms till straff eller annan brottspåföljd. Dessutom går han givetvis miste om den obehöriga vinst som han hade kunnat göra om brottet inte hade uppläckts. Att han på grund av siu brottsliga beteende också

Prop. 1979/80:9

78

måste avstå från ersättning eller annan förmån som han i och för sig är     Nedsättning av berättigad till torde f n, förekomma bara på försäkringsrättens område. Det    försäkringsersättningen rör sig här om ett slags privaträusligt straff som över huvud taget har fö motsvarigheter inom andra avtalsområden.

Enligt min mening bör man också i fråga om försäkringsbedrägerier i första hand lita till de vanliga straffrättsliga sanktioner som f n, gäller för sådana brott. All la bort dessa sanktioner eller ersätta dem med påföljder av annat slag är inte aktuellt. För all hotel om lagföring och straff skall bli tillräckligt effektivt är del angeläget atl försäkringsbolagen gör polisanmälan i sådana fall där del finns tillräckligt fog för misstanke om bedrägeri eller bedrägeriförsök. Att sådana brott konsekvent anmäls till polisen är dessutom motiverat föratt de försäkrade skall bli lika behandlade. De nyss nämnda riktlinjerna för bolagens skadehandläggning innebär också att misstankar om försäkrings­bedrägeri alltid skall föranleda en kompletterande utredning. Visar denna utredning all del föreligger elt bedrägeriförsök, skall ärendet överiämnas till polis om det inie finns skäl att underiåta polisanmälan. Till undvikande av missförstånd vill jag tillägga att bevisläget givetvis kan vara sådant att försäkringsbolaget bör kunna vägra alt betala ersäuning för obestyrkta förluster, även om det inte går att belägga att den försäkrade har gjort sig skyldig till bedrägeriförsök och någon polisanmälan därför inte kommer till stånd.

Frågan är då om den som har försökt att bedra sig lill högre försäkrings­ersättning än han har rätt till skall kunna drabbas av den påföljd som består i att försäkringsbolaget inte betalar ul sådan ersättning som han enligt försäkringsavtalet har rätt till. Enligt min mening bör behovel av tillräckligt avhållande sanktioner i de fiesta fall kunna tillgodoses inom ramen för det straffrättsliga förfarandet. En påföljd i form av förverkande av försäkrings­ersättningen bör dock kunna tillgripas under speciella omständigheter, t. ex. då försäkringsbolaget har haft avsevärda kostnader för att utreda bedrägeri­försöket.

Det kan ibland också finnas behov av att ingripa mot förfaranden som visseriigen inte ulgör slrafföart bedrägeriförsök men som innebär att den försäkrade har gjort sig skyldig till grov vårdslöshet. Framför allt gäller detta om försäkringsbolaget genom detta förfarande har åsamkats kostnader eller annan skada. För sådana fall kan det vara rimligt all försäkringsbolagen ges möjlighet lill ett skäligt avdrag på försäkringsersättningen. Det kan tilläggas au 20 kap, 3Sd lagen (1962:381) om allmän försäkring innehåller en motsvarande nedsättningsmöjlighet när det gäller ersäuning enligt den lagen.

Jag förordar därför att en bestämmelse förs in i konsumentförsäkringslagen som gör det möjligt att sätta ned försäkringsersättningen i de situationer som jag nu har berört. Liksom kommittén anserjag dock atl del som regel endast bör komma i fråga att låla en del av ersättningen falla bort i dessa fall. Ofta bör nedsättningen göras så alt den svarar mol den skada som försäkringsbolagel kan ha åsamkats genom den försäkrades beteende.

Prop. 1979/80:9

79

2.9.6 Identifikation

Nedsänning av

   , .,   ...    ,

,

.       ,,

,       . r-   ,        ,       .försäkringsersättningen

De biförpliktelser som nu har genomgåtts galler gentemot försäkringsta­garen eller den försäkrade. En inom försäkringsrätten omstridd fråga är i vad mån dennes räU till försäkringsersättning skall påverkas av aU någon annan, som står i eU särskilt förhållande till honom, gör sig skyldig till ett handlande som innebär att en biförpliktelse åsidosätts. Som exempel kan nämnas att en nära anhörig till den försäkrade framkallar försäkringsfallet uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Om den försäkrades rält till ersättning i etl sådant fall bedöms som om han själv hade handlat på detta säU, brukar man säga aU den anhörige identifieras med den försäkrade,

1 försäkringsavtalslagen finns uttryckliga regler om identifikation endast för det fall att den försäkrades make framkallar brand. Denne identifieras i detta fall med den försäkrade själv, under förutsättning att makarna inte lever åtskilda (85 S), Vidare gäller i fråga om överträdelser av säkerhetsföreskrifter att det som avgör om försäkringsersättningen skall kunna sättas ned är om överträdelsen kan läggas den till last som har haft atl tillse att säkerhetsfö­reskriften iakttogs (51 S)- Slutligen framgår det av beslämmelserna om försäkringstagarens upplysningsplikt att försäkringsbolagels frihet från ansvar på grund av oriktiga uppgifter gäller gentemot varje försäkrad som annars skulle ha rätt till ersäuning från försäkringen (4-10 §S).

Allmänna bestämmelser 1976 motsvarar de regler i försäkringsavtalslagen som nu har ålergens utom så lill vida all de innehåller en allmän idenlifikationsregel i fråga om framkallande av försäkringsfallet. Enligt denna regel skyddar försäkringen inte make eller annan som lever samman med den som har framkallat försäkringsfallei.

Enligt försäkringsrättskommittén bör huvudregeln vara alt rätten till försäkringsersättning skall bedömas självständigt såvitt gäller varje försäk­rad, 1 fråga om försäkringstagarens upplysningsplikt anser kommittén dock att denna huvudregel är mindre lämplig. Eftersom försäkringsbolaget är helt beroende av de uppgifier som försäkringstagaren lämnar när försäkringen tecknas, bör försäkringsavtalet behandlas som en helhel i fall då försäkrings­tagaren harlämnaloriktiga upplysningar. Försäkringsersättningen skall alltså i ell sådanl fall kunna sältas ned även såvitt gäller annan försäkrad än försäkringstagaren,

I övrigt anser kommittén att identifikation bör förekomma bara i två situationer. Den ena är atl någon har framkallat försäkringsfallet med den försäkrades vetskap och vilja. Detsamma gäller då någon har överträtt en säkerhetsföreskrift eller annan föreskrift enligt försäkringsvillkoren med den försäkrades vetskap och vilja. Den andra situationen är då en biförpliktelse har åsidosatts av någon som har en väsenllig ekonomisk gemenskap med den försäkrade i fråga om försäkrad egenom, 1 båda dessa situationer skall den som har åsidosatt biförpliktelsen jämställas med den försäkrade.

Remissinstanserna har i allmänhet godtagit kommittéförslaget i denna del.

Prop. 1979/80:9

80

När det gäller överträdelser av säkerhetsföreskrifter anser dock Svenska     Nedsättning av försäkringsbolags riksförbund och Folksam alt identifikation bör kunna    försäkringsersäiiningen komma i fråga i samma utsträckning som f, n, är möjlig enligt 51 § försäkringsavtalslagen.

Enligt min mening talar starka skäl för kommitténs uppfattning atl en försäkrad endast i undantagsfall skall behöva finna sig i aU hans ersäuning från försäkringen reduceras på grund av ett handlande av nägon annan person. Som kommittén har funnit bör dock en sådan identifikation kunna komma i fråga i fall då försäkringstagaren har lämnat oriktiga uppgifter när försäkringen tecknades. Vid den skälighetsprövning som skall göras vid nedsällningen i ett sådant fall bör dock hänsyn kunna las till att den ersäuningsberättigade inte själv har lämnai de orikliga uppgifterna.

Liksom kommittén anserjag det vidare vara självklart att försäkringser­sättning inte bör lämnas när den som har framkallat élt försäkringsfall har handlat i samförstånd med den försäkrade för atl denne skall få ul försäkringsersättning. Jag ansluter mig också till kommitténs förslag att identifikation skall kunna förekomma när den som har framkallat försäk­ringsfallet har en väsentlig ekonomisk intressegemenskap med den försäk­rade belräffande försäkrad egendom. Detta kan bli fallet med makar som har giftorättsgemenskap eller samäganderätl till egendom i silt hem och gemen­samt brukar och begagnar den. Om en av dem uppsåtligen eller grovt vårdslöst skadar egendomen, bör den andra i princip inte ha räu till mer i försäkringsersättning än som skulle ha utgetts om han eller hon själv hade handlat på detta sätt. En liknande bedömning bör göras i fråga om dem som stadigvarande bor samman ulan alt vara gifta. Fall kan dock tänkas där den ene avsiktligt förstör egendomen för atl tillfoga den andre skada. Det bör då inte vara uteslutet att ersäuning lämnas helt eller delvis till den som är oskyldig. I kommitténs förslag har detla önskemål beaktats på så sätl att ett uppsåtligt handlande inte behöver föranleda helt bortfall av ersättningen om det finns särskilda skäl (se avsniti 2.9.4). Enligt min mening bör man emellertid med tanke pä sädana fall i stället föreskriva all identifikation kan underiåtas om det finns särskilda skäl. Med denna jämkning tillstyrker jag kommitténs förslag om identifikation vid framkallande av försäkringsfal­let.

När det slutligen gäller överträdelser av säkerhetsföreskrifter eller andra föreskrifter enligt försäkringsvillkoren kan jag hålla med försäkringsbolagen om att det för vissa fall kan finnäs behov av ett något större utrymme för identifikation än kommittén har föreslagit. Enligt min mening är det rimligt att försäkringsbolagen för möjlighet att ta in förbehåll i försäkringsvillkoren om atl den försäkrade identifieras inte bara med den som har handlat med hans tillstånd eller som haren väsentlig ekonomisk intressegemenskap med honom i fråga om försäkrad egendom utan även med den som i den försäkrades ställe eller tillsammans med honom har haft lillsyn över den

Prop. 1979/80:9

iX

försäkrade egendomen. Genom en sådan utvidgning kan nedsänning bli aktuell bl. a. i fall då den försäkrade har lånat ut sin bil till någon annan familjemedlem och denne åsidosätter en säkerhetsföreskrift (t. ex. genom att inte låsa bilen). Jag återkommer i specialmotiveringen till den närmare innebörden av denna identifikationsregel.

Nedsättning av försäkringsersättningen

2.9.7 Handlande av barn och psykiskt störda

Enligt 19 § första stycket försäkringsavtalslagen skall de nedsättningsregler som annars gäller enligt lagen inte tillämpas, om ett försäkringsfall framkallas av någon som är under 15 äreller i sådant sinnestillstånd som avses i 33 kap. 2 S brottsbalken (dvs. som lider av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan liknande själslig abnormitet). Bestämmelsen är disposiliv och kan alltså ersättas av andra regler genom försäkringsvillkoren.

Enligt Allmänna bestämmelser 1976 gäller försäkringen även om försäk­ringsfallet har framkallats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet av en försäkrad som inte har fyllt 10 år. I fråga om sakskada som den försäkrade har tillfogat sig själv, liksom belräffande ansvarighet för personskada, gäller försäkringen också i fall då den försäkrade var i sådant sinnestillstånd som avses i 33 kap. 2 S brottsbalken.

Enligt försäkringsrältskommitténs förslag skall de nedsättningsregler som förut har berörts inte tillämpas, om någon som är under 10 år eller i sådanl sinnestillstånd som avses i 33 kap. 2 S brottsbalken har handlat på ett sätt som annars skulle föranleda alt ersättningen sätts ned eller faller bort.

Kommittéförslaget har kritiserats av Folksam, som menar all det måste omarbetas såvin gäller handlande av psykiskt störda. En annan remissinstans anseratt handlande av barn under 15 år inte bör ha någon inverkan på rätlen till försäkringsersättning.

Enligt min mening skulle del kunna leda till oskäliga resultat, om de tidigare behandlade nedsätiningsreglerna skulle tillämpas på barn eller allvariigt psykiskt störda personer som har åsidosatt en biförpliktelse. Del kan också te sig otillfredsställande atl låta ett självständigt handlande av en sådan person gå ut över den försäkrade enligt de ideniifikationsbestämmelser som jag förordade i föregående avsniti. Ett ovillkorligt undantag för handlande av psykiskt störda kan visseriigen i och för sig synas gå väl långt, och det kunde därför ifrågasättas atl införa skilda regler för olika fall. En sådan reglering skulle emellertid bli komplicerad på etl säu som inte svarar mot frågans praktiska betydelse. Liksom kommittén anserjag därför att nedsätiningsreg­lerna över huvud tagel inte bör lillämpas vare sig när ett barn eller en person som har stått under infiytande av en allvariig psykisk störning har handlat så att det annars skulle medföra att ersättning från försäkringen sätts ned eller faller bort.

Undantaget i fråga om psykiskt avvikande bör som kommittén har föreslagit fö formen av en hänvisning till 33 kap. 2 S brottsbalken. 1

6 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

82

betänkandet (SOU 1977:23) Psykiskt störda lagöverträdare har föreslagils     Underförsäkring ändring av nämnda lagrum i brottsbalken. I samband med kommande    och dubbelförsäkring ställningstagande till betänkandet för övervägas huruvida det nu aktuella undantaget i konsumentförsäkringslagen bör ändras.

Beträffande barn uppkommer frågan var åldersgränsen nedåt skall dras. Kommittén anser med stöd av barnpsykologisk sakkunskap all åldersgränsen inte bör sättas lägre än 10 år. Men även när barnet är något äldre kan det enligt kommittén ibland finnas behov av alt göra ett undantag från principen atl försäkringsersättning inte lämnas när försäkringsfallet har framkallats uppsåtligen. Av bl. .a. denna anledning har kommittén föreslagit att ersällning skall kunna lämnas även vid ett uppsåtligt framkallande av försäkringsfallei, om det finns särskilda skäl (se avsnitt 2.9.4). Att ålders­gränsen på detta sätl blir flytande kritiseras av Svenska försäkringsbolags riksförbund, som menar atl detta kan leda lill betydande svårigheter vid skaderegleringen. Enligt riksförbundei bör intresset av all kunna göra undantag även för handlande av barn som är något äldre än 10 år hellre tillgodoses genom au åldersgränsen höjs till 12 år. Jag har förståelse för denna kritik mot kommittéförslaget och förordar därför en bestämd åldersgräns, som lämpligen kan sättas vid 12 år.

2.10 Underförsäkring och dubbelförsäkring

Del är ganska vanligt all ett försäkringsavtal om skadeförsäkring anger ell försäkringsbelopp. Detla belopp har betydelse både för premieberäkningen och för skaderegleringen. Underförsäkring föreligger när försäkringsbeloppet understiger värdel på den försäkrade egendomen eller på annal försäkrat intresse. Ersällning ulges då inte med mer än försäkringsbeloppet, även om den förlusl som har uppkommit genom ett försäkringsfall är större. Ofta får emellertid underförsäkringen verkan vid skaderegleringen också när skadan är partiell och i och försig ryms inom försäkringsbeloppet. 140 S försäkrings­avtalslagen föreskrivs sålunda att, om inte annal framgår av omständighe­terna, ersättningen vid underförsäkring skall reduceras efter förhållandet mellan försäkringsbeloppet och det försäkrade intressets värde. Om t. ex. egendom som är värd 100 000 kr. men försäkrad för endast 80 000 kr. drabbas av en skada på 50 000 kr., skall ersättningen enligt denna regel utgöra åtta tiondelar av 50 000 kr., dvs. 40 000 kr. Regeln tillämpas emellertid inte alltid, såsom när försäkringen är meddelad på "första risk". 1 exemplet betalas då ersättning ut med 50 0(X) kr. Ansvarsförsäkring är regelbundet en försäkring på första risk.

Försäkringsrättskommittén har ansett att också konsumentförsäkringsla­gen bör uppta en beslämmelse om underförsäkring. Kommittén anser inte att den nuvarande bestämmelsen i försäkringsavialslagen är helt tillfredsslällan­de ulan föreslår au reduktion pä grund av underförsäkring skall göras endast i

Prop. 1979/80:9

83

den mån försäkringsbeloppet i belydande mån understiger det försäkrade Under/brsäkring intressets värde. Eftersom beträffande mindre lösörebon risken för sådan och dubbdförsäkring avvikelse är ringa, kommer enligt kommittén reduktion inte i fråga rörande dessa bon annat än i undantagsfall. Kommittén föreslår vidare alt endast ersällning för skada på sådan egendom vars värde inverkar på försäkrings­beloppet skall reduceras pä grund av underförsäkringen. Bestämmelsen för betydelse för paketförsäkringarna. Att t. ex. lösöret har värderats för lågt i en sådan försäkring bör enligt kommitléns mening inte påverka ersättningen från ansvarsmomentet i paketförsäkringen.

Försäkringsbolagen har under remissbehandlingen vitsordat att dagens praxis belräffande skadereglering stämmer överens med den regel om underförsäkring som kommittén vill föra in i konsumentförsäkringslagen. Bolagen motsätter sig likväl den föreslagna ändringen i förhållande lill försäkringsavtalslagens beslämmelse i ämnet. Bolagen är bl. a, oroliga för alt den uppfattningen sprider sig bland försäkringslagarna atl det inte är så noga med au ha rätt försäkringsbelopp. Följden kan bli att underförsäkring blir alll vanligare, - Övriga remissinstanser har inte riktat nägon erinran mot kommitténs förslag.

Såvitt gäller de försäkringar som omfattas av konsumentförsäkringslagen är det f, n, i huvudsak endast vid försäkring av lösöre i bostäder som försäkringsbeloppet ligger till grund för premieberäkningen. Vid försäkring av byggnader lillämpas däremot i stor utsträckning syslem för värdering och premiesätlning där man inte utgår från elt vissl försäkringsbelopp utan från upplysningar om egendomens beskaffenhel. Vid försäkring av motorfordon begagnas i allmänhet inte försäkringsbelopp, utan premierna bestäms på grundval av fordonets ålder, märke, osv.

En följd av den konstruktion som används i de sistnämnda fallen är att försäkringstagaren trots att de lämnade uppgifterna inte har gett en korrekt bild av egendomens värde slipper nedsättning av försäkringsersättningen, om han har visat rimlig varsamhet när han lämnade uppgifterna. Detta framgår av vad jag har föreslagit i avsnitt 9,2.2. Det kunde med hänsyn härtill ligga nära till hands atl införa ett molsvarande godlrosskydd i fall av egentlig underförsäkring. Liksom kommittén ställer jag mig emellertid avvisande lill denna tanke. Det skulle uppenbariigen stöta på alltför slora svårigheter att ange när en försäkringstagare har visat försumlighet då del gäller alt bestämma rätl värde på viss egendom.

Otvivelaktigt ligger det emellertid mest i linje med den reglering som har föreslagits i fråga om upplysningsplikten, att en ganska stor felmarginal mellan försäkringsbelopp och verkligt värde tolereras innan försäkringser­sättning, som i och för sig ryms inom försäkringsbeloppet, sätts ned på grund av underförsäkringen. Jag delar visseriigen försäkringsbolagens - och f ö. också kommitténs - uppfattning au del är angelägel att underförsäkring inte förekommer. En sådan kan utsätta försäkringstagaren för kännbara förluster vid tolalskador och leda till en orättvis fördelning av premiebördan mellan

Prop. 1979/80:9

84

olika försäkringstagare. Jag anser emellertid all oron för alt den föreslagna Skadereglering regeln skall uppmuntra till underförsäkring är överdriven. Tillräcklig anled­ning synes inte föreligga alt i försäkringsvillkoren ange t. ex. vissa procent­satser i fråga om underförsäkringen som gräns för när reduktion äger rum, någol som skulle kunna fresta försäkringstagarna att bestämma försäkrings­beloppen i underkant.

Av anförda skäl tillstyrker jag förslagel alt reduktion på grund av underförsäkring skall göras endast i den mån försäkringsbeloppet i betydande mån understiger den försäkrade egendomens värde. Jag har inte heller någon erinran mot alt endasl ersättning för skada på den egendom vars värde bestämmer försäkringsbeloppet sätts ned på grund av underförsäkringen.

Försäkringsrättskommittén har också föreslagit alt i konsumentförsäk­ringslagen skall las in bestämmelserom diibbelförsäkring. Med detla förslås alt två eller flera försäkringar har tecknats som läcker samma inlresse, t. ex. dels en hemförsäkring som täcker skada på egendom som den försäkrade har med sig på resa, dels en särskild reseförsäkring som skyddar mol samma skada. Enligt förslagel får den försäkrade inte erhålla högre sammanlagd försäkringsersättning än som svarar mol skadan. Detla är ett utflöde av principen om "berikandeförbud", som ligger till grund redan för gällande rätt. Däremot kan den försäkrade kräva ersättning av vilket som helst av de berörda bolagen upp till del belopp till vilket bolaget ansvarar på grund av skadan. En särskild regel föreslås vidare om fördelningen inbördes mellan försäkringsbolagen av ersättningsskyldigheten, när summan av ansvars­beloppen överstiger skadan. Denna regel, som inte är tvingande, innebär all bolagen sinsemellan svarar efter förhållandet mellan ansvarsbeloppen.

De föreslagna bestämmelserna svarar i stort sett mot huvudreglerna för dubbelförsäkring i 41 och 42 SS försäkringsavialslagen. De har inte mött någon erinran under remissbehandlingen. Också jag anser att bestämmelser med det angivna innehållet bör föras in i konsumentförsäkringslagen.

2.11 Skadereglering

1 försäkringsavtalslagen finns en de! bestämmelser som är ägnade att påskynda förfarandet vid regleringen av ett försäkringsfall. Den som har anspråk på ersäuning är bl. a. skyldig all ulan uppskov göra skadeanmälan och au tillhandahålla bolaget tillgänglig ulredning (21 och 22 §§). Bolaget å sin sida är, om inte annal har bestämls, skyldigt att betala ut ersättningen senast en månad efler det alt skadeanmälan har kommit in och den försäkrade har lagl fram den ulredning som kan krävas av honom (24 §).

Enligi försäkringsräuskommittén bör konsumentförsäkringslagen inne­hålla bestämmelser som i större omfattning än försäkringsavtalslagens är inriktade på försäkringsbolagets skyldigheter vid skaderegleringen. Kommit­tén har därför föreslagit bestämmelser som innebär atl bolaget utan uppskov skall vidta de ålgärder som krävs föratt skadan skall kunna regleras samt atl

Prop. 1979/80:9

85

skaderegleringen skall ske skyndsamt och med iakttagande av försäkrings-     Skadereglering havarensellerannan skadelidandes behöriga intressen. Bolaget skall vidare se till atl försäkringsvillkoren innehåller regler om värderingen av skadad egendom och av annan förlusl.

Kommitténs förslag innehåller också bestämmelser om den lid inom vilken försäkringsersättningen skall betalas ut. Dessa ansluter i stort sen lill försäkringsavtalslagens molsvarande regler. En nyhet aren föreskrift om att försäkringsbolaget skall vara skyldigt att göra en utbetalning ä conto i fall då det är ostridigt aU ersättning skall utges men det exakta beloppet är föremål för tvist.

Någon bestämmelse som direkl ålägger de ersättningsberälligade skyldig­heter i samband med skaderegleringen har inte tagils upp i kommitténs förslag till konsumentförsäkringslag.

Praktiskt taget alla remissinstanser har godtagit kommittéförslaget. Svens­ka försäkringsbolags riksförbund och Folksam har emellertid anföri alt förslaget inte skiljer sig från vad som redan gäller och ifrågasatt värdel av bestämmelserna om alt skaderegleringen skall göras skyndsamt och korrekt. En annan remissinstans har mol dessa bestämmelser invänt all de är osanktionerade och därför kan komma alt stanna på papperet.

Hur skaderegleringen sköts är uppenbarligen av stor betydelse för de skadelidande, och jag anser liksom kommittén att konsumentförsäkringsla­gen bör innehålla bestämmelser i ämnet. De bestämmelser som kommittén har föreslagit är enligt min mening i del väsentliga lämpliga.

Jag kan inte hålla med om all en föreskrift som anbefaller en skyndsam och korrekt skadereglering skulle vara ulan praktisk betydelse. Som kommittén har påpekat bör en skadelidande kunna lägga föreskriften till grund för ett ersättningskrav mot försäkringsbolagel, om han t, ex, har varit utan egendom som skall repareras och reparationen har fördröjts på grund av alt bolaget har försenat handläggningen av ärendet. Vidare ger föreskriften en utgångspunkt för försäkringsinspektionens tillsyn över försäkringsverksamheten i denna del. Jag kan här erinra om att en översyn f n, pågår inom försäkringsinspek­lionen av skaderegleringsgranskningen. Den nyligen tillsatta kommittén för utredning av försäkringsbolagens och försäkringsinspektionens verksamhei m, m, har i uppdrag all la del av resultatet av detta arbete och atl föreslå de ålgärder som behövs för en fortlöpande och ändamålsenlig kontroll av alt försäkringsbolagen tillämpar en ordning som kan omfattas med förtroende från försäkringstagarnas sida,

I kravet på en korrekt skadereglering ligger atl försäkringsbolaget skall vara verksamt för atl de ersättningsberättigade ulan onödigt krångel kommer till sin rätl. Del är emellertid bara de skadelidandes "behöriga" intresse som skall tillgodoses. Det innebär att försäkringsbolaget ocksä måste beakta försäk-ringsiagarkollektiveis inlresse av all inte en enskild försäkrad gynnas obehörigt. Delta kräver vaksamhet frän bolagens sida, särskilt mot medvetna försök att tillskansa sig ersättning ulan grund, I de nyss nämnda utrednings-

Prop. 1979/80:9

86

direktiven har kommiiién också ålagts all i siu arbete med skadereglerings-      Preskription

frågorna särskill beakta önskemålet atl molverka försäkringsbedrägerier. För

egen del har jag i avsnitt 2,9,5 angående nedsättning av försäkringsersättning

gett min syn på problemet med försäkringsbedrägerier och diskuterat vilka

medel som kan och bör anlitas för att man skall komma iill rätta med denna

form av brottslighet.

Som ett led i en korrekt skadereglering för del anses åligga försäkringsbo­lagen atl lämna de skadelidande sådan information som behövs för att de skall kunna ta till vara sin rätt, I två hänseenden har jag i del föregående (avsnitt 2,3) föreslagit uttryckliga bestämmelser som i näringsrältslig ordning ålägger försäkringsbolagen atl vid skaderegleringen lämna de försäkrade upplysningar. Det gäller dels möjligheterna all vid skilda organ fö lill stånd prövning av försäkringsbolagens ställningstaganden i ersättningsfrågor, dels tidpunkten för preskription av försäkringsersättning.

Försäkringsbolagens skyldigheter i fråga om skaderegleringen bör, som kommittén har förordat, gälla inte bara mot den försäkrade utan vid ansvarsförsäkring också i förhållande till skadelidande tredje man. I anslut­ning härtill har Svenska försäkringsbolags riksförbund ifrågasatt om inte den ordningen borde införas att den skadelidande fick rätt att direkt vända sig mot del försäkringsbolag hos vilket skadevåUaren har en ansvarsförsäkring, på i princip samma sätt som gäller inom trafikförsäkringen. Underiag för ställningstagande i denna fråga, som har räckvidd utanför konsumentförsäk­ringslagens tillämpningsområde, saknas emellertid i detla ärende. Jag förutsätter att frågan uppmärksammas under försäkringsrätiskommitténs fortsatta utredningsarbete.

Liksom kommittén anserjag att konsumentförsäkringslagen inte bör uppta några bestämmelser som direkl gäller de ersättningsberättigades skyldigheter i samband med skaderegleringen, bortsett från den föreskrift om oriktiga uppgifter m. m. som jag har behandlat i avsnitt 2,9.5. Förpliktelser att anmäla inträffad skada, att medverka vid skaderegleringen och liknande bör förutsätta föreskrifter i försäkringsvillkoren. Det är självklart alt den som vill ha försäkringsersättning måste lämna upplysning om sådant som är av betydelse för att ersättningsskyldigheten skall kunna bedömas. Den föreslag­na bestämmelsen att bolaget kan räkna månadsfrisien för utbetalning av försäkringsersättningen från den tidpunkt då den ersättningsberätligade har lagl fram den ulredning som skäligen kan begäras av honom innefallar en erinran om detla.

2.12 Preskription

Fordringsrätt på grund av ett försäkringsavtal preskriberas enligt 29 S försäkringsavtalslagen tre år efler det att fordringshavaren fick kännedom om all fordringen kunde göras gällande och i varie fall tio år efter del att detla tidigast hade kunnat ske. Preskriptionen avbryts som regel endast genom att

Prop. 1979/80:9

87

talan anhängiggörs vid domstol. Enligt 30 S försäkringsavialslagen kan etl      Preskription försäkringsbolag på vissa villkor träffa förbehåll om andra preskriptionsreg­ler.

Preskriptionsreglerna i 29 S försäkringsavialslagen återfinns också i det avsnitt i 1976 års Allmänna bestämmelser som handlar om skadereglering. Vissa avvikande föreskrifter förekommer dock. Bl, a, anges att ersättnings­krav vid annan försäkring än trafikförsäkring skall framställas till försäk­ringsbolaget inom sex månader från del att den försäkrade fick kännedom om sin möjlighet att få ersättning; annars är bolaget fritt från ansvar. Ett förbehåll med sådant innehåll är tillåtet enligt 30 S andra stycket försäkringsavialsla­gen.

Såvitt gäller rätten till försäkringsersättning har försäkringsrättskommittén föreslagit i sak samma preskriptionsregler i konsumentförsäkringslagen som de nuvarande i 29 S försäkringsavtalslagen, I ett tillägg föreskrivs dock att om den försäkrade har anmäll skadan till försäkringsbolaget inom tre resp, tio år, fristen för lalans väckande är minsl sex månader från det au försäkringsbo­laget förklarade sig ta slutlig ställning i ersättningsfrågan, Konsumentförsäk­ringslagens preskriptionsregler medger enligt förslaget inte någol förbehåll om förkortning av preskriptionstiden.

Vad kommittén sålunda har föreslagit har i allmänhet lämnais utan erinran under remissbehandlingen. En remissinstans menar dock att de föreslagna preskriptionsreglerna är alllför stränga mot konsumenterna, Å andra sidan hävdar Svea hovräu och Folksam alt förbehåll fortfarande bör fö göras om att anspråk på ersäuning skall framställas inom viss kortare tid.

Regeringen avser att inom kort remittera elt förslag till ny preskriptions-lagstiftning till lagrådel. Förslaget innebär atl den nuvarande allmänna preskriptionstiden om tio år står kvar som huvudregel men alt liden för preskription av näringsidkares fordringar mot konsumenter sätts ned lill tre år. Gällande regler om preskriplionsavbrott behålls i allt väsentligt. Borge­nären kan bryta preskriptionen genom krav eller erinran i skriftlig form utom rätta. Bestämmelserna i den föreslagna preskriptionslagen gäller inte i den mån annat är särskilt föreskrivet.

De regler om preskription av anspråk på försäkringsersättning som kommittén har föreslagit och som i princip stämmer överens med dem som enligt 1975 års trafikskadelag gäller i fråga om krav på trafikskadeersättning för i och försig anses lämpliga. Det nya förslaget till reglering av den allmänna fordringspreskriptionen ger mig inte anledning aU gå ifrån kommittéförsla­get. Vad jag nu har sagt innebär bl, a, atl jag inte kan biträda tanken pä all försäkringsbolagen skulle kunna föreskriva atl rätten lill försäkringsersätt­ning preskriberas därför alt ersättningsanspråk inte har framställts inom t. ex, ett halvår efter det au den försäkrade har fön kännedom om ersättningsmöj­ligheten. Jag vill emellertid tillägga an deUa inte hindrar bolagen att i försäkringsvillkoren ange aU inträffad skada skall anmälas inom viss tid lill försäkringsbolaget. Åsidosätter den försäkrade en sådan föreskrift, kan

Prop.  1979/80:9

88

försäkringsersättningen komma aU sällas ned efler en skälighetsbedömning i     Den ojfentliga

enlighet med de regler som jag har behandlat i avsnitt 2,9,3, Däremol går     kontrollen av

ersättningen inte ulan vidare förlorad som vid preskription,

försäkringsvillkoren

Försäkringsbolagen bör vara skyldiga all i samband med skaderegleringen upplysa den försäkrade om vilka preskriptionsregler som gäller i fall då risk kan finnas atl rätten till försäkringsersättning skal! preskriberas, I denna del kan jag hänvisa till vad jag har föreslagit i avsnitt 2,3 angående informations­frågorna.

Den nyss behandlade preskriptionsregeln i konsumentförsäkringslagen gäller, i motsats lill 29 § försäkringsavialslagen, inte försäkringsbolagens fordran på premie. 1 fråga om en sådan fordran föreslår kommittén en särskild bestämmelse. Denna går ut på alt ell bolag föriorar rätten lill obetald premie om det inte inom tre månader från premiens förfallodag har sagt upp försäkringen för upphörande eller försäkringen av annan anledning har upphört atl gälla. Syftet med denna korta preskriptionstid äran framkalla en uppsägning från försäkringsbolagets sida främst i fall där försäkringen har förnyats ulan någon aktiv ålgärd av försäkringstagaren och där man kan anta att försäkringstagaren inte vill ha kvar försäkringen. Sker uppsägning från försäkringsbolagets sida inom tremänadersfristen eller upphör försäkringen av annan anledning inom denna tid, bör enligt kommittén allmänna preskriptionsregler gälla för premiefordringen.

Remissinstanserna har i princip godtagit den särskilda regeln om preskrip­tion av premiefordringar. Också jag anser all en sådan bestämmelse behövs i ett syslem med automatisk förnyelse av försäkringen. Svenska försäkrings­bolags riksförbund har emellertid gjort gällande alt preskriptionstiden är för kon och inte ger försäkringsbolagen lillräckliga möjligheter alt när det är önskvärt behålla försäkringstagaren vid försäkringsskyddet trots att han inte har betalt premien. Jag har förståelse för denna synpunkt och förordar all preskriptionstiden bestäms till sex månader. En sådan utvidgning låter sig lättare försvara om man, som jag har föreslagit i avsnitt 2,7.1, ger försäk­ringstagaren rätl att alltid säga upp en förnyad försäkring med omedelbar verkan så länge premien inte är betald. I enlighet med det förul nämnda förslaget lill ny allmän preskriptionslag bör, sedan preskriptionen har brutits genom uppsägning e.d., en treårig preskriptionstid gälla för bolagets premiefordran mol konsumenten.

2.13 Den offentliga kontrollen av försäkringsvillkoren

En allmän kontroll av de avtalsvillkor som näringsidkarna tillämpar i förhållande till konsumenterna utövas med stöd av lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor (avtalsvillkorslagen). Enligt denna lag kan marknadsdomstolen förbjuda en näringsidkare att fortsätta au använda etl avtalsvillkor som domstolen bedömer vara oskäligt mot konsumenten, om

Prop. 1979/80:9

89

ell sådanl förbud är påkallat från allmän synpunkt. Del allmännas lalan om förbud mol oskäliga avtalsvillkor förs vid marknadsdomstolen av konsu­mentombudsmannen. Chefen för den centrala förvaltningsmyndigheten för konsumentfrågor, konsumentverket, är tillika konsumentombudsman.

Utmärkande för konsumentverkets verksamhet är att verkel förhandlar med näringslivets organisationer om utformningen av slandardvillkor på olika marknadsområden. Är parterna oense om elt villkors skälighet, kan frågan föras till marknadsdomstolen, där företagarintressen samt konsu­ment- och löntagariniressen är representerade lill lika delar.

Från avtalsvillkorslagens tillämpningsområde har undantagits bl. a. sådan verksamhet som står under tillsyn av försäkringsinspektionen,

Försäkringsinspekiionens tillsyn över de svenska försäkringsbolagens verksamhei grundas på regler i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse. Tillsynen skall säkerställa, förutom att försäkringsrörelsen är ekonomiskt solid, bl. a. att den bedrivs med iakttagande av principen om skälighet. Denna princip, som i fråga om annan försäkring än livförsäkring kommer till uttryck i 282 S i lagen, kan i korthet sägas gå ut på att försäkring skall erbjudas till ett skäligt och rätt avvägt pris. Bolagen är skyldiga alt fortlöpande ge in vissa uppgifter till inspeklionen som underiag för tillsynen, och inspeklionen kan infordra särskilda upplysningar från bolagen och göra inspektioner hos dem. Skulle inspektionen upptäcka missförhållanden hos något bolag, kan detla enligt 288 S i lagen leda lill erinran eller i allvarligare fall lill föreläggande för bolaget eller dess styrelse atl inom viss lid företa erforderliga åtgärder. I praktiken har etl formlöst påpekande under hand varit tillräckligt för atl rättelse skall komma lill stånd.

Det ansågs tidigare tveksamt om försäkringsinspektionen hade befogenhet att ingripa mot försäkringsbolagen belräffande utformningen av försäkrings­villkor, len lagrädsremiss år 1961 (se prop. 1961:171 s. 230) föreslogs elt tillägg till 282 S lagen om försäkringsrörelse varigenom styrelse och verkställande direkiör i försäkringsbolag ålades ansvar för att tillämpade försäkringsvillkor var skäliga. Tillägget ströks dock i propositionen, sedan lagrådel hade framhållit atl försäkringsinspeklionen redan enligt gällande rätt hade lillräck­liga tillsynsbefogenheter (prop, 1961:171 s, 306 och 309), Lagrådet hänvisade därvid till skälighetsprincipen och framhöll att del inte går att åsladkomma en verklig kontroll av om kostnaden för en försäkring är skälig, om inte uppmärksamhet ägnas åt bl, a, försäkringsvillkorens utformning.

Undantaget i avtalsvillkorslagen i fråga om verksamhet under försäkrings-inspektionens tillsyn har sin grund i den befogenhet att granska försäkrings­villkor som enligt det sagda tillkommer försäkringsinspeklionen, I praktiken har granskningen av andra villkor än sådana som gäller premiesättningen haft begränsad omfattning.

Försäkringsrättskommillén har föreslagit att en villkorskontroll anordnas i

Den offentliga kontrollen av Jörsäkringsvillkoren

Prop. 1979/80:9

90

fråga om konsumentförsäkringar med avtalsvillkorslagens modell som förebild. Kontrollen skall emellertid enligt förslaget sträcka sig längre än som är möjligt enligt avialsvillkorslagen och avse bl. a. försäkringarnas allmänna lämplighet. Sålunda föreslår kommittén au lagen om försäkringsrörelse kompletteras med en bestämmelse som innebär all premier och andra försäkringsvillkor inte bara skall vara skäliga ulan också motsvara konsu­menternas intresseaven ändamålsenlig försäkring. Kommittén hardock inte ansett sig kunna ta ställning lill hur denna villkorskoniroll skall organiseras utan har förordat ytterligare utredning på den punklen.

Jag har redan i avsnitt 2.1.3 redovisat min ståndpunkt till kommitléns förslag i denna del. Den innebär att det visserligen är angeläget att en aktiv kontroll av villkoren i konsumentförsäkringarna kommer lill stånd samtidigt med alt konsumentförsäkringslagen införs men atl denna kontroll tills vidare inte bör sträcka sig så långt som till en granskning av villkorens ändamålsenlighet. Ett ställningstagande lill frågan om inriktningen och organisationen på längre sikt av samhällets kontroll över försäkringsvillkoren bör anstå lill dess den nyligen tillsatta uiredningen (E 1979:01, Dir, 1978:105) om försäkringsbolagens och försäkringsinspektionens verksamhet har blivit färdig med siu arbete. Den önskvärda utökningen av villkorsgranskningen i anslutning till atl konsumentförsäkringslagen träder i kraft bör göras inom ramen förgällande principer och organisation. Idet följande skall jag närmare utveckla mina synpunkler på den ordning i fråga om villkorsgranskningen som bör gälla tills vidare. Jag har i den delen samrätt särskill med chefen för ekonomi- och budgetdepartementen.

Att villkorsgranskningen skall ansluta till nuvarande principer och orga­nisation betyder till en början all den bör handhas av försäkringsinspeklionen med stöd av de befogenheter som tillkommer inspeklionen enligt lagen om försäkringsrörelse. Undantaget från avtalsvillkorslagens tillämpningsområde i fråga om verksamhet under försäkringsinspektionens tillsyn bör alltså bestå. Frågan huruvida en marknadsrätlslig domstolsprövning av försäk­ringsvillkoren skall komma till stånd i framliden kommer atl behandlas av den nyss nämnda uiredningen. Det är naturligt att inspektionens granskning av försäkringsvillkoren sker i nära samarbete med konsumentverket och med utnyttjande av de erfarenheter som verket har i fråga om villkorskontroll på konsumentområdet i övrigt. Jag kan erinra om atl konsumentverket i det s. k. kontaktforum för försäkringsfrågor, i vilket ingår företrädare för verket, försäkringsinspektionen och försäkringsbranschen, redan har varit engagerat i överläggningar angående villkorsutformningen.

Också på så säu bör villkorsgranskningen anknyta iill gällande ordning all den inte innebäratt elt försäkringsvillkor måste godkännas på förhand föratt kunna tillämpas. Inspektionen bör också i första hand själv fö avgöra när den vill  ta  upp villkor lill  prövning.  Därigenom  gör man det  möjligt  för

Den offenlliga kontrollen av försäkringsvillkoren

Prop. 1979/80:9

91

inspektionen all koncentrera insatserna där de bäst behövs, samlidigi som granskningskompeiensen kan fö sträcka sig över elt stort område. Metodenär densamma som gäller för granskning enligt avialsvillkorslagen. Den hindrar inte att försäkringsbolagen lar upp förhandlingar med inspektionen innan de i något viktigare hänseende ändrar sina försäkringsvillkor. En sådan ordning, som i stor utsträckning lillämpas redan nu, lorde ofta vara ändamålsenlig.

Kontrollen bör kunna omfatta alla slag av villkor. Den bör naturiigtvis i första hand avse villkor i ämnen som behandlas i konsumentförsäkringsla­gen, 1. ex. nedsättning av försäkringsersättningen när biförpliktelse har blivit åsidosatt. Men också villkor som inte berörs av lagens bestämmelser bör granskas. Hil hör främst de villkor som bestämmer den risk som en försäkring skall läcka, t. ex. villkor om försäkringens objekt och om de händelser vid vilka försäkringsersättning skall ulgå. Också villkor angående värdering av egendom och beräkning av ersättning i övrigi saml om självrisk hör till denna kategori. Inte bara allmänna utan också speciella försäkringsvillkor bör kunna granskas, låt vara alt förstahandsiniresset givetvis knyter sig till de allmänna villkoren. Med villkor bör förslås inte bara vad som direkl avtalas när försäkringsavtal ingås utan också innehållet i andra formulär o. d. som begagnas av försäkringsbolagen vid deras kontakter med de försäkrade.

Den intensifierade villkorsgranskning som jag nu har talat om avser i försia hand sådana typer av försäkringar som omfattas av konsumentförsäkrings­lagen. Villkorsgranskningen utgör ju som nämnts ett rätislekniskl komple­ment till denna lagstiftning. Men det är angeläget atl försäkringsinspeklionen ägnar skärpt uppmärksamhet även åt villkor som hänför sig lill andra försäkringar som tecknas av enskilda konsumenter. Härigenom kan man i viss mån kompensera den nackdel som det innebär att vissa kategorier av konsumentförsäkringar har måst hållas utanför lagens direkta tillämpnings­område. Det gäller inte minst sådana sakförsäkringar som försäkring av djur, ur, smycken och pälsverk saml "allriskförsäkring av egendom". Villkor för dessa försäkringar som avviker från vad som skulle ha följt av konsument­försäkringslagen kan inte sällan ge anledning lill ingripande. I fråga om livförsäkringar är en granskning av villkor som inte gäller premierna mindre angelägen. Försäkringar som grundar sig på kollektivavtal intar en särställ­ning och kan i praktiken lämnas utanför kontrollen,även närde undantagsvis tecknas av konsumenter.

Den kanske viktigaste frågan gäller vilket syfle som granskningen skall ha eller, annorlunda uttryckt, vilka krav som skall och får ställas på försäkrings­villkoren.

Beträffande ämnen som regleras i konsumentförsäkringslagen blir en första uppgift för försäkringsinspeklionen atl granska hur villkoren förhåller sig till de tvingande reglerna. Inspektionen bör kontrollera om villkoren strider moi sådana regler eller kan anses uigöra etl otillåtet kringgående av

Den offentliga kontrollen av försäkringsvillkoren

Prop. 1979/80.9

92

dessa regler eller om de på etl sätt som inte är godtagbart uinyiijar den avtalsfrihet och det utrymme för skälighetsprövning som de tvingande reglerna medger. Jag har redan lidigare (avsnitt 2.9.1) varit inne på villkorsgranskningens betydelse för konkretiseringen av konsumentförsäk­ringslagens beslämmelserom nedsättning av försäkringsersättningen, nar en biförpliktelse har blivit åsidosatt.

Ell försäkringsvillkorsom inte går att förena med konsumentförsäkrings­lagens tvingande bestämmelser måste sägas vara oskäligt mot konsumenten. Också i fråga om villkor som inte berörs av lagens regler bör en myndighets­granskning innefatta en kontroll av all villkoren inte är oskäliga i den bemärkelse som avses i avtalsvillkorslagen. Inspektionens granskning bör emellertid kunna sträcka sig också något längre och rikta sig mot villkor som, fastän de inte kan betraktas som direkl oskäliga, likväl i silt sammanhang framstår som mindre lämpliga. En granskning som syftar lill mera än an mönstra ul villkor som i strikt mening är oskäliga kan redan nu stödjas på skälighetsprincipen enligt lagen om försäkringsrörelse och del därav följande kravet all försäkringens pris skall slå i proportion till det skydd som den ger.

Någon mera exakt gräns för inspektionens rätt alt granska försäkringsvill­kor kan knappast ställas upp. Av vad jag har sagt lidigare framgår emellertid all den kontrollerande myndigheten tills vidare bör avslå från au bedöma försäkringens allmänna ändamålsenlighet. Inspektionen bör endasl undan­tagsvis gripa in för atl förmå bolagen att införa villkor som saknar motsvarighet i gällande avtal. Granskningen bör inte gälla det lämpliga i att vissa försäkringsmomenl ingår i t, ex, en paketförsäkring eller kanske tvärtom utesluts från försäkringen. Själva produktutformningen bör med andra ord lämnas utanför myndighetens granskning, bortsett från atl ingripande kan påkallas av den mera tekniska soliditets- eller skälighetsbe­dömningen enligt lagen om försäkringsrörelse.

Delta hindrar naturligtvis inte att olika försäkringsformers ändamålsenlig­het diskuteras i överiäggningar mellan försäkringsbranschen och de myndig­heter som har alt ta tillvara konsumenternas intressen. Eu samarbete i fria former i fråga om bl. a. premier och andra villkor förekommer som framgått redan nu inom kontaktforum för försäkringsfrågor.

En granskning efter de riktlinjer som jag har angett synes i och för sig kunna komma till siånd utan någon lagändring. Det är närmast fråga om all ge försäkringsinspektionen behövliga personella resurser för all den skall kunna genomföra en kontroll som den redan i dag får anses berättigad att utöva. Med den betydelse som villkorsgranskningen avses fö som ett komplement lill den civilrätlsliga lagstiftningen på konsumentförsäkrings­området vore det emellertid enligt min mening mindre tillfredsställande om befogenheten an granska försäkringsvillkoren endast indirekt kunde utläsas ur lagstiftningen. Jag anser därför atl en uttrycklig bestämmelse i ämnet bör

Den offentliga kontrollen av försäkringsvillkoren

Prop. 1979/80:9

93

föras in i 282 S lagen om försäkringsrörelse. Den bör ta sikte på försäkrings- Ikraftlrädande m. m. villkorbåde inom och utom konsumenlområdel men betona atl inspeklionen bör ägna särskild uppmärksamhet ål försäkringar som tecknas av enskilda konsumenter. Bestämmelsen far karaktär av elt provisorium i avvaktan på översynen genom den nyligen tillsaita uiredningen. Jag avser att i speci­almoliveringen lill denna beslämmelse gå närmare in på villkorsgranskning­ens innebörd.

Frågan om resursförstärkning för inspeklionen med anledning av atl villkorsgranskningen utökas får prövas i vanlig ordning under den åriiga budgetbehandlingen.

2.14 Ikraftträdande m. m.

Det är angeläget atl konsumentförsäkringslagen träder i kraft så snart som möjligt. Innan lagen kan tillämpas måste emellertid försäkringsbolagen i samråd med försäkringsinspektionen arbeta om nuvarande försäkringsvill­kor samt anpassa gällande rutiner lill de nya reglerna. Detla arbete kan beräknas ta åtskillig tid i anspråk. Föratt inspeklionen och konsumeniverkei skall kunna möta de krav som de nya reglerna ställer på dem måste också i övrigt en hel del förberedelsearbete vidtas. På grund av dessa omständigheter bör lagen inte sältas i krafl förrän den 1 januari 1981,

Enligt försäkringsrättskommittén bör flertalet av lagens regler kunna tillämpas även pä försäkringar som har tecknats före ikraftträdandet. De nya regler som har förordats om försäkringsliden och om uppsägning från försäkringstagarens sida föratt försäkringen inte skall förnyas bördock enligt kommitténs mening tillämpas endasl på försäkringar som har förnyats efter del alt lagen har trätt i kraft. Vidare anser kommittén au de nya reglerna om nedsänning av försäkringsersättningen bör tillämpas endast om försäkrings­fallet har inträffat efter ikraftträdandet.

Kommitténs förslag har lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. För min del anser jag emellertid att reglerna om automatisk förnyelse av en försäkring bör i sin helhel lillämpas omedelbart även på försäkringar som har tecknats före ikraftlrädandel. Även om en förnyelse blir aktuell kon tid efler denna tidpunkt, har försäkringsbolagen goda möjligheter att dessförinnan informera försäkringstagarna om att de måste säga upp försäkringen, om de inte vill alt den skall förnyas. Också i övrigt bör de nya reglerna, som kommittén har förordat, så långt möjligt tillämpas även på försäkringar som har tecknats före ikraftträdandet. Jag återkommer till detla i speci­almoliveringen.

Prop. 1979/80:9

94

2.15 Följdändringar

Följdändringar

2.15.1 Försäkringsavialslagen

1 avsnitt 2.1 har jag förordat att konsumentförsäkringslagen skall innehålla bestämmelser i de flesta ämnen som har betydelse för konsumentförsäkring­ar. Försäkringsavtalslagen innehåller emellertid bestämmelser i flera andra frågor än som enligt vad jag lidigare har sagt bör regleras i konsumentför­säkringslagen. Del blir därför nödvändigl all la ställning lill förhållandel mellan de båda lagarna.

Enligt försäkringsräuskommitién bör konsumentförsäkringslagen inte generelll hänvisa till försäkringsavialslagen i de hänseenden beträffande vilka någon föreskrift inie ges i konsumentförsäkringslagen. Många av försäkringsavtalslagens regler är nämligen föråldrade eller i varie fall olämpliga när det gäller konsumentförsäkringar. Kommittén föreslår emel­lertid att sådana försäkringsvillkor för en konsumentförsäkring som strider mot en tvingande bestämmelse i försäkringsavtalslagen skall vara utan verkan mol konsumenten. Vidare anser kommittén alt de bestämmelser i försäkringsavialslagen som avser förhållandet till tredje man skall tillämpas också på konsumenlförsäkringar. 1 kommittéförslaget kommer detta till uttryck dels genom uttryckliga föreskrifter i konsumentförsäkringslagen, dels genom en bestämmelse i försäkringsavialslagen om alt del av konsu­mentförsäkringslagen framgår i vad mån försäkringsavialslagen är lillämplig på försäkringar som tecknas av konsumenter.

Kommitténs förslag har i allmänhet lämnais utan erinran under remiss­behandlingen. Svenska försäkringsbolags riksförbund anser dock att samspe­let mellan de båda lagarna inte har blivit klariagt på alla punkter

Enligt min mening kan en allmän hänvisning i konsumentförsäkringsla­gen till tvingande bestämmelser i försäkringsavtalslagen leda lill den felaktiga uppfattningen att man i samma fråga måste la hänsyn till tvingande regler både i konsumentförsäkringslagen och i försäkringsavialslagen. Alt å andra sidan ange vilka frågor som behandlas genom tvingande bestämmelser uteslutande i försäkringsavtalslagen är vanskligt. Detta beror främst på att de bestämmelser i konsumentförsäkringslagen om nedsättning av försäkrings­ersättning vid åsidosättande av föreskrifter enligt försäkringsvillkoren som jag har förordat i avsniu 2.9.3 inte hänför sig till några särskilda, i lagen preciserade frågor.

De nu angivna bestämmelserna i konsumentförsäkringslagen torde i större omfattning än vad kommittén har förutsau ge skydd för konsumenterna i fall som omfattas av tvingande reglering i försäkringsavtalslagen. Del för anses gälla bl, a. reglerna i försäkringsavtalslagen om påföljd av att den försäkrade har åsidosatt skyldighel atl anmäla försäkringsfallet eller atl tillhandahålla försäkringsbolagel tillgänglig handling eller lämna andra upplysningar (se 21-23 SS försäkringsavtalslagen). Med  hänsyn till detta och lill övriga

Prop. 1979/80:9

95

tvingande regler i konsumentförsäkringslagen skulle en hänvisning till Följdändringar försäkringsavialslagens tvingande föreskrifter under alla omständigheter fö mycket begränsad räckvidd. Man kan dessutom räkna med atl försäkrings­inspektionen kommer att ingripa mot ett försäkringsvillkor för en konsu-menlförsäkring som eventuellt står i strid med en tvingande bestämmelse i försäkringsavtalslagen.även om beslämmelsen saknar motsvarighet i konsu­mentförsäkringslagen.

Jag anser alltså att en hänvisning i konsumentförsäkringslagen lill tvingande bestämmelser i försäkringsavialslagen skulle komma att sakna nämnvärd praktisk betydelse med tanke på skyddet för konsumenterna och i stället i onödan försvåra överblicken över regleringen på områdel. Jag kan därför inte biträda kommitléns förslag om en sådan hänvisning,

Däremol delar jag kommitléns uppfattning att de särskilda beslämmelser­na i försäkringsavtalslagen om förhållandet till tredje man bör lillämpas också i fråga om konsumentförsäkringar.

Med hänsyn till vad jag nu har sagt bör i försäkringsavtalslagen föras in en bestämmelse om att den lagen inte tillämpas på konsumentförsäkringar annat än såvitt gäller förhållandet till tredje man.

2.15.2 Trajikskadclagen

Som jag har sagt i avsniu 2.2 bör konsumentförsäkringslagen inte tillämpas på trafikförsäkringar som tecknas av konsumenter, i den mån irafikskadela­gen innehåller avvikande regler. Förhållandet mellan dessa lagar ger dock upphov till vissa problem som föranleder en del ändringar! irafikskadelagen. Jag återkommer till delta i specialmotiveringen.

2.15.3 Lagen om försäkringsrörelse

X 

enlighet med vad jag har förordat i avsniu 2.13 bör en särskild bestämmelse om försäkringsinspektionens granskning av försäkringsvillko­ren las in i lagen om försäkringsrörelse. Den närmare innebörden av denna beslämmelse avser jag alt behandla i specialmotiveringen.

2.15.4 Lagen om skiljemän

Enligt 3 a S lagen om skiljemän får skiljeavtal mellan näringsidkare och konsument i regel inte göras gällande i en tvist om vara. tjänst eller annan nyttighet som har tillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk. om avtalet har träffats innan tvisten uppkom och tvisteföremålets värde inte är högre än etl halvt basbelopp, dvs. f n. 6 550 kr. Förbudet skall ses mol bakgrund avait sådana tvister kan handläggas i förenklad ordning vid tingsrätt, enligt lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen). Förbudel mol skiljeavtal gäller dock inte om tvisten rör avtal mellan försäkringsbolag och försäkringstagare.

Prop. 1979/80:9

96

Enligt försäkringsräuskommiliéns mening finns dei inte anledning alt     Följdändringar försäkringstvisierdären konsument är inblandad skall behandlas annoriunda än andra konsumenllvisler. Kommittén föreslår därför atl förbudet mol skiljeavtal i 3 a S lagen om skiljemän görs lillämpligi också på försäkrings­lvisler.

Under remissbehandlingen har SAF och LO avstyrkt förslaget såviti gäller försäkringar som grundas på kollekiivavial eller gruppavial. Svenska försäk­ringsbolags riksförbund anser alt förslaget över huvud laget inte bör genomföras. Andra remissinstanser, bl. a. konsumenlverket/KO, ifrågasät­ter om inte förslaget i stället bör utvidgas lill etl generelll förbud mol skiljeklausuler i konsumentförsäkringstvisier oav.sett tvisleföremålels värde.

När del gäller tvister om konsumenlförsäkringar som grundas på kollek­tivavtal eller gruppavial delar jag arbetsmarknadsorganisationernas uppfatt­ning att det saknas anledning alt införa ett förbud mol skiljeklausuler. I fråga om andra konsumentförsäkringar lorde skiljeklausuler f n. användas endasl vid tvister om värdet av skada på byggnad. Sådana tvister torde regelmässigt gälla högre belopp än ett halvi basbelopp. I dessa fall synes skiljeförfarande många gånger vara en lämplig anordning. Bl. a. med hänsyn till detla bör man inte nu införa ell generelll förbud mot skiljeklausuler i tvister om andra konsumenlförsäkringar än de kollektiva. Beträffande tvister om individuella konsumenlförsäkringar som gäller lägre belopp och alltså kan handläggas enligt småmålslagen anser jag däremot att det inte finns skäl atl tillåla skiljeförfarande. Jag delar alltså kommitténs uppfattning att det nuvarande förbudet i lagen om skiljemän mot skiljeklausuler i konsumentlvister där tvisleföremålels värde inte är högre än ett halvt basbelopp bör utsträckas att gälla också tvister om konsumentförsäkringar, med del undanlag för tvister om försäkringar som grundas på kollektivavtal eller gruppavtal som jag nämnde nyss.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med det anförda har inom justitiedepartementet upprättats förslag lill

1.

konsumentförsäkringslag,

2.

lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal,

3.

lag om ändring i irafikskadelagen (1975:1410),

4.

lag om ändring i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse,

5.

lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän.

Vid upprättande av lagförslaget vid 4 har samråd ägl rum med chefen för budget- och ekonomidepartementen. Förslagen bör fogas till prolokollel i detta ärende som bilaga 4.

Prop. 1979/80:9

97

4 Specialmotivering

Konsumentförsäk-

ringslagen (KFL) 4.1 Förslaget till konsumentförsäkringslag

Lagen har efler mönster av annan konsumenilagsiiftning under senare år fött rubriken "konsumenlförsäkringslag". Den reglerar emellertid inte alla typer av försäkringar som tecknas av konsumenter,

Lagen är uppdelad på olika avsnitt som skiljs åt genom underrubriker. Dispositionen avviker delvis från kommittéförslaget. Efter ett avsniti med inledande bestämmelserd SS),därbl, a, lagens tillämpningsområde anges, följer i 5-8 §S föreskrifter om information. Därefter behandlas under en särskild rubrik rätten alt teckna försäkring (9 S), varefter kommer bestäm­melser om försäkringstiden (10-13 SS). De följande tre avsnitten, som har nära samband med varandra, handlar om förnyelse av försäkringen (14-17 SS), upphörande i förlid m. m. (18-20 SS) och betalning av premie (21-26 SS)-Till sistnämnda avsnitt, som upptar huvudbestämmelserna om premiebetal­ning, ansluter tre paragrafer med rubrikerna "betalning av lilläggspremie" (27 och 28 SS) resp. "avkortning av premie" (29 S), De fem därefter följande paragraferna (30-34 SS) handlar om nedsättning av försäkringsersättningen vid åsidosättande av biförpliktelse. Om underförsäkring finns bestämmelser i 35 S och om dubbelförsäkring i 36 S- Föreskrifterom skadereglering föreslås i 37 och 38 S§. följda av bestämmelser om preskription i 39 och 40 SS, Lagen avslutas med ett avsniti som gäller tvisl om räuen att teckna eller behålla en försäkring (41-43 S§)-

Till skillnad frän t. ex. konsumentköplagen reglerar konsumentförsäk­ringslagen i stort sett uttömmande konsumenternas rättsförhällanden på området. Hänvisning görs dock lill vissa bestämmelser i försäkringsavtalsla­gen. Förhållandet mellan denna lag och konsumentförsäkringslagen behand­las i specialmotiveringen till 4 § och lill lagen om ändring i försäkringsav­talslagen (avsnitt 4,2),

Som har nämnts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,1,4) föreslås inga regler om de risker som konsumentförsäkringarna skall täcka, om beräk­ningen av försäkringsersättning eller om självrisk. Dessa ämnen kan inte anses lämpade för en reglering genom lag. Visseriigen upptar försäkringsav­ialslagen f, n. bestämmelser om hur försäkringsersättning skall bestämmas, men dessa har till stor del satts ur spel av ofta betydligt mer komplicerade föreskrifter i försäkringsvillkoren. Genom den offentliga tillsynen över försäkringsvillkoren kan man fö en viss kontroll över den rättsliga regleringen i de nu berörda ämnena.

Departementets lagförslag är i huvudsak av civilrätlslig art men upptar, lill skillnad från kommittéförslaget, också näringsrättsliga regler. Dessa återfinns i 5-8 SS och gäller frågor om information till konsumenterna.

7 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

98

Inledande bestämmelser

1 § KFL

1 § Denna lag lillämpas på försäkringar som konsumenter tecknar hos försäkringsbolag för huvudsakligen enskilt ändamål och som kan hänföras till någon av följande försäkringsformer, nämligen

1,

hemförsäkring,

2,

villaförsäkring,

3,

frilidshusförsäkring,

4,

reseförsäkring,

5,

trafikförsäkring eller annan moiorfordonsförsäkring,

6,

båtförsäkring.

I fråga om trafikförsäkring tillämpas lagen dock ej. om annat följer av irafikskadelagen (1975:1410).

Lagen tillämpas inte på försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som grundas på gruppavial och handhas av förelrädare för gruppen.

(Jfr 1 § i kommittéförslaget)

Första Slyckel. I likhet med försäkringsavtalslagen gäller konsumentförsäk­ringslagen endast för privat försäkring. Försäkringen skall vara tecknad hos en enskild försäkringsgivare. I stället för denna term används emellertid i lagen del mera tillgängliga ordet försäkringsbolag. Vanligen rör det sig om försäkringsaktiebolag eller ömsesidigt försäkringsbolag som har fått konces­sion enligt lagen (1948:433) om försäkringsrörelse. Också sådant lokall försäkringsbolag som nämns i 349 S d samma lag åsyftas. Konsumentförsäk­ringslagen är vidare tillämplig på försäkring som meddelas av utländsk försäkringsanstalt som driver rörelse enligt lagen (1950:272) om rätl för utländsk försäkringsanstall att driva rörelse här i riket. DäOämle är lagen lillämplig på försäkring som meddelas av utländskt försäkringsbolag som inte driver rörelse här men likväl meddelar försäkring till svensk konsument, under förutsättning all svensk rätt är tillämplig.

Frågan om vilket lands lag som skall tillämpas får lösas enligt allmänna rättsgrundsatser. De principer som annars lillämpas på försäkringsavtal behöver emellertid inte nödvändigtvis gälla även konsumentförsäkringar. Starka skäl talar nämligen för alt tvingande regler som avser all skydda konsumentintressen kan lillämpas i fall då svenska konsumenters rätl berörs. Av lagreglernas tvingande karaktär torde vidare följa alt ett villkor i försäkringsavtalet om att ett vissl lands lag skall tillämpas inte i och för sig kan tillmätas någon avgörande betydelse för lagvalsfrågan (jfr prop, 1973:129 s, 229),

Konsumentförsäkringslagens tillämpningsområde är begränsat lill vissa uppräknade försäkringsformer. Samtliga dessa - utom trafikförsäkring -utgör kombinerade försäkringar som förenar olika försäkringsmoment, I hem-, villa- och fritidshusförsäkring ingår f n. i regel brand-, vatlenskade-, inbrotts- samt ansvarsförsäkring. Också andra moment, såsom skydd vid stormskador, rättsskydd och överfallsskydd, är vanliga. Omfönget av försäk­ringen är delvis fast, delvis beroende av försäkringstagarens val, Molorfor-

Prop. 1979/80:9

99

dons- och båtförsäkring samt reseförsäkring kan utformas på olika säll, 1 j KFL Särskilt för motorfordonsförsäkring finns ganska stora möjligheter att välja etl försäkringsskydd som passar konsumenten individuellt. Försäkring för husvagn är att hänföra till motorfordonsförsäkring. Reseförsäkring är en försäkring som tecknas för skydd under resa för resgods och ansvar m, m, och innehåller regelmässigt även moment av olycksfalls- och annan personför­säkring. Båtförsäkring är atl hänföra till sjöförsäkring i försäkringsavialsla­gens bemärkelse (se 59 S i den lagen).

Beteckningarna på de uppräknade försäkringsformerna är allmänt veder­tagna och används i Allmänna bestämmelser 1976, Första styckel har emellertid formulerats så att en rent terminologisk förändring inte skall medföra att en viss försäkringslyp faller utanför lagen. Alt en omfattande hemförsäkring kallas "allriskförsäkring för hem" e, d, påverkar alltså inte dess ställning i rättsligt hänseende. Om undanlagsvis en separat försäkring tecknas för brand, inbrott e, d,, bör en sådan försäkring också behandlas på samma sätt som en komplett hemförsäkring eller annan molsvarande försäkring, Å andra sidan omfattar konsumentförsäkringslagen de berörda standardförsäkringarna oavsett vilka moment som ingår i dem i del särskilda föllel.

Det inträffar inte sällan atl t, ex, en byggnad används både för privat ändamål och för yrkesverksamhet, såsom nären butiksinnehavare har bostad i en del av ett hus som även inrymmer butiken. Det kan då finnas möjlighet atl teckna en försäkring för huset i dess helhet antingen som villaförsäkring eller som affärsförsäkring. Om försäkringen i dess helhet behandlas som affärsförsäkring, blir konsumentförsäkringslagen inte tillämplig. Skäl att behandla försäkringen på detta sätl är framför alll alt värdel av den del som belöper sig på rörelsen är större än den del som belöper sig på privatmomentet. På motsvarande säll faller en lantbruksförsäkring utanför lagen, även om den ocksä omfattar lantbrukarens privategendom. Skulle emellertid sädana "blandade" försäkringar i större utsträckning än som är sakligt motiverat konstrueras som försäkringar som faller utanför lagen, kan försäkringsin­spektionen ha anledning atl ingripa.

Föralt lagen skall bli tillämplig räcker det inte alten aktuell försäkring är aU hänföra lill någon av de uppräknade försäkringstyperna. Försäkringen måste vara tecknad av en konsument, dvs. en fysisk person, för huvudsakligen enskilt ändamål. Försäkringstagaren skall med andra ord uppträda som privatperson.

Detta villkor är i fräga om hemförsäkring, villaförsäkring, fritidshusför­säkring och reseförsäkring nästan alltid uppfyllt. Moiorfordonsförsäkring och bätförsäkring tecknas emellertid också av personer i deras egenskap av näringsidkare. 1 ett sådant fall gäller inte lagen. Vid moiorfordonsförsäkring kan man vanligen utgå från att försäkring av en personbil är en konsument-

Prop. 1979/80:9

100

försäkring, om inte försäkringstagaren är ell företag, medan försäkring av en 1 § KFL lastbil så gott som alllid torde falla utanför lagen. Som kommittén har framhållit är det vid tvekan huruvida försäkringstagaren är enskild konsu­ment eller ej en förutsättning för att konsumentförsäkringslagen skall kunna åberopas att försäkringsbolaget redan när försäkringen tecknades i varje fall hade anledning att räkna med att ett konsumentförhållande förelåg.

Skall en bil eller en bål användas både för prival bruk och i en rörelse, kommer försäkringen att i sin helhel falla innanför eller utanför lagens tillämpning beroende på det huvudsakliga användningssättet. Det saknar däremot betydelse om t, ex, den skada, vars rättsliga konsekvenser skall bedömas, har inträffat i yrkesutövningen eller inte. Frågan om del huvud­sakliga användningssättet - och därmed försäkringens ändamål - för bedömas med ledning av vad man kunde fömtse när försäkringen först tecknades.

De gränsdragningsproblem som nu har berörts kan, som har angetts i den allmänna motiveringen (avsniti 2,2), avsevärt begränsas, om försäkringsbo­lagen tillämpar konsumenlförsäkringsreglerna också på åtminstone vissa kategorier av de motorfordons- och båtförsäkringar som i och för sig faller vid sidan av lagen.

Andra stycket. Trafikförsäkring aren form av moiorfordonsförsäkring och kombineras vanligen med andra moment i en sådan försäkring. Trafikför­säkringen är obligatorisk och följer i första hand regleringen i irafikskadelagen (1975:1410). Har en trafikförsäkring tecknats av en enskild konsument blir emellertid även konsumentförsäkringslagen lillämplig i den mån trafikska-delagen ger utrymme för det, F. n, tillämpas i stället försäkringsavialslagen subsidiärt. Förhållandet mellan irafikskadelagen och konsumentförsäkrings­lagen behandlas närmare i specialmoliveringen lill ändringarna i irafikska­delagen (avsnitt 4,3).

Tredje styckel. Avgörande för frågan huruvida en försäkring skall anses grundad på etl gruppavial pä sådanl sätt att den faller utanför lagens tillämpningsområde är i vilken utsträckning gruppledningen företräder sina medlemmar i förhällande till försäkringsbolagel. Del räcker inte att grupp-företrädaren träffar avtal om villkoren, om sedan anmälningarom deltagande i försäkringen och premiebetalning m, m, sköts självständigt av gruppens medlemmar. Det skulle i sä fall ställa sig lätt all eliminera konsumentför­säkringslagens regler genom avvikande försäkringsvillkor, Föratt undanta­get i tredje stycket skall bli tillämpligt är det emellertid varken i fråga om gmppavtal eller kollektivavtal nödvändigl att försäkringen är obligatorisk för medlem av en organisation eller en grupp.

Som har nämnts i den allmänna motiveringen torde kollektiva försäkringar av del slag som anges i första styckel f n, vara sällsynta i vårt land.

Prop. 1979/80:9

101

2        § Med försäkringstagare förslås i denna lag den som har tecknat försäkring     2 och 3 §§ KFL

hos ett försäkringsbolag. Försäkrad kallas den vars intresse har försäkrats mot

skada eller på vars person en försäkring har tecknats.

(Jfr 3 S i kommittéförslaget)

Bestämningen av "försäkringstagare" är i sak densamma som i 2 S försäkringsavtalslagen.

Enligt 2 S försäkringsavtalslagen kallas den vars intresse är försäkrat mot inträffad skada för"försäkringshavare". Hänvisningen till begreppei intresse innebär alt termen bara syftar på skadeförsäkringar, efiersom endast sådana försäkringar anses läcka ett "inlresse" i teknisk mening (35 S försäkringsav­ialslagen), I Allmänna bestämmelser 1976 har emellertid termen "försäk-ringshavare" bytts ul mot beteckningen "försäkrad". Denna beteckning för anses mera lättförståelig och används också i departementsförslaget till konsumenlförsäkringslag,

I det vanliga fallet alt en försäkring avser försäkringstagarens eget intresse är således försäkringstagare och försäkrad identiska, I den mån försäkringen avser annans intresse än försäkringstagarens betecknar termen försäkrad denna andra person. Vid ansvarsförsäkring som gäller till förmån för annan än försäkringstagaren, t, ex, vid en hemförsäkring som täcker skadestånds­skyldigheten även för försäkringstagarens hemmavarande familjemedlem­mar, är de försäkrade de olika personer vilkas skadeståndsskyldighel är täckt, Däremol är inte skadelidande iredje man "försäkrad" vid ansvarsförsäkring, trots alt han i realiteten har förmån av försäkringen. Vid trafikförsäkring, som är konstruerad som en försäkring lill förmån för de skadelidande, inbegrips emellertid dessa bland de försäkrade.

Termen försäkrad betecknar i konsumentförsäkringslagen också den på vars person försäkring har tecknats. Denna definition har betydelse för de personförsäkringsmomeni som kan ingå i en konsumentförsäkring enligt I S, r n. olycksfallsförsäkring och läkekostnadsförsäkring. Bestämningen stäm­mer i sak överens med terminologin i försäkringsavtalslagen, faslän termen där endasl förekommer med syftning pä livförsäkring (116 S),

I de fiesta fall lorde en personförsäkring som utgör ett moment i en konsumentförsäkring avse försäkringstagarens egen person. Det förekom­mer emellertid au personförsäkringen täcker ocksä försäkringstagarens familjemedlemmar. Den som är förmånstagare till ett belopp som utfaller från en olycksfallsförsäkring när den försäkrade dör hänförs inte till begreppei försäkrad,

3        § Försäkringsvillkor som i jämförelse med beslämmelserna i denna lag är

lill nackdel för försäkringstagaren, den försäkrade eller annan ersättningsbe­

rältigad är ulan verkan mot denne, om inte annat anges,

(Jfr 2 S försia siycket i kommittéförslaget)

Prop. 1979/80:9

102

Paragrafen ger uttryck för att konsumentförsäkringslagens bestämmelser i 4 § KFL allmänhet är tvingande till förmån för försäkringstagarna samt de försäkrade och andra som kan vara ersättningsberättigade. Varken villkor som inskrän­ker konsumenternas rättigheter enligt lagen eller villkor som lägger större skyldigheter på dem än lagen medger har rättslig verkan. Däremot finns del inte något hinder mot att i försäkringsvillkoren ta upp föreskrifter som är förmånligare för konsumenterna än som följer av lagens regler.

1 vissa fall finns otvivelaktigt etl behov av att anpassa regleringen till skiftande förhållanden som inte direkt kan anges i lagen. Detta behov tillgodoses dels genom att en del tvingande regler är utformade så, att de möjliggör en skälighetsbedömning och därmed också en precisering av dessa reglers närmare innebörd genom försäkringsvillkoren, dels genom att elt anlal av lagens bestämmelser medger avvikande avtalsföreskrifter och alltså inte är tvingande.

Förhållandet mellan tvingande regler, som delvis har karaktär av rambe­stämmelser, och försäkringsvillkoren har redan behandlats i den allmänna motiveringen, främst i avsnitt 2.9.1, och kommenteras ytteriigare i den följande specialmotiveringen. Utrymme för avtalsfrihet i vissa hänseenden ges i 11,13,14,21,24,31 och 32 SS- Det kan tilläggasatl förevarande paragraf endast lar sikte på lagens civilrätlsliga regler och alltså inte berör de bestämmelser av näringsrättslig karaktär som är upptagna i 5-7 SS-

I 

likhet med vad som gäller i andra motsvarande sammanhang tar paragrafen sikte endast på villkor varigenom konsumenten i förväg godtar atl rättigheter inskränks. Avsikten är inte att hindra godvillig uppgörelse sedan en inlressekonfiikt har uppstått, t. ex. i samband med regleringen av ett försäkringsföll (jfr prop. 1976/77:123 s, 348 och 369 0.

4 § I förhållande till annan än försäkringstagaren lillämpas 25, 54-58, 86-88, 95 och 96 samt 122 och 123 SS lagen (l927:77)om försäkringsavtal även i fråga om försäkringar som avses i denna lag. Vid tillämpningen av dessa bestämmelser gäller även 3 S första siycket lagen om försäkringsavtal.

Om lillsyn över att försäkringsvillkor är skäliga finns bestämmelser i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse.

(Jfr 2 S andra och tredje styckena i kommittéförslaget)

Försia stycket. Bestämmelserna innehålleren hänvisning till de föreskrifter i försäkringsavtalslagen som särskilt gäller förhållandet till annan än försäkringstagaren, dvs. lill tredje man. Som jag har sagi i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.15.1) saknas f.n. anledning att härvidlag göra skillnad mellan konsumentförsäkringar och andra försäkringar; en generell översyn av regleringen för anstå till en senare etapp i lagstiftningsarbetet.

Genom hänvisningen till 25 S försäkringsavialslagen regleras försäkrings­bolagens regressrätt gentemot den som är skadeståndsskyldig i förhållande lill den försäkrade. Den bestämmelsen är dock dispositiv och inget hindrar

Prop. 1979/80:9

103

därför atl försäkringsbolagen avtalar om andra regressregler. Försäkrings- 4 § KFL rättskommittén har, utan att lägga fram något lagförslag, framhållit att en betydande lucka finns i konsumentskyddet så länge nuvarande regressregler gäller och förordat all dessa ersätts med en relativt snäv reglering av tvingande natur, vilken gäller alla försäkringar och alla ansvarsformer. Departementsförslagel upptar emellertid inte något förslag till ändring av regressreglerna. Frågan härom kommer att behandlas vid överiäggningar mellan de nordiska juslitiedepartementen på grundval av utredningsbelän-kanden i ämnet från resp, land, försvensk del betänkandet (SOU 1975:103) Skadestånd 

VI 

Försäkringsgivares regressrätt m. m. Det kan tilläggas att försäkringsbolagen under remissbehandlingen har upplyst att försäkringsvill­koren inom både konsument- och företagsområdena numera i de flesta fall innehåller bestämmelser som kodifierar försäkringsbolagens restriktiva regresspraxis.

Av övriga bestämmelser i försäkringsavtalslagen till vilka hänvisning görs handlar 54-58 och 86-88 SS om försäkring av tredje mans intresse. Av särskild betydelse är de besiämmelser som rör en försäkrings giltighet till förmån för kreditgivare med panträtt eller annan säkerhelsrält. Uppsägning av brandförsäkring får sålunda inte verkan mol borgenär, som har panträtt i en fastighet, i större utsträckning än som följer av 87 S första stycket. Detla gäller alltså även uppsägning på grund av dröjsmål med premiebetalningen. Bestämmelsen i 87 S andra stycket om vilken inverkan ett sådant dröjsmål har när del gäller försäkringsbolagets ansvarighet gentemot borgenären torde med hänsyn till konsumentförsäkringslagens påföljdsregler sakna självstän­dig betydelse. Enligt 87 S tredje stycket är borgenären vid en brandförsäkring skyddad också mol försäkringstagarens försummelse av sin upplysnings­plikt.

Även andra lagar än försäkringsavtalslagen innehåller regler om försäkring vilka berör försäkring av iredje mans intresse. Som exempel kan nämnas att enligt 257 S försia stycket sjölagen sjöpanträtt inte omfattar ersättning som pä grund av försäkring eller annars utgår för skada på fartyg eller last. Denna beslämmelse blir tillämplig även på båtförsäkring som är konsumeniförsäk-ring.

195 och 96 SS försäkringsavtalslagen ges regler som skadelidandes rätt vid ansvarsförsäkring. Reglerna avser atl trygga atl ersättning som utgår ur en ansvarsförsäkring kommer den skadelidande till godo, inte den försäkrade. 1 122 S hänvisas i fråga om olycksfalls- och sjukförsäkring - som kan utgöra moment i en konsumeniförsäkring enligt konsumentförsäkringslagen - till ett antal bestämmelserom förmånstagarförordnande vid livförsäkring. 123 S föreskriver att fordran som står inne hos ett försäkringsbolag på grund av olycksfalls- eller sjukförsäkring inte för tas i mät för gäld.

Vissa av de bestämmelser i försäkringsavtalslagen till vilka hänvisninggörs är tvingande, medan andra är disposiliva. Till den senare gruppen hör som

Prop. 1979/80:9

IO4

nämnts 25 S om regressrätt. Också 55 §, som rör giltigheten av försäkring på 5 § KFL personlig lösegendom lill förmån för försäkringstagarens familj m. fl., är dispositiv och ersätts i praktiken numera av bestämmelser som är bättre anpassade efler moderna förhållanden. Av hänvisningen till 3 S första stycket försäkringsavialslagen följeratt regler som enligt den lagen är dispositiva inte förlorar denna karaktär därför att de gäller en konsumentförsäkring.

Det kan tilläggas atl konsumentförsäkringslagen innehåller flera bestäm­melser som rör annan än försäkringstagaren. Bestämmelser som gäller den försäkrade lar sålunda sikte också på tredje man vars intresse skyddas genom försäkringen (se 2 §). 1 elt par bestämmelser åsyftas också annan ersättnings-berättigad än den försäkrade (.se 7 och 34 samt 37-39 SS)- De nu nämnda bestämmelserna är enligt 3 S tvingande gentemot försäkringsbolaget även såvitt angår annan än försäkringstagaren och oavsett om tredje man är en privatperson eller inte.

Förhållandet i övrigt mellan konsumentförsäkringslagen och försäkrings-avtalslagen behandlas i specialmotiveringen till lagen om ändring i sistnämn­da lag (avsnitt 4.2).

Andra slyckel. Här åsyftas i första hand den nya föreskriften i 282 S 3 mom. lagen om försäkringsrörelse. I begreppet försäkringsvillkor innefattas här som på andra ställen i lagen även premien. Angående den närmare innebörden av villkorsgranskningen hänvisas till specialmotiveringen lill lagen om ändring i lagen om försäkringsrörelse (avsniti 4.4).

Information

5 § Innan en försäkring tecknas skall försäkringsbolaget lämna den informa­tion om sina premieroch andra försäkringsvillkorsom konsumenten behöver för att kunna bedöma kostnaden för och omfauningen av försäkringen. Informationen skall utformas sä alt den underiättar valet av försäkrings­form.

Information behöver inte lämnas om konsumenten förklarar au han avstår från den eller om det möter särskill hinder.

(Jft 4 S i kommittéförslaget)

Paragrafen handlar om den grundläggande information som försäkrings­bolaget skall lämna innan en försäkring tecknas. Beslämmelserna har behandlats ganska ingående i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3).

Första styckel. Mottagare av informationen är den konsument med vilken bolaget står i begrepp atl ingå ett försäkringsavtal. Tanken är i försia hand att informationen skall lämnas i samband med att avtalet ingås. Har konsumen­ten redan lidigare erhållit erforderiig information som fortfarande är aktuell för honom vid avtalslillfället, behöver dock inte informationen upprepas.

Utgångspunkten för informationen bör vara den genomsnittliga konsu­mentens behov av beslutsunderiag vid försäkring av den typ del rör sig om.

Prop. 1979/80:9

105

Bestämmelsen ger emellertid utrymme för cn anpassning av informations- 5 § KFL insatsen till den enskilde konsumentens speciella förutsättningar. I en del fall kan det vara tillräckligt att lämna mindre omfattande information än vad som vanligen behövs. I andra fall. främst när konsumenten har särskilda önskemål, kan det finnas behov av mera långtgående informations­åtgärder.

Det är i allmänhet inte tillräckligt att bolaget låter konsumenten ta del av det häfte med de fullständiga försäkringsvillkoren som f n. ofta överlämnas tillsammans med försäkringsbrevet. De fullständiga villkoren är ofta sä omfattande och krångliga att konsumenten har svårt att bilda sig en uppfattning om avtalsinnehållet. Som har angetts i den allmänna motive­ringen åsyftas i stället en information som utgör en sammanfattning i förenklad och klargörande form av de punkter i avtalel som kan anlas vara av särskild betydelse för konsumenten. På begäran skall konsumenten natur­ligtvis alltid få del av de fullständiga avtalsvillkoren.

Paragrafen anger inte i vilken form informationen skall lämnas. Av 8 S följer emellertid atl bolaget kan åläggas atl ge upplysningarna skriftlig form. Det ligger också närmast lill hands att den mera generellt betonade informalionen kommer till stånd genom att konsumenten får del av standardiserade broschyrer och liknande. Även när konsumenten tar kontakt med försäkringsbolaget per telefon bör utgångspunkten vara att han erbjuds skriftlig information. 1 denna situation kan det dock ofta vara tillräckligt med en muntlig orientering; frågan skall strax beröras ytterligare.

Av föreskriften atl informalionen skall utformas så att den underiättar valet av försäkringsform följer att konsumenten skall få upplysning om de alternativ för att tillgodose elt visst försäkringsbehov som bolaget erbjuder och kunna göra jämförelser mellan dem. Däremol är ell bolag inte skyldigt all redovisa andra bolags försäkringsvillkor. En annan sak är alt del, som nämndes i den allmänna motiveringen, är önskvärt att bolagen använder en sådan standardiserad terminologi m. m. atl konsumentens egna jämförelser mellan olika bolags utbud underlättas. Strävandena efter en "marknadsirans-pareni" information för ett vissl stöd genom beslämmelsen i 6 S första stycket.

Beslämmelserna i förevarande paragraf reglerar inte uttömmande bolagens informationsskyldighet vid marknadsföring av försäkring. Med stöd av de allmänna bestämmelserna i 2 och 3 SS marknadsföringslagen har konsument-myndigheterna möjlighel alt driva igenom även andra krav rörande infor­mationen än dem som har lagils upp i konsumentförsäkringslagen. Kraven kan t. ex. gälla reklamålgärder som har en mera allmän inriktning.

Andra stycket. Information enligt första styckel behöver inte lämnas, om konsumenten förklarar att han avstår från den. Konsumentens medgivande måste vara uitryckligt. Det räcker Inte att bolagets representant tolkar konsumentens beteende pä det sättet alt han skulle vara ointresserad av

Prop.  1979/80:9

106

informationen. Konsumenten bör naturiigtvis inte rutinmässigt tillfrågas om     6 § KFL han är beredd all avstå från informationen; syftet med informationsbestäm­melsen kan då gå förlorat.

Information behöver inte heller lämnas om del skulle slöla på särskilt hinder. Här kräver speciellt den situationen uppmärksamhet att konsumen­ten begär eller kan antas ha inlresse av att försäkringen iräder i kraft omedelbart med anledning av atl hans egendom redan är utsatt för risk. Delta intresse bör ha försteg framför önskemålet om information om försäkrings­villkoren i förväg. I flertalet fall kan visserligen informationsbehovet tillgodoses ulan alt något dröjsmål behöver uppkomma. Träffar konsumen­ten personligen en representant för försäkringsbolagel, torde sälunda i allmänhet även skriftlig information obehindrat kunna lämnas före avtals­slutet. Och i de vanliga fall då konsumenten begär omedelbar försäkring genom telefonkontakt med bolaget, kan upplysning om försäkringen lämnas muntligt utan försening som följd. Har konsumenten ulan förmedling av företrädare för bolaget begärt försäkring skriftligen, kan det emellertid bli nödvändigl alt avstå från särskilda informationsåtgärder föratt de inte skall leda till alt försäkringsskyddet begränsas i liden. Del gäller bl. a. när försäkringstagarens anbud innebär att försäkringen, om anbudet accepteras av bolaget, skall gälla för lid innan accept har lämnats Ofr 11 S andra siycket). Situationen är nära besläktad med den då konsumenten har förklarat att han avslår från information.

Också i andra fall kan hinder mot att lämna information i förväg tänkas föreligga. Som framgår av 6 S första stycket är bolaget skyldigt att i efterhand lämna skriftlig information om viktigare begränsningar i försäkringens omfattning, om det inte har gjorts lidigare.

6 § Sedan försäkringen har tecknats skall försäkringsbolaget, om det inte har sketl lidigare, snarast i skriftlig form lämna försäkringstagaren tydlig informaiion om sådana försäkringsvillkor som innebär viktigare begränsning av försäkringens omfallning i förhållande till vad konsumenter i allmänhet har anledning all räkna med.

Om försäkringsbolaget enligt 17 S andra stycket eller 19 S första siycket begär ändring av försäkringsvillkoren i avtalet, skall bolaget samtidigt skriftligen ange skälen för detta och lämna uppgift om de nya villkoren.

Om försäkringstagaren begär det är försäkringsbolaget under försäkrings­tiden också i övrigt skyldigt att lämna information om premien och andra villkor som rör försäkringen.

(Jfr 4 och 30 SS i kommittéförslaget)

Forsla slyckel. Bestämmelsen tar sikte på villkor som bestämmer försäk­ringsbolagets ansvarighet. Syftet är att konsumenten skall få klart för sig viktigare inskränkningar i försäkringsskyddet. Vilka uppgifter som skall redovisas får bedömas utifrån antaganden om vad en inte närmare initierad konsument med ledning av försäkringens beteckning och andra omständig-

Prop. 1979/80:9

107

heter föreställer sig alt försäkringen täcker. Atl samma begränsning lillämpas 6 § KFL av alla försäkringsbolag som meddelar en viss sorts försäkring medför i och för sig inte all informationen kan underiåtas. Sedan en omfattningsklausul har gällt i många år kan den emellertid ha blivit så känd alt särskild upplysning om den inte längre behöver lämnas. Ger en försäkring elt mera begränsat skydd än som följer av de normvillkor som lillämpas inom branschen (se avsnitt 2.3 i den allmänna motiveringen), utgör del ofta -om än inte alltid - skäl atl ange avvikelsen i den skriftliga information som det nu är fräga om.

Det blir i viss mån en omdömesfråga vilka villkor som är av den vikt att de särskilt skall framhållas för försäkringstagaren. En viss återhållsamhet torde gagna syftet med bestämmelsen. Sedan en skada väl har inträffat, kan emellertid en inskränkningsvillkor som inte har redovisats särskilt för konsumenten få aktualitet. Del är därför angeläget all informationsmaterialet klan anger att försäkringsvillkoren också innehåller andra begränsningsklau­suler än dem som anges där.

Inget hindrar naturligtvis att den information som krävs enligt försia stycket förs samman med andra upplysningar i sammanfattande form angående försäkringsvillkoren. Del är emellertid viktigt att informalionen inte blir så överiasiad att konsumenten lappar intresset att ta del av den. Att informaiionskravei i allmänhet inte kan uppfyllas genom alt konsumenten tillställs de fullständiga försäkringsvillkoren framgår av den allmänna motiveringen.

Andra siycket. Ändring av villkoren kan begäras av försäkringsbolagel i samband med att ett försäkringsavtal förnyas för ytteriigare en tidsperiod (17 S andra styckel). Undantagsvis kan bolaget också begära ändring under löpande försäkringstid (19 S första stycket), 1 båda fallen skall bolaget sända ett skriftligt meddelande om ändringen till försäkringstagaren, Beslämmel­sen i andra stycket i förevarande paragraf betyder att bolaget samtidigt med au ändringen begärs skall skriftligen ange skälen för ändringen och lämna uppgift om de nya villkoren.

Är del exempelvis fråga om en premiehöjning, åligger det bolaget att ange om den beror på atl försäkringsbeloppet har ändrats enligt något index eller på att premiesatserna har höjts, I det senare fallet bör försäkringstagaren också få reda på vilka huvudfaktorer som ligger bakom kostnadsökningen,!, ex, ökad skadefrekvens eller höjda administrationskostnader. Begärs ändring med stöd av 19 S första stycket måste bolaget klart ange pä vilket sätl det anser an försäkringstagaren eller den försäkrade har åsidosatt sina förpliktelser enligt avtalel eller vilka synneriiga skäl som åberopas för ändring.

De nya villkor som försäkringsbolaget begär bör redovisas i fullständig form, Detla kan emellertid inte alltid anses tillräckligt. För au försäkrings­tagarna skall ha möjlighet att bedöma vari ändringen av försäkringsskyddet för dem består kan det behövas kompletterande upplysningar. Om ändring-

Prop. 1979/80:9

108

arna kan motivera atl försäkringstagaren t, ex, tecknar en tilläggsförsäkring    7§ KFL för en risk som lidigare ingick i försäkringen eller att han vidtar vissa säkerhetsåtgärder, är del av vikt alt detta framgår.

Tredje .stycket. Bestämmelsen är elt komplement till föreskrifterna i första och andra styckena. Den ger konsumenten rält att när som helst under försäkringsliden begära information om villkoren för den typ av försäkring som konsumenten har tecknat. Syftet med förfrågan kan vara att försäkrings­tagaren vill kontrollera all premien är riktig, att han vill ha klarhet om innebörden av elt omfaltningsvillkor eller att han vill veta vilka möjligheter som finns alt göra tillägg till försäkringen.

Beträffande premievillkoren innebär beslämmelsen au bolaget på begäran ärskyldigt att ange hur premien fördel aktuella slaget av försäkring beräknas, även om detta skulle leda till vissa besvär och kostnader, I de delar bolagets tariff kan vara av betydelse för försäkringstagaren för den således inte hemlighållas för denne. Bolaget bör dock inte vara skyldigt alt på begäran av enskild försäkringstagare redovisa det statistiska underiaget för sin premie­sättning och liknande. Kontrollen av premien får i vissa fall göras så atl försäkringstagaren lämnar behövliga uppgifter lill bolaget som gör den tekniska beräkningen med hjälp av tarifferna,

Någol krav på skriftlig form för den informaiion som skall lämnas på begäran uppställs inte i lagen. Många gånger kan säkert den efterfrågade informationen lämnas på ett tillfredsställande säu vid eu telefonsamtal, 1 andra fall kan del vara lämpligare att bolaget sänder över en broschyr eller annat tryck som redan finns framtaget. Individuellt utformade brev kan bli nödvändiga när den begärda informalionen rör mera speciella frågor (jfr 8 S andra slyckel).

7 § I samband med att en skada regleras skall försäkringsbolagel, om det inie med hänsyn till omständigheterna är obehövligt, upplysa den som begär försäkringsersättning om vilka möjligheter som finns all få en tvist om ersättningen prövad. Finns det risk för att rällen till försäkringsersättning skall gå förlorad på grund av preskription,skall bolaget också erinra om detta. Informationen skall lämnas skriftligen,

(Paragrafen saknar motsvarighet i kommittéförslaget)

Beslämmelsen i försia meningen syftar lill atl den som begär försäkrings­ersättning skall få klart för sig vilket eller vilka organ han kan vända sig till när han i ett särskill fall inte kommer överens med bolaget om ersättningen. Upplysningen om tillgängliga konfliktlösande organ skall vara skriftlig, och den skall lämnas i samband med skaderegleringen oberoende av om det begärs eller ej. Tidpunkten är inte närmare angiven. Del lämpliga synes vara au upplysningen lämnas samtidigt med alt bolaget betalar ul försäkringser­sättning eller på annat sätt lämnar besked om sin inställning i ersättnings-

Prop. 1979/80:9

109

frågan. AU skadan skall regleras ulan dröjsmål och att ersättningen i princip     7§ KFL skall betalas ut inom en månad efter del att utredningen är klar framgår av 37 och 38 §S.

Om det med hänsyn till omsiändigheterna är obehövligt, krävs dock inte att upplysning om de konfliktlösande organen lämnas. Detla undantag tar sikte främst på situationer där det står klart att någon konflikt om ersättningen inte föreligger. Betalas den ersättning som har begärts eller blir hela skadan reparerad genom bolagets försorg, härden ersättningsberättigade inte behov av den information som avses i paragrafens första mening. Så snart yrkad ersättning jämkas av bolaget, bör emellertid informationen lämnas, även om bolaget har anledning att anta att den som har begärt ersättningen är nöjd med det belopp som betalas ut.

Kravet på upplysning om de ivisllösande organen lorde i stor omfattning kunna uppfyllas genom en standardiserad information som tar sikte på olika försäkringsformer och skadetyper. Det får anses godtagbart att försäkrings­bolaget anger de organ som närmasl kommer i fråga för prövning, ulan alt det undersöks om alla verkligen är behöriga i det särskilda fallet. Meningen är inte heller alt bolaget skall lämna mera detaljerade uppgifter om de olika organens behörighet, sammansättning, arbetssätt och liknande. Vissa adress­uppgifter bör däremot anges. Det bör vidare framgå vilka formella krav som ställs för att en prövning skall kunna komma lill stånd. Önskvärt är även att den som har begärt ersättning får klart för sig vilka kostnader som ett prövningsförfarande eventuellt kan medföra för honom.

Enligt paragrafens andra mening skall försäkringsbolaget i samband med skaderegleringen dessutom lämna information om preskription i vissa fall. Även denna information skall vara skriftlig. Som framgårav 39 S preskriberas anspråk på försäkringsersättning, om den som vill kräva ut ersättningen inte väcker lalan mol bolaget inom tre är från del att han fick kännedom om atl fordringen kunde göras gällande och i varje fall inom lio år från det atl fordringen tidigast hade kunnat göras gällande. Om han har anmält skadan lill bolaget inom den angivna liden, har han dock alltid sex mänader pä sig atl väcka lalan sedan försäkringsbolaget har förklarat atl slullig ställning har lagits till ersättningsfrågan.

Genom att dröja med atl väcka talan, dvs. inleda rättegäng, kan alltså rätten till ersättning gä förlorad. Beslämmelsen i andra meningen i förevarande paragraf innebär alt bolaget är skyldigt att påpeka detla i de fall där det såvitt bolaget kan bedöma finns en risk för all rätten till ersällning skall preskriberas. Detta gäller främst, dä endast den tidigare nämnda sexmåna-dersfristen står lill buds. Informationen är givetvis under alla omständigheter överflödig, om del är uppenbari alt den som begär ersällning har erhållit den ersättning som han anser sig vara berättigad lill. Informationen lämnas lämpligen i samband med atl bolaget lämnar besked om sitt slulliga

Prop. 1979/80:9

HO

ställningstagande till ersättningsfrågan. Det är angeläget att del av bolagets     8§ KFL uppgifter   framgår   att   endast   rättegång   har   preskriptionsavbrytande verkan.

8 § I fråga om underlätenhel att lämna information enligt 5-7 SS skall tillämpas vad som föreskrivs i marknadsföringslagen (1975:1418)om under­låtenhet atl lämna informaiion vid marknadsföring.

Ett åläggande alt lämna information enligt 5 S eller 6 § tredje siycket får innehålla att informationen skall länmas i skriftlig form.

(Paragrafen saknar motsvarighet i kommittéförslaget)

Försia slyckel. Marknadsföringslagen är redan nu tillämplig på den informaiion som etl försäkringsbolag lämnar vid sin marknadsföring, dvs. i samband med åtgärder som syftar till all främja bolagets avsättning av försäkringar. Sålunda kan marknadsdomstolen med stöd av 3 S marknads­föringslagen ålägga ett bolag, som har underiåtit au lämna information som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt, att lämna sådan informa­tion. Åläggandet kan riktas även till försäkringsagenter och andra som handlar på bolagets vägnar. Åläggandet kan gå ut på att informalionen skall lämnas i annonser eller andra framställningar som bolaget använder vid sin marknadsföring.

1 första stycket i förevarande paragraf görs en hänvisning lill marknads­föringslagens regelsystem. Hänvisningen gällerockså informaiion som avses i 6 och 7 SS. fastän underlåtenhet att lämna sådan information inte har samband med marknadsföring och därför f n. inte kan föranleda ingripande enligt 3 S marknadsföringslagen. Genom beslämmelsen klargörs atl före­skrifterna i 5-7 SS inte är av civilrättslig utan av marknadsrättslig natur.

Innebörden av hänvisningen är främsl alt marknadsdomstolen fär möjlig­hel au ålägga ett försäkringsbolag att lämna all den särskilda informaiion som föreskrivs i konsumentförsäkringslagen. På grund av hänvisningen blir vidare de handläggningsregler m. m. som anknyter lill informations­klausulen i marknadsföringslagen tillämpliga i fråga om brister i den information som skall lämnas enligt konsumentförsäkringslagen. Detta betyder bl, a, att en fråga om åläggande kan las upp inför marknadsdomstolen efter ansökan av konsumentombudsmannen (KO) eller i andra hand av en sammanslutning av näringsidkare, konsumenter eller löntagare. Ett åläggan­de skall i regel förenas med vite, och det kan riktas även till försäkringsagenter och andra som handlar på ett försäkringsbolags vägnar. Bolaget är skyldigt att på anmaning av KO komma in med yttrande eller upplysning i ett informationsärende, I ett ärende där elt åläggande kan antas komma i fråga är bolaget också skyldigt alt på anmaning av KO tillhandahålla handlingar och liknande, som kan ha betydelse för utredningen. Ett beslut om informations-åläggande hindrar inie au samma fråga prövas på nytt, när ändrade förhållanden eller annat särskill skäl påkallar del. En fråga om informations-

Prop. 1979/80:9

111

åläggande får i fall som inte är av större vikl prövas av KO genom etl s. k.     9§ KFL informationsföreläggande (se vidare prop. 1975/76:.34).

Det kan påpekas att med underiåtenhet att lämna information avses inte bara fall där ett försäkringsbolag helt låter bli att lämna de uppgifter som föreskrivs utan också fall där bolaget visserligen lämnar viss information men denna inte fyller de krav som slälls upp i konsumentförsäkringslagen.

Andra stycket. Enligt 6 S första och andra styckena samt 7 S skall den informaiion som föreskrivs där vara skriftlig. Därav följer naturligtvis atl bolaget skall åläggas att lämna den aktuella informationen i skriftlig form,om del har brustit i sin informationsskyldighet.

Beträffande den information som avses i 5 S och 6 S tredje stycket gäller däremol inte någol obligaioriskl krav på skriftlig form. Den information som skall lämnas enligt dessa bestämmelser kan emellertid ofta behöva lämnas i form av broschyrer eller i andra skriftliga framställningar för att den skall kunna uppfattas av mottagaren. I andra slyckel i förevarande paragraf har därför föreskrivits att eu åläggande att lämna information enligt de nyss nämnda bestämmelserna för innehålla atl informationen skall lämnas i skriftlig form.

En sammanställning av beslämmelserna i 5-7 SS med dem i 8 S utvisar atl elt åläggande enligt 3 S första slyckel marknadsföringslagen inte behöver ha den begränsning som anges i andra styckel i den paragrafen. Åläggandel kan t.ex. gå ut på all försäkringsbolaget på eget initiativ skall sända skriftlig information till konsumenten utan samband med någon reklamåigärd e.d.

Rätten all leckna försäkring

9 § Ell försäkringsbolag får inte vägra en konsument alt leckna en försäkring som bolaget normalt tillhandahåller allmänheten.

Första Slyckel gäller ej. om försäkringsbolagel med hänsyn till risken för försäkringsfall. den sannolika skadans omfattning eller annan omständighet har särskilda skäl atl inte meddela försäkringen.

(Jfr 5 S i kommittéförslaget)

I paragrafen regleras rällen fören konsument att teckna en ny försäkring av det slag som anges i 1 S- Rätten att få en gällande försäkring förnyad behandlas i 15 S-

Första stycket. Skyldigheten för ett försäkringsbolag all meddela en försäkring ål en konsument gäller bara sådana försäkringar som bolaget normalt tillhandahåller allmänheten. Avsikten är inte atl bolaget skall behöva skapa nya försäkringsformer för all tillgodose allmänhelens önske­mål. Bolaget är alltså inte skyldigt atl meddela försäkring mot risker eller objekt som inte ingår i dess vanliga sortiment. Inte heller kan ell bolag- t. ex.

Prop. 1979/80:9

112

ett häradsförsäkringsbolag - tvingas atl utvidga sin verksamhet utanför del     9 § KFL område inom vilket det bedriversin verksamhei. lika litet som ett bolag måste gå utanför den krets - l. ex. helnyklra - som dess verksamhet avser.

Frågan om den försäkring som en konsument vill teckna hör till de försäkringarsom försäkringsbolaget normalt lillhandahåUer allmänheten får i första hand avgöras med ledning av bolagets allmänna försäkringsvillkor och tariffer. Den omständigheten att en viss typ av försäkring omfattas av bolagets koncession kan inte anses tillräcklig för au konsumenten skall ha räu atl teckna försäkringen. Prövningen avser vidare det aktuella försäkringsbo­lagets praxis. Att ett vissl bolag meddelar exempelvis allriskförsäkring för byggnader medför inte att också alla andra bolag måste meddela en sådan försäkring. Inte heller är elt försäkringsbolag, som i ett enstaka fall har meddelat en försäkring av en viss typ, skyldigt all meddela en sådan försäkring till alla andra som begär det.

Andra styckel. En inskränkning i konsumentens rält alt leckna en försäkring som försäkringsbolagel i allmänhet tillhandahåller gäller om bolaget i del individuella fallet har särskilda skäl att inte meddela en sädan försäkring. Dessa skäl kan beslå i den allmänna risken för försäkringsfall och omfattande skador eller i försäkringstagarens personliga förhållanden eller i en kombination av dessa omständigheter.

Som exempel på atl risken för försäkringsfall och omfattande skador utgör särskilda skäl alt vägra försäkring kan nämnas att det föreligger s. k. konflagrationsrisk, dvs. att det försäkrade objektet befinner sig i ett speciellt brandfarligt område. Ett annat exempel är atl det kan vara motiverat att meddela försäkring för endasl ett begränsat antal dyrbara konstföremål i samma lokal. Ytterligare ett exempel är att en lokal är särskilt utsatt för risk för inbrott. I princip bör en hög inbrottsfrekvens inom det område där den försäkrade egendomen finns godtas som ett särskill skäl att vägra all meddela försäkring. Framför allt när del gäller hemförsäkring eller villaförsäkring får dock risken för försäkringsfall eller skadans omfallning vägas mot atl en hög inbrottsfrekvens ofta också betyder att behovet av försäkringsskydd är särskilt stort.

Om en skada inträffar efter det att försäkringen har begärts men innan försäkringsbolaget har hunnit meddela siu beslul, för ansökningen inte vägras enbart på grund av den inträffade skadan.

Bland försäkringstagarens individuella förhållanden som kan motivera att försäkring vägras kan nämnas det fallet att försäkringstagaren har gjort sig skyldig till sådana brott som har särskild betydelse från försäkringssynpunkt, t. ex, bedrägeribrott eller allmänfariig vårdslöshet, I andra fall bör däremot kriminalitet normalt inte utgöra ett godtagbart skäl för alt avslå en begäran om en konsumentförsäkring. Inte heller det förhållandet att försäkringstaga­ren i övrigt utgör en dålig personlig risk, dvs, genom sina personliga förhållanden kan anlas innebäraen större risk än flertalet föran försäkrings-

Prop. 1979/80:9

113

fall skall inträffa, bör annat än i undantagsfall kunna åberopas till stöd för att 10 § KFL vägra honom an teckna en konsumeniförsäkring, Etl sådant undantagsfall kan föreligga när den försäkrade förul har drabbats av ett slorl anlal skador. Detta gäller dock bara under förutsättning atl skadorna lyder på en vårdslöshet som vida överstiger det normala. Har oiurliga omständigheter bidragit till skadorna, bör hänsyn naturiigtvis inte las till att skadeslatistiken är ogynnsam.

Alt den som vill leckna en försäkring tidigare har fött en försäkring uppsagd av ett annat försäkringsbolag behöver inte innebära alt det nya försäkrings­bolaget har särskilda skäl att avslå hans begäran. Det beror på anledningen till uppsägningen av den tidigare försäkringen. Den omständigheten att försäk­ringstagaren inte har klandrat uppsägningen bör i och för sig inte läggas honom lill last. Den som har blivit uppsagd därför att han avsiktligt har utnyttjat premiebetalningsreglerna för atl skaffa sig ett gratis försäkrings­skydd kan inte gärna kräva alt få en ny försäkring vare sig hos samma eller ett annat försäkringsbolag. Har uppsägningen däremol sin grund i ett förbise­ende från försäkringstagarens sida, kan det vara oskäligt att vägra honom en ny försäkring.

Att en försäkring inte får vägras på grund av etniska, nationella eller religiösa omständigheter behöver knappasl sägas. Inte heller andra liknande omständigheter, t, ex. atl en invandrare har vistats endast kort tid i Sverige, för åberopas till stöd för en sådan vägran.

Slutligen bör nämnas att ett försäkringsbolag inte ärskyldigt all meddela en försäkring, om den som begär försäkringen inte vill uppfylla de villkor som bolaget uppställer, t, ex. atl premien skall betalas i förskott eller att de lokaler som skall försäkras måste förses med vissa säkerhetsanordningar. Om bolaget uppställer villkor som det i själva verkel inte är möjligt atl iaktta eller kräver en avsevärl högre premie än normalt, kan delta dock betraktas som ett avslag att meddela försäkring.

Den som har vägrats att teckna en försäkring kan fä försäkringsbolagets beslul prövat av domstol. Detta framgår av 41 S-

Försäkringsliden

10 § Försäkringstiden är den tid för vilken avlal om en försäkring träffas. Den får inte överstiga etl år. om det inte finns särskilda skäl för en längre försäkringstid,

(Jfr 6 S i kommittéförslaget)

Försäkringstiden har i konsumentförsäkringslagen betydelse i flera olika avseenden. Av 13 § framgår att försäkringsbolagets ansvarighet i princip gäller under hela denna tid, medan 18-20 SS innebär att försäkringen bara i undantagsfall försägas upp eller ändras under försäkringsliden. Försäkrings-

8 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

114

tiden kan dock i etl särskill fall förkortas enligt 28 S andra siycket. Au     11 § KFL försäkringen förnyas, om den inie sägs upp lill försäkringsiidens utgång, föreskrivs i 14 S.

Vid de försäkringar som omfattas av konsumentförsäkringslagen lorde försäkringstiden regelbundet anges. Om detta i undantagsfall har underlåtits, framgår det vanligen av omsiändigheterna att försäkringens slandardiid skall gälla, F, n, utgör denna lid i allmänhet etl år, dvs, den motsvarar den längsta försäkringstid som är tillåten enligt huvudregeln i förevarande paragraf

Särskilda skäl atl ha en längre försäkringstid än ett år kan vara av olika slag. En del försäkringsbolag låter alla försäkringstider sluta vid ett månadsskifte, och del kan i så fall fö anses tillåtet au låla försäkringsliden under det försia året vara något längre än ett år för all försäkringen skall anpassas lill denna praxis. Etl annat fall där en längre försäkringslid än elt år bör kunna komma i fråga är då försäkringstagaren vill au försäkringen skall gälla under den lid, t. ex. ett och ell halvt år, då han vistas på en viss ort och alt den därefter skall upphöra definitivt, alltså utan att förnyas. Även andra situationer kan tänkas där en avsteg frän huvudregeln kan vara motiveral.

Har avtal träffats om längre försäkringslid än eu år utan atl det finns särskilda skäl, kan försäkringstagaren kräva all försäkringen skall upphöra när eu år har förflutit. 1 sisla hand kan han vända sig lill domslol för au få en prövning av frågan om han är bunden av försäkringen för längre lid än ell år.

1 enlighet med vad jag har förordat i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.5) innehåller konsumentförsäkringslagen inte någon bestämmelse om den kortaste försäkringslid som bör tillåtas. Om försäkringsbolagen vid sädana konsumentförsäkringar som regelbundet förnyas skulle mera allmänt gå över till kortare försäkringstider än den lid på ell år som f. n, lillämpas, kan delta emellertid vara en anledning för försäkringsinspektionen alt ingripa med stöd av de befogenheter som den har enligt 282 S 3 mom. lagen om försäkrings­rörelse.

11 § Försäkringstiden börjar vid den tidpunkt som har avtalats eller som framgår av omständigheterna.

Kan försäkringstidens början inte fastställas enligt första stycket, börjar försäkringstiden klockan noll dagen efter den då försäkringstagaren lämnade meddelande till försäkringsbolaget att han ville leckna försäkringen. Om försäkringen skall tecknas genom att försäkringstagaren betalar premien, börjar dock försäkringstiden först klockan noll dagen efter den dag då premien betalades. Detsamma gäller om försäkringen i annat fall är giltig endast under förutsättning att premien betalas innan försäkringstiden böriar.

(Jfr 7 S första stycket i kommittéförslaget)

Prop. 1979/80:9

115

Förslaget till konsumentförsäkringslag innehåller inte några särskilda    11 § KFL föreskrifterom hur försäkringsavtal ingås. Denna fråga regleras i första hand i 1 kap. avtalslagen. Däremol upptar förslagel regler om hur en försäkring förnyas och om hur bundenheten inträder vid förnyelse.

Första styckel. Normalt avtalar parterna om när försäkringen skall börja gälla. Denna tidpunkt kan ligga i framtiden. Ett exempel är att den som har köpt en villa men ännu inte har tilltrält den tecknar en försäkring som skall gälla frän tillträdet. Ett annat exempel är att den som skall göra en resa tecknar en reseförsäkring som skall gälla från det all resan påbörjas. Även om del är mindre vanligt vid konsumentförsäkringar finns det i och för sig inte något hinder mot att avlal träffas om att försäkringen skall gälla från en tidpunkt som redan är passerad när försäkringstagaren tecknar försäkringen. Sålunda är det möjligt alt försäkra resgods med verkan från det atl godset började transporteras,även om försäkringen tecknas vid en något senare tidpunkt. En förutsättning är dock atl del såviti försäkringstagaren känner till när han avger anbud eller accept inte har inlräffat någon skada.

I de flesta fall önskar försäkringstagaren alt försäkringen skall böria gälla omedelbart. Detta önskemål brukar försäkringsbolagen i regel gå med på. Den som telefonerar till ett försäkringsbolag och meddelar att han vill teckna en försäkring med omedelbar verkan får sålunda vanligen beskedel att en sådan försäkring meddelas. Också i andra fall då försäkringen tecknas genom förmedling av ett försäkringsombud framställs ofta önskemål atl försäkring­en skall börja gälla från den dag då försäkringen begärdes hos ombudet. Saknar ombudei behörighet att meddela försäkring på försäkringsbolagels vägnar eller utnyttjar ombudet inte en sådan behörighet, blir försäkringens gillighet villkorad av atl försäkringsbolaget antar försäkringstagarens anbud. Som jag har nämnt i specialmoliveringen till 9 S för bolaget inte avslå ansökningen endast på den grunden all en skada har inlräffat under mellantiden. Meddelas försäkringen i enlighet med anbudet, har försäkrings­bolaget rätt lill premie för hela den lid som försäkringen därigenom kommer att gälla, oavsett om någol försäkringsfall har inträffat eller ej innan avtalet har kommil till stånd.

Försäkringstidens börian behöver inte vara absolut fixerad ulan kan sättas i relation till en viss händelse. Som exempel kan nämnas att den som avser att göra en resa men inte vet exakt när resan skall påbörjas tecknar en reseförsäkring för ett vissl anlal dagar då han är pä resa. Försäkringen börjar i delta fall atl gälla i och med att resan senare påbörjas.

Även om parterna inte uiiryckligen har avtalat om när försäkringen skall böria gälla, framgår delta ofta av omsiändigheterna. Har försäkringsliden för en siandardförsäkring undantagsvis inte bestämts i fall då den risk som försäkringen skyddar mol föreligger redan när försäkringen tecknas, lorde det vanligen slå i överensslämmelse med parternas avsikt all försäkringen börjar

Prop. 1979/80:9

116

gälla omedelbart. Exempel på sådana fall är att försäkringstagaren försäkrar     12 § KFL lösöre som redan tillhör honom eller att en båt försäkras mot en risk som den redan är utsatt för.

Andra styckel. Även om del torde höra till sällsynthelerna att tidpunkten för försäkringsiidens bönan varken är avtalad eller framgår av omständighe­terna, kan sådana fall ändå tänkas förekomma. Särskilt om det av någon anledning är osäkert om en försäkring verkligen skall komma till stånd, är det möjligt au också försäkringsiidens början blir oviss.

Fördel fall att försäkringstagaren avger anbud om försäkring utan alt det av anbudet eller omsiändigheterna framgår när försäkringen skall börja gälla innebär andra stycket an försäkringstiden börjar klockan noll dagen efter den då anbudet avgavs muntligen eller genom att ett skriftligt meddelande om anbudet avsändes till försäkringsbolagel. Vill bolaget inte gå med pä au försäkringen skall gälla frän denna tidpunkt, måsle delta anges i bolagets svar till försäkringstagaren. Enligt 6 S avtalslagen föreligger dä ett avslag på försäkringstagarens anbud i förening med ett nytt anbud om försäkring frän försäkringsbolaget. Föran ett försäkringsavtal skall komma till stånd krävs . nligi avtalslagen alt försäkringstagaren uttryckligen antar detta nya anbud. Har försäkringsbolaget inte angett från vilken tidpunkt försäkringen enligt anbudet skall gälla, börjar försäkringsliden klockan noll dagen efter den då försäkringstagaren meddelade bolaget atl han antar dess anbud (förutsatt alt han inte dröjer så länge atl anbudet hinner förfalla). 1 regel torde dock försäkringens gillighet i detta fall komma all bestämmas av vad försäkrings­bolagel meddelar i sitt anbud,

Beslämmelsen i andra styckel om klockslaget för försäkringstidens börian skiljer sig någol från den motsvarande föreskriften i Allmänna bestämmelser 1976, Enligt den föreskriften böriar nämligen försäkringen gälla omedelbart, om den tecknas på begynnelsedagen. Som några remissinstanser har påpekat kan bestämmelsen i andra stycket visserligen vara mindre förmånlig för försäkringstagaren, om ett försäkringsfall inträffar samma dag som försäk­ringen har tecknats. Den medför emellertid inte samma problem belräffande bevisningen om när försäkringsfallei har inträffat. Skillnaden i förhållande till de allmänna beslämmelserna torde i övrigt vara ringa.

Av 21 S andra siycket framgår att en försäkring kan tecknas på sådana villkor att dess giltighet blir beroende av au premien betalas. I elt sådant fall gäller eu undantag från den nyss angivna huvudregeln om när försäkringen böriar gälla. Försäkringsliden böriar dä i stället först klockan noll dagen efter den då premien betalades,

12 § Vid försäkringstidens utgång förnyas försäkringen i de fall och på de villkor som anges i 14-17 SS.

Försäkringstiden för en förnyad försäkring börjar när den tidigare försäk­ringstiden går ut.

(Jfr 7 S andra siycket i kommittéförslaget)

Prop. 1979/80:9

117

Försia siycket. När försäkringstiden går ut upphör i regel inte försäkringen 13 § KFL automatiskt utan först om försäkringsbolaget eller försäkringstagaren har sagt upp den lill denna tidpunkt eller försäkringstagaren har tecknat en molsvarande försäkring hos ett annal bolag, I annal fall förnyas försäkringen. Detta framgår av 14 S, För att försäkringsbolaget skall fö säga upp försäk­ringen och på det sättet undgå förnyelse fordras att bolaget har särskilda skäl att inte längre meddela försäkringen (15 S), Däremol behöver inte försäk­ringstagaren åberopa några skäl fören uposägning som görs för all undvika alt försäkringen förnyas (16 S),

Det vanliga är att försäkringen förnyas. Ofta vill dock försäkringsbolaget att nya villkor skall gälla efter förnyelsen. Av 17 S andra siycket framgår att bolaget i så fall måste begära ändring av försäkringsvillkoren senasi 14 dagar före försäkringsiidens uigång. Annars förnyas försäkringen i princip på oförändrade villkor.

Andra stycket. Vid en förnyad försäkring har tidpunkten för försäkringsti­dens början ofta mindre praktisk betydelse. Försäkringen gäller ju oavsett om en skada inträffar före eller efter förnyelsen. Om den förnyade försäkringen gäller med nya villkor kan man dock behöva fastställa när den tidigare försäkringen ersattes av den förnyade försäkringen, I allmänhet torde denna tidpunkt framgå av försäkringsavtalet,

13 § Försäkringsbolagets ansvarighet för inträffade försäkringsfall inträder vid försäkringstidens början och varar lill försäkringstidens slut eller lill dess alt försäkringen på grund av uppsägning eller av nägon annan anledning upphör att gälla. Genom avtal kan ansvarigheten dock bestämmas för en annan lid, om del finns skäl för del med hänsyn till försäkringsbehovei.

Försäkringstagaren är skyldig att betala premie endasl för den lid under vilken försäkringsbolaget är ansvarigt,

(Jfr 8 S i kommittéförslaget)

Första stycket. Den vikligaste konsekvensen av att försäkringstiden börjar är alt ocksä försäkringsbolagets ansvarighet böriar dä. Ansvarigheten varar sedan i princip under hela försäkringsliden. Som framgår av 10 S avses härmed den tid för vilken avtal om en försäkring har träffats. Om försäkringen sägs upp i förtid, upphör dock ansvarigheten vid den tidpunkt då försäkringen upphör på grund av uppsägningen. Vanligen framgår denna tidpunkt av uppsägningen. Uppsägningen för dock aldrig verkan förrän minsl den uppsägningslid som anges i lagen har förflutit. I sammanhanget bör påpekas att uppsägningstiden i vissa fall kan föriängas ulöver den ordinarie liden (se 15 S andra stycket, 18 S andra stycket samt 25 S första och tredje styckena), I eu fall kan försäkringen upphöra före försäkringstidens slut utan uppsägning (se 20 § andra slyckel). Också dä upphör givetvis ansvarigheten i förtid. Det kan tilläggas atl försäkringsliden enligt 28 S andra stycket kan förkortas vid underlätenhet atl betala tilläggspremie.

Prop. 1979/80:9

118

I vissa fall kan del länkas alt parterna har ell intresse av en annan 14 § KFL ansvarigheislid än den som motsvarar försäkringsliden, Eu exempel är au en viss risk (t, ex, "sjörisken" vid en bätförsäkring) är täckt endast under en del av försäkringstiden. Ansvarigheten kan ibland ocksä vara något längre än den avtalade försäkringsliden (jfr 76 S försäkringsavialslagen). Parterna kan med giltig verkan träffa avlal om att ansvarigheten skall beslämmas fören annan tid än försäkringstiden, om det finns skäl för det med hänsyn till försäkrings­behovet. Avtalsfriheten på denna punkt för inte utnyttjas på en säu som strider mot andra bestämmelser i lagen. Sålunda får försäkringsbolaget inte inskränka ansvarigheten på grund av försenad premiebelalning (se 25 S), Inte heller får bolaget förbehålla sig fullständig ansvarsbefrielse vid andra överträdelser av biförpliktelser än uppsåtligt framkallande av försäkringsfal­let (se 30-34 SS),

Andra styckel. 

X 

enlighel med den principiella inställning som jag har redovisat i den allmänna motiveringen (avsnitten 2,5 och 2,8,2) föreskrivs här all elt försäkringsbolag inte får kräva premie av försäkringstagaren för en tid under vilken bolaget inte är ansvarigt, Detla är en väsentlig skillnad i förhållande lill vad som hittills har gällt.

Förnyelse a v försäkringen

14 § En försäkring förnyas, om den inte har sagls upp all upphöra vid försäkringsiidens utgång och försäkringstagaren inte vid denna lidpunkt har tecknat en molsvarande försäkring hos elt annal försäkringsbolag.

Första styckel gäller ej, om del framgår av avtalet eller omsiändigheterna all försäkringen inte skall förnyas,

(Jfr 12 S i kommittéförslaget)

Första styckel. Av bestämmelsen framgår atl antingen försäkringsbolaget eller försäkringstagaren måste säga upp försäkringen lill försäkringstidens utgång för all försäkringen inte skall förnyas, I 15 S finns regler om uppsägning från försäkringsbolagets sida, medan försäkringstagarens uppsägning regleras i 16 S, Med uppsägning från försäkringstagarens sida likställs au han tecknar en molsvarande försäkring hos eu annal försäkrings­bolag. Beträffande innebörden av uttrycket "motsvarande försäkring" kan hänvisas lill specialmotiveringen tiil 20 S andra stycket.

Har försäkringen inte sagts upp till försäkringstidens utgång, förnyas den automatiskt oavsett om försäkringstagaren beialar premien eller ej. En underlåtenhet att belala premien kan dock leda lill all försäkringsbolaget säger upp den förnyade försäkringen med stöd av 25 S, Innan premien har betalts kan också försäkringstagaren säga upp den förnyade försäkringen med stöd av 20 S andra siycket. Försäkringen upphör då med omedelbar verkan. Detsamma gäller om försäkringstagaren efter del alt försäkringen har

Prop. 1979/80:9

119

förnyats men innan premien har betalts tecknar en motsvarande försäkring     15 § KFL hos elt annal försäkringsbolag.

Andra slyckel. Även om det normala är att de försäkringar som omfattas av lagen regelbundet förnyas, finns del dock fall där avsikten är atl försäkringen skall gälla endast under en begränsad tid och alltså inte skall förnyas. Så är vanligen fallet i fråga om reseförsäkringar. Också hemförsäkringar och liknande försäkringar kan ibland tecknas för en kortare tid, t, ex, av någon som behöver ha försäkringen medan han temporärt vistas på en ort. Ett annat exempel äran den som hy ren bil elleren båt fören kortare tid vill försäkra den för denna tid.

Om parternas avsikt är all försäkringen inte skall förnyas, är det naturligtvis bäst om de uttryckligen avtalar om detla. Ibland kan det emellertid även framgå av omsiändigheterna atl automatisk förnyelse inte skall komma i fråga. Ett typiskt exempel är all en reseförsäkring tecknas för en viss resa.

Givetvis är det inte meningen att försäkringsbolagen skall kunna utnyttja avtalsfriheten i andra styckel för att komma ifrån lagens reglerom automatisk förnyelse i andra fall än då försäkringstagaren på grund av särskilda omständigheter har ell intresse av delta. Skulle etl bolag ställa upp villkor som innebär att en försäkring som normalt förnyas inte skall underkastas lagens reglerom förnyelse, kan försäkringsinspektionen ingripa med stöd av 282 S 3 mom. lagen om försäkringsrörelse.

15 § Försäkringsbolaget får säga upp försäkringen lill försäkringsiidens utgång endast om bolaget har särskilda skäl alt inte längre meddela försäkringen.

För att en uppsägning enligt första stycket skall fö verkan måsle ett skriftligt meddelande om uppsägningen avsändas till försäkringstagaren senast fiorton dagar före försäkringsiidens utgång. Gör försäkringstagaren sannolikt att detta meddelande har försenals eller inte kommil fram på grund av omständigheter som han inte har kunnal råda över, upphör dock försäkringen tidigast en vecka efter den dag då meddelandet kom honom lill hända och senast tre månader efter den dag då försäkringsbolaget avsände meddelandet lill honom,

(Jfr

II 

S, 30S försia styckel och 31 S andra slyckel i kommittéförslaget)

Första siycket. Särskilda skäl att inte förnya försäkringen kan bestå både i allmänna omständigheter, molsvarande dem som enligt 9 S berättigar försäkringsbolagel all vägra all meddela en ny försäkring, och i omständig­heter som har sin grund i vad som har förekommit under den förflutna försäkringsliden,

Belräffande de skäl som hänför sig till risken för försäkringsfall och omfattande skador kan jag i stort sett hänvisa lill vad som har anförts i specialmoliveringen lill 9S andra siycket. Skillnaden består bl.a, i an en

Prop. 1979/80:9

120

konkret erfarenhet under en passerad försäkringslid kan ge elt säkrare 15 KFL underlag för bedömningen än de överväganden som ligger till grund när en försäkring tecknas första gången. Sålunda kan en hög skadefrekvens uigöra särskilda skäl för att vägra att förnya försäkringen, såvida inte skadorna bör tillskrivas slumpen eller andra omständigheter som inte bör inverka på beslutet.

Sådana negativa erfarenheter från den förflutna försäkringstiden mäste dock å andra sidan ställas mol försäkringstagarens intresse av att fö behålla sitl försäkringsskydd. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,6.1) förett försäkringsbolag som har meddelat en försäkring anses ha lagil pä sig en vissl ansvar för att försäkringstagarens försäkringsbehov tillgodoses även i fortsättningen. Hur avvägningen av de motstående intressena bör utföras i del enskilda fallel är det knappast möjligt all ange här. Allmänt sett kan dock sägas att försäkringstagarens skyddsbehov blir mer framträdande vid en hemförsäkring eller en villaförsäkring än vid en försäkring som inte avser egendom av vital betydelse för försäkringstagaren.

En särställning bland de omständigheter som kan föranleda att försäk­ringsbolaget mot . 'cr sig atl försäkringen förnyas har försäkringstagarens eget handlande. Sålunda kan försäkringsbolaget i vissa fall ha särskilda skäl all säga upp försäkringen för att undvika förnyelse, om försäkringstagaren vägrar att följa säkerhetsföreskrifter eller andra anvisningar som han är skyldig att rätta sig efter. Exempel på delta är alt han inte installerar sådana lås som fordras i den försäkrade lokalen eller atl han inte följer myndigheternas föreskrifter beträffande brandsläckningsanordningar. Försäkringsbolagens krav på atl försäkringstagarna skall följa föreskrifter av detta slag är ofta starkt betingade av en önskan att förekomma skador. En lämplig sanktion mol den som under en längre tid vägrar an följa föreskrifterna kan vara atl försäkringen sägs upp lill försäkringstidens utgång och alltså inte förnyas efter denna tidpunkt. En sådan allvariig sanktion bör dock inte kunna tillgripas utan att försäkringstagaren i god lid har fått besked om den betydelse som försäkringsbolagel fäster vid att föreskrifterna iakttas.

Andra styckel. För att försäkringsbolagets uppsägning skall fä verkan är det tillräckligt alt uppsägningsmeddelandei har avsänts, dvs. i de flesta fall lagts på posten, senast 14 dagar före försäkringstidens utgång. Det krävs alltså inte att meddelandet också har kommit försäkringstagaren lill hända inom denna lid. Den lid som denne har pä sig all ordna sin försäkringsskydd innan försäkringen upphöratt gälla blir alltså i realiteten något kortare än 14 dagar. Normall torde respittiden dock uppgå till minsl en vecka.

Risken för att meddelandet försenas eller inte alls kommer fram ligger på försäkringsbolaget, om händelsen beror av omständigheter som försäkrings­tagaren inte har kunnal råda över. Exempel på situationer av detta slag är atl meddelandet har kommit bort i posten eller all det har lämnais lill fel adressat som inte genast skickar det vidare. Om skälet till förseningen eller föriuslen

Prop. 1979/80:9

121

av meddelandet är att försäkringstagaren har flyltat och inte anmält den nya     16 § KFL adressen lill försäkringsbolagel, lorde han däremol ofta själv få stå för konsekvenserna.  All försäkringstagaren är bortrest och därför inte  fär uppsägningen faller inte under regeln i andra meningen.

Det fordras atl försäkringstagaren gör sannolikt atl meddelandet har försenats eller inte kommil fram. Ett naket påslående alt han inte har mottagit meddelandet är alltså inte tillräckligt Gfr NJA 1973 s. 8). Försäk­ringstagaren måste vidare göra sannolikt all skälet till alt meddelandet inte har kommil honom lill hända i tid kan hänföras till andra omständigheter än sådana som han har kunnat råda över. Har meddelandet försenats, åligger det också försäkringstagaren att visa när han mottog meddelandet. Det är ju från denna tidpunkt som den ytterligare frislen pä en vecka skall räknas i detla fall.

Å andra sidan har försäkringsbolagel bevisbördan för att meddelandet har avsänts senasi 14 dagar före försäkringsiidens utgång. Har meddelandet kommil fram så sent som ungefär en vecka eller kortare tid innan försäkringsliden går ut och kan bolaget inte visa att det har avsänts i rätt tid, får uppsägningen över huvud tagel inte någon verkan.

Om försäkringstagaren inte reagerar mot uppsägningen genom att väcka lalan mot bolaget enligt 42 S, blir uppsägningen gällande. En protest hos bolaget räcker alltså inte. Den föriängning av tiden för försäkringens upphörande som bestämmelsen i andra stycket i förevarande paragraf medför får betydelse bl, a, vid tillämpningen av 42 S andra stycket, som innebär all tiden för atl klandra uppsägningen aldrig går ut före den tidpunkt då uppsägningen skulle få verkan.

16 § Vill försäkringstagaren säga upp försäkringen till försäkringstidens utgång, får han göra uppsägningen när som helst dessförinnan.

(Jfr 9 S första slyckel i kommittéförslaget)

Till skillnad frän vad som gäller enligt 15 S andra slyckel i fråga om uppsägning från försäkringsbolagets sida räcker det inte alt försäkringstaga­ren lämnar meddelande om uppsägningen före försäkringsiidens utgång, Uppsägningsmeddelandei måsle även ha kommil försäkringsbolaget tili hända före denna tidpunkt. Någon form för uppsägningen gäller dock inte, ulan ell telefonmeddelande är tillräckligt.

Normalt är det genom försäkringsbolagets premieavi som försäkringslaga-ren görs uppmärksam pä att försäkringstiden går ut och atl förnyelse blir aktuell. I de flesta fall torde denna premieavi komma att sändas ut senast en månad före förfallodagen, dvs. den dag då den nya försäkringsliden börjar (se 22 S). Även om premieavin sänds ut senare, varvid förfallodagen i motsva­rande mån förskjuts, torde försäkringstagaren i regel få ett tillräckligt rådrum för all avgöra om han skall säga upp försäkringen för an undvika atl den förnyas.

Prop. 1979/80:9

122

Om försäkringstagaren inte säger upp försäkringen i lid och försäkringen 17 § KFL därför förnyas, kan han med omedelbar verkan säga upp den förnyade försäkringen innan han har betalt någon del av den nya premien. Han kan i detla läge också bli av med den förnyade försäkringen genom att leckna en motsvarande försäkring hosett annat försäkringsbolag (se 20 S andra stycket). Slutligen kan han även efter det att premien har betalts säga upp försäkringen i förtid, om försäkringsbehovet faller bort eller om del inträffar en annan liknande omständighet (se 20 S första slyckel),

17 § En försäkring förnyas för den vanligen tillämpade försäkringslid som närmast svarar mol den senasi gällande försäkringstiden och på de villkor i övrigi som har gällt under denna tid.

Har försäkringsbolagel begärt ändring av försäkringsvillkoren i en skriftligt meddelande som har avsänts till försäkringstagaren senast fjorton dagar före försäkringstidens uigång, gäller den förnyade försäkringen för den tid och på de villkor i övrigi som bolaget har erbjudit,

(Jfr 11 S, 12 S första och andra styckena, 30 S första stycket samt 31 S första styckel i kommiuéförslagei)

Försia Slyckel. Av 14 S framgår alt försäkringen förnyas, om varken försäkringsbolagel eller försäkringstagaren har sagt upp den till försäkrings­tidens utgång och försäkringstagaren inte heller vid denna tidpunkt har tecknat en motsvarande försäkring hos ett annat försäkringsbolag. Om försäkringsbolagel inte begär ändring av försäkringsvillkoren enligt andra stycket i förevarande paragraf, förnyas försäkringen i princip på oförändrade villkor, Belräffande försäkringsliden gäller dock ell undanlag för del fall all den senasi gällande liden har varit av annan längd än den normala, t. ex. därför alt försäkringen under den första perioden har anpassats lill en viss förfallodag. 1 elt sådanl fall förnyas försäkringen för den lid som normall gäller för försäkringar av del slag som del är fråga om eller, om olika försäkringslider tillämpas, den tid som närmasl motsvarar den förul gällande försäkringsliden.

Andra styckel. En vanlig ålgärd när en försäkring förnyas är att försäk­ringsbolaget begär alt försäkringsvillkoren skall ändras förden nya perioden. Ofta rör det sig om generella ändringar av premiesatserna eller av allmänna försäkringsvillkor som görs för alt försäkringarna skall anpassas lill aktuella förhållanden. Åtminstone mera betydande ändringar av detla slag torde regelbundet granskas av försäkringsinspeklionen. Ändringar kan emellertid bli aktuella också i individuella fall. Sålunda kan erfarenheterna av en viss försäkringstagare leda lill att försäkringsbolaget vill ställa upp särskilda säkerhetsföreskrifter för honom eller införa en inskränkning i försäkringen som inte följer av de allmänna försäkringsvillkoren. Även när det gäller sådana nya individuella villkor kan försäkringsinspeklionen ingripa om de inte är skäliga.

Prop. 1979/80:9

123

I enlighet med vad jag har förordat i den allmänna motiveringen (avsnitt 17 § KFL 2.6.3) har försäkringsbolagen en oinskränkt rätl all begära alt försäkringsvill­koren ändras för den nya periocjen. Den begränsningen gäller dock att ett skriftligt meddelande om villkorsändringen måste ha avsänts senast 14 dagar före försäkringsiidens uigång. Delta meddelande går på försäkringstagarens risk, dvs. den förnyade försäkringen gäller på de erbjudna villkoren så snart meddelandet har länmats till postverket inom denna tid oavsett när det kommer försäkringstagaren till hända. Avsänds det emellertid försent, gäller den förnyade försäkringen på de gamla villkoren. Kommer meddelandet inte fram därför alt försäkringsbolaget har uppgetl fel namn eller adress och kan felet läggas försäkringsbolagel lill last, bör del jämställas med all meddelan­det över huvud tagel inte har avsänts.

Av 6 S andra siycket framgår att försäkringsbolagel samtidigt med att villkorsändringen begärs skall skriftligen ange skälen för detta och lämna fullständig uppgifl om de nya villkoren. Försummas det kan bolaget drabbas av en sanktion av näringsrältsligl slag (se 8 S). Däremot hindrar inte en sådan försummelse atl de erbjudna villkoren blir gällande enligt första styckel i förevarande paragraf

Försäkringsbolagels meddelande om villkorsändringen torde normalt avsändas tillsammans med premieavin avseende den nya försäkringsperio­den. I de flesta fall kommer meddelandet alliså att avsändas senast en månad innan den lidigare försäkringsliden löper ut (se 22 S). Skulle försäkringsbo­lagel försl sända ut premieavin och erbjuda förnyelse på oförändrade villkor, får bolaget enligt allmänna avlalsrältsliga principer därmed anses ha förioral möjligheten atl begära ändrade försäkringsvillkor före förnyelsen.

Vill försäkringstagaren inte godta de ändrade villkoren, kan han innan försäkringen har förnyats säga upp den eller leckna en molsvarande försäkring hos ett annal försäkringsbolag (se 14 och 16 SS)-Också efler det att försäkringen har förnyats kan han innan han har betalt den nya premien bli av med försäkringen på detta säll för tiden från åtgärden (se 20 S andra slyckel). Sedan han har betalt den nya premien, får han emellertid finna sig i all försäkringen gäller på de erbjudna villkoren. Han kan då säga upp försäk­ringen endasl om försäkringsbehovei faller bort eller om det inträffar en annan liknande händelse (se 20 S försia stycket).

Till skillnad från vad som gäller när försäkringsbolaget har sagt upp försäkringen lill försäkringsiidens utgång, dvs, vägrar atl förnya försäkring­en, kan bolagets beslul an ändra försäkringsvillkoren inie klandras vid domstol annat än med stöd av bestämmelsen i 36 S avtalslagen om jämkning av oskäliga avtalsvillkor. Försäkringstagaren kan dock vända sig lill försäk­ringsinspeklionen, om han anser alt de nya villkoren är oskäliga. Inspektio­nen kan visserligen inte besluta atl försäkringen skall gälla på andra villkor, men redan en påpekande av inspeklionen an villkoren inte kan anses skäliga torde vara tillräckligt för att försäkringsbolagen inte skall tillämpa dem gentemot försäkringstagaren.

Prop.  1979/80:9

124

Upphörande i förlid ni. ni.

18 § KFL

18 § Försäkringsbolaget får säga upp försäkringen all upphöra före försäk­ringsiidens uigång, om försäkringstagaren eller den försäkrade grovt har åsidosatt sina förpliktelser mol försäkringsbolaget eller om det finns andra synnerliga skäl.

Försäkringsbolagets uppsägning får verkan fjorton dagar efter den dag då försäkringsbolagel avsände ett skriftligt meddelande till försäkringstagaren om uppsägningen. Gör försäkringstagaren sannolikt atl detta meddelande har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnat råda över, upphör dock försäkringen tidigast en vecka efter den dag då meddelandet kom honom till hända och senast tre månader efter den dag då försäkringsbolaget avsände meddelandet till honom.

Beträffande uppsägning på grund av dröjsmål med betalningen av premie gäller vad som föreskrivs i 25 S-

(Jfr 19 S, 30 S första stycket och 31 S andra stycket i kommittéförslaget)

Försia styckel. Försäkringsbolaget får säga upp försäkringen i förlid endast i undantagsfall,

Etl sådanl fall är att försäkringstagaren eller den försäkrade grovt har åsidosatt sina förpliktelser mol försäkringsbolagel. Både förpliktelser som framgår direkt av konsumentförsäkringslagen och åligganden som följer av försäkringsavtalet avses. Som exempel kan nämnas lämnande av orikliga uppgifier vid försäkringsavtalets ingående som uppdagas försl senare, underlåtenhet att i enlighet med försäkringsvillkoren anmäla fareökande åtgärder lill försäkringsbolaget, överträdelse av säkerhetsföreskrifter, fram­kallande av försäkringsfallei eller försök lill sådant handlande, svikliga eller annars oriktiga uppgifter efter etl inträffal försäkringsfall saml underiåtenhet atl medverka vid skaderegleringen. Även ett handlande som inte leder till skada kan uigöra anledning till uppsägning. Förfarandet mäste dock vara grovi, dvs, innebära en belydande överträdelse av en förpliktelse. Överträ­delser som inte kan betecknas som grova kan inie åberopas som grund för en uppsägning i förtid. De kan däremot i vissa fall föranleda att försäkringen sägs upp lill försäkringstidens uigång (15 S),

Försäkringsbolagets uppsägningsrätt föreligger vare sig del är försäkrings­tagaren eller den försäkrade som har grovi åsidosatt sina förpliktelser mot bolaget. När det gäller orikliga uppgifter vid försäkringsavtalets ingående blir dock bara försäkringstagaren aktuell, eftersom upplysningar i detta samman­hang inte torde inhämtas från annan än honom. Även om del belräffande konsumentförsäkringar också i övrigi torde vara mindre vanligt all annan försäkrad än försäkringstagaren handlar på eu sådanl säu au uppsägning kan komma i fråga, är detla dock inte uteslutet. Exempelvis kan det tänkas au försäkringstagarens make också är försäkrad och att han eller hon underiåter atl installera överenskonma säkerhetsanordningar, I ett sådant fall kan försäkringsbolaget ha rätt all säga upp försäkringen i förtid.

Prop. 1979/80:9

125

Försäkringsbolagel har vidare möjlighet att säga upp försäkringen i förtid     18§ KFL om det finns andra synneriiga skäl. Ett sådanl fall kan föreligga om en försäkring har fån ett hell felaktigt innehåll på grund av en misstag som inte behöver kunna läggas försäkringstagaren lill last ens som oaktsamhet och utvägen att ändra försäkringsvillkoren inte kan anses stå till buds (19 S)-

I 

vissa situationer kan det vara tveksamt om ett handlande av försäkrings­tagaren eller den försäkrade kan betecknas som ett åsidosättande av en förpliktelse mot försäkringsbolagel, trots att förfarandet bör kunna uigöra grund för uppsägning, Elt exempel är att försäkringstagaren - kanske som förberedelse till försäkringsbedrägeri - har tecknat försäkring till ett belopp som vida överstiger del försäkrade intressets värde. All fastställa försäkrings­beloppet efter den försäkrade egendomens värde kan knappast sägas vara en förpliktelse mot försäkringsbolagel. Trots an det i detta fall alltså inte rör sig om ett åsidosättande av en förpliktelse bör försäkringsbolagel kunna anses ha synnerliga skäl all säga upp försäkringen på grund av försäkringstagarens förfarande.

Andra styckel. Uppsägningstiden är 14 dagar, räknat från det atl ett skriftligt meddelande om uppsägningen avsändes till försäkringstagaren. Meddelandet behöver alltså inte ha kommil försäkringstagaren till hända inom denna tid. Om meddelandet har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som försäkringstagaren inte har kunnat råda över, förlängs dock uppsägningstiden. Jag kan belräffande innebörden av denna beslämmelse hänvisa till vad jag förut har sagt i specialmoliveringen till den molsvarande bestämmelsen i 15 S andra styckel.

Om försäkringstagaren anser att försäkringsbolaget saknar fog för sin uppsägning, kan han väcka lalan vid domstol med stöd av 42 S för an få uppsägningens giltighet prövad. Enbart en protest räcker inte föratt förhindra alt uppsägningen fär verkan.

Av 42 S andra slyckel framgår all försäkringsbolagel måsle skriftligen meddela försäkringstagaren skälen lill uppsägningen och erinra honom om vad han skall iaktta, om han vill få uppsägningen prövad.

I fall då försäkringen upphör i förlid med stöd av förevarande paragraf kan den premie som redan har betalts behöva räknas om. Detla regleras i 29 S,

Tredje.styckel. En underlåtenhet att betala premien i tid innebär att försäkringstagaren åsidosätter sina förpliktelser mot försäkringsbolagel. En sådan underlåtenhet bedöms dock inte enligt förevarande paragraf utan regleras särskilt i 25 S. Av den paragrafen framgår att försäkringstagaren, om försäkringen sägs upp på grund av en belalningsförsummelse, har möjlighel att reparera sin försummelse genom all betala premien innan uppsägnings­tiden har löpt ut. Gör han det, får uppsägningen ingen verkan.

Prop. 1979/80:9

126

19 § Försäkringsbolagel får begära all försäkringsvillkoren ändras under 19 § KFL försäkringstiden, om försäkringstagaren eller den försäkrade har åsidosatt sina förpliktelser mol försäkringsbolaget uppsåtligen eller genom oaktsamhet som ej är ringa eller om det finns synnerliga skäl. Ändringen får verkan fjorton dagar efter den dag då försäkringsbolagel avsände ett skriftligt meddelande till försäkringstagaren om ändringen.

Har försäkringsbolaget begärt ändring av försäkringsvillkoren enligt försia styckel, får försäkringstagaren säga upp försäkringen till den lidpunkt då ändringen annars skulle fä verkan. Uppsägningen skall göras före denna Iidpunkl,

(Jfr 10 S, 30 S första slyckel och 31 § första stycket i kommittéförslaget)

Första styckel. Till skillnad från vad som gäller när elt försäkringsbolag vill atl försäkringsvillkoren skall ändras för en ny försäkringsperiod enligt 17 S andra siycket har försäkringsbolaget inte någon oinskränkt rätt att ändra villkoren under den pågående försäkringstiden. Endasl i vissa särskilda fall kan försäkringsbolagel genomföra en sådan villkorsändring mot försäkrings­tagarens vilja. Med "försäkringsvillkor" avses här, liksom på andra ställen i lagen, även premier. Om bolaget finner an premien har bestämls lill för lågi belopp och därför vill höja den under försäkringsliden, är detta alltså tillåtet endasl under de förutsättningar som anges i denna paragraf

En möjlighet att justera försäkringsvillkoren föreligger om försäkringsla­gen eller den försäkrade har åsidosatt sina förpliktelser mot försäkringsbola­gel uppsåtligen eller genom oaktsamhet som inte är ringa. I första hand avses sådana situationer där försäkringsbolaget lika väl kunde säga upp försäkring­en enligt 18 S pä grund av ell grovt koniraktsbroli. Ofta sträcker sig dock bolagets inlresse i sådana fall inte längre än lill all kunna anpassa försäkringen till de aktuella förhållandena. Framför allt gäller dena i fall där åsidosättandet av en förpliktelse upptäcks innan någon skada, eller i varje fall en allvarlig skada, har inträffat.

Försäkringsbolagen kan i vissa fall ha ett starkt inlresse av an kunna ändra försäkringsvillkoren även när försäkringstagarens eller den försäkrades åsidosättande av en förpliktelse inte kan betecknas som grov, Elt exempel är att en villaägare av slarv har uppgett en för liten grundyta, vilket har medfört att premien har blivit för lågt beräknad. Upptäcks detla fel i samband med en skada, kan det länkas medföra att försäkringsersättningen sätts ned (se 30 S)-Oavsett om en skada inträffar eller ej kan försäkringsbolaget emellertid med stöd av första stycket i förevarande paragraf begära att premien justeras så att den motsvarar vad som skulle ha beslämts om bolaget redan från början hade fött riktiga uppgifter, Eu annat fall där försäkringsbolaget kan ha räu att justera premien på detta sätt är att del uppdagas atl försäkringstagaren eller annan försäkrad trots anmaning underlåter alt vidta sådana säkerhetsanord­ningar som har varit en förutsättning för den premie som har bestämls.

Också när det finns synnerliga skäl kan försäkringsbolaget begära att försäkringsvillkoren ändras under försäkringstiden, så att försäkringen kan

Prop. 1979/80:9

127

anpassas till den faklLska situationen. Som exempel kan nämnas det fall som     19 § KFL också har angetts i specialmotiveringen lill 18 §, nämligen atl försäkringen har fått etl helt felaktigt innehåll på grund av ett ursäktligt misstag. Ett trähus kan t. ex. ha försäkrats som stenhus. Endast belydande avvikelser får dock åberopas.

Den möjlighel som förevarande beslämmelse ger försäkringsbolagen alt ändra försäkringsvillkoren under försäkringstiden avser främst individuella villkor. Avsikten är inte att generellt tillåla bolagen att genomföra allmänna ändringar av villkoren i förtid, inte ens om dessa ändringar skulle ha stor ekonomisk betydelse för berörda försäkringsgrenar. Helt uteslutet är det emellertid inte att allmänna ändringar kan få genomföras under extraordinära förhållanden, dvs, fall som närmast är att hänföra till "ekonomisk force majeure". För sådana ålgärder bör dock i praktiken krävas medgivande av försäkringsinspeklionen.

Ett besläktat fall är all försäkringsbolaget på grund av allmän force majeure, t, ex. strejk eller annan arbetskonfiikt, är förhindrat att begära en ändring av försäkringsvillkoren enligt 17 S andra stycket för en kommande försäkringsperiod. I en sådan situation kan bolaget tänkas ha synnerliga skäl för att när konfiikten, har upphört begära att villkoren ändras under den påbörjade försäkringsperioden.

Om försäkringsbolagel har begärt ändring av försäkringsvillkoren i ett skriftligt meddelande till försäkringstagaren, kan denne säga upp försäkring­en om han inte vill godta ändringen. Detta regleras i andra stycket. Det är lämpligt an bolagels meddelande innehåller en erinran om denna uppsäg­ningsmöjlighet. Ändringen blir gällande, om försäkringstagaren inte reagerar inom 14 dagar från det all meddelandet avsändes till honom. Liksom när det gäller 17 S andra stycket går meddelandet på försäkringstagarens risk, dvs, ändringen får verkan oavsett om meddelandet kommer honom lill hända inom denna lid eller ej. Av 6 § andra slyckel framgår alt försäkringsbolaget samtidigt med all villkorsändringen begärs skall skriftligen ange skälen för detta och lämna fullständig uppgift om de nya villkoren. Bestämmelsen är av näringsrättslig karaktär (se 8 S), och underlåtenhet all rätta sig efler den hindrar inte all de begärda, nya villkoren blir gällande enligt förevarande paragraf

Försäkringstagaren kan vända sig lill domslol för all få en prövning av om försäkringsbolaget hade fog enligt förevarande paragraf för att genomföra en villkorsändring. Någon särskild tidsfrist för en sådan talan gäller inte. En prövning vid domstol av själva skäligheten av de nya villkoren kan ske endast med stöd av bestämmelsen i 36 S avtalslagen om jämkning av oskäliga avtalsvillkor.

Andra stycket. Som redan har nämnis kan försäkringstagaren säga upp försäkringen, om han inte vill godta den ändring av försäkringsvillkoren som försäkringsbolaget har begärt. Försäkringstagarens meddelande om uppsäg-

Prop. 1979/80:9

128

ning, som kan vara muntligt, måste dock ha kommil försäkringsbolagel lill     20 § KFL hända innan ändringen får verkan. Skulle han av någon anledning försumma att utnyttja denna uppsägningsmöjlighet, kan han enligt 20 S andra stycket säga upp försäkringen innan han har betalt premie som kan föranledas av vjllkorsändringen.

20 § Försäkringstagaren får säga upp försäkringen att upphöra med omedel­bar verkan, om försäkringsbehovet faller bort eller om det inträffaren annan liknande omständighet.

Haren försäkring förnyats enligt 14 S eller har försäkringsvillkoren ändrats under försäkringsliden enligt 19 S förslå stycket, kan försäkringstagaren innan han har betalt någon del av fordrad premie säga upp försäkringen alt upphöra med omedelbar verkan. En förnyad försäkring upphör också omedelbart, om försäkringstagaren utan all betala premie för denna försäk­ring tecknar en motsvarande försäkring hos eu annat försäkringsbolag,

(Jfr 9 S andra stycket och 12 S i kommittéförslaget)

Första slyckel. Ett typfall av att försäkringsbehovet faller bort är att försäkringstagaren har sålt den försäkrade egendomen och därför inte längre behöver något försäkringsskydd. Ett exempel pä en annan liknande omstän­dighet som berättigar till uppsägning är alt risken kommer alt täckas av en annan, mer omfattande försäkring. Detta kan inträffa t. ex. om försäkrings­tagaren flyttar lill en annan person med en försäkring som läcker alla hushållsmedlemmars lösegendom. Också i fall då två personer, som har var sin liknande försäkring, flyttar ihop bör de kunna föra samman försäkring­arna lill en enda. De börda i stor utsträckning själva kunna välja vilken av försäkringarna som skall upphöra.

Försäkringen upphör inte automatiskt, om det inträffar en sådan omstän­dighet som nu har berörts, utan det krävs att försäkringstagaren säger upp den. Innan han har gjort det är han alltså skyldig all belala premie till försäkringsbolaget, även om försäkringen redan tidigare har blivit onyttig för honom. Uppsägningen för verkan i och med att försäkringstagarens skriftliga eller munfliga meddelande om uppsägningen har kommil försäkringsbolaget till hända. Inget hindrar emellertid att försäkringstagaren meddelar att han vill att uppsägningen skall träda i kraft försl vid en senare tidpunkt.

I första hand avses uppsägning av en försäkring i dess helhet. Ibland kan det emellertid bli aktuellt an endast en del av försäkringen sägs upp. Om en försäkrad bil inte skall användas i trafik utan ställs i garage under vintern, kan försäkringstagaren säga upp trafikförsäkringen för denna lid.

Av 29 S framgår att försäkringstagaren har rätl att få tillbaka den del av redan eriagd premie som inte las i anspråk därför att försäkringen upphör i förtid.

I enlighet med vad jag har förordat i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.7.1) medger bestämmelsen inte att försäkringstagaren säger upp försäkring­en i förtid därför au han vill gå över lill elt annal försäkringsbolag som t. ex.

Prop. 1979/80:9

129

kan erbjuda en försäkring till billigare premie eller andra mer fördelaktiga 20 § KFL villkor. En rätt all säga upp försäkringen kan i princip inte heller anses uppkomma då försäkrad egendom förstörs genom en händelse som försäk­ringen avser. Om ett försäkrat hus brinner upp under försäkringstiden, berättigar det i allmänhet inte försäkringstagaren att säga upp villaförsäk­ringen för återstoden av försäkringsliden. Försäkringstagaren kan alltså inte i denna situation fö tillbaka någon del av den erlagda premien.

Andra stycket. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,6.2) finns det risk för att en försäkringstagare som inte vill förnya sin försäkring tror att han undviker detla genom att inte belala förnyelsepremien. Även om missförstånd av detta slag bör kunna förhindras genom tydlig information på premieavin att försäkringen måste sägas upp föratt inte bli förnyad, kan en och annan försäkringstagare komma att få sin försäkring förnyad mot sin vilja. Bestämmelsen i andra stycket innebäratt han kan säga upp försäkringen sä snart detta missförstånd har gått upp för honom. Han är dä visseriigen skyldig att betala premien för tiden fram till dess atl uppsägningen fär verkan, men han slipper betala premien för tiden därefter.

En försäkring som har förnyats kan också upphöra i förtid genom atl försäkringstagaren tecknar en motsvarande försäkring hos ett annat försäk­ringsbolag. Den nya försäkringen skall avse samma "intresse" men behöver i övrigt inte vara helt identisk med den tidigare försäkringen. Sålunda är bestämmelsen tillämplig även om den nya försäkringen har högre självrisk eller saknar vissa försäkringsmoment.

Möjligheten all bli av med den förnyade försäkringen genom atl säga upp den eller teckna en motsvarande försäkring hos ett annat försäkringsbolag står dock öppen endast så länge försäkringstagaren inte betalar någon del av premien för den nya försäkringstiden. Har försäkringsliden delats upp på flera premieperioder, medför betalning av endasl en delpremie att försäkringsta­garen blir bunden av försäkringen för resten av tiden. Detta gäller även i det fall att försäkringsvillkoren har ändrats för den nya försäkringsperioden med stöd av 17 S andra stycket.

En motsvarande möjlighet att genom uppsägning frigöra sig från försäk­ringen gäller i fall då försäkringsvillkoren har ändrats under försäkringstiden enligt 19 § Första stycket utan att försäkringstagaren har utnyttjat sin rätt att säga upp försäkringen enligt andra stycket i samma paragraf En förutsättning är även i detta fall att försäkringstagaren före uppsägningen inte har betalt nägon del av den premie som kan föranledas av villkorsändringen. Har han gjort det eller medför ändringen inte att nägon ytterligare premie tas ut, blir han bunden av försäkringen med de ändrade villkoren också i fortsättningen. Att en motsvarande försäkring tecknas hos ett annat försäkringsbolag medför i detta fall inte att den gamla försäkringen upphör.

Under remissbehandlingen har Svenska försäkringsbolags riksförbund framhållit att det inte är tillfredsställande att försäkringstagaren föriorar sin

9 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

130

möjlighet alt bli av med försäkringen i fall dä en delpremie betalas via    21 § KFL premiekonio. För min del anser jag dock inte alt det finns anledning alt uppställa etl särskilt undantag för detta fall.

En uppsägning som görs innan någon del av fordrad premie har betalts för verkan i och med atl ett skriftligt eller muntligt meddelande om uppsägning­en kommer försäkringsbolaget till hända, Någol särskilt meddelande till bolaget krävs däremot inte i och för sig om alt försäkringstagaren har tecknat en motsvarande försäkring hos ett annat försäkringsbolag, utan den tidigare, förnyade försäkringen upphör automatiskt i samma ögonblick som försäk­ringen i del andra bolaget börjar gälla. Det synes dock höra till god ordning alt försäkringstagaren anmäler atl den tidigare försäkringen har ersatts av en annan försäkring, I viss utsträckning kan man räkna med att försäkringsbo­lagen uppmanar nytillkomna försäkringstagare all göra sädan anmälan. 1 varje fall bör försäkringstagaren anmäla den nya försäkringen, om han krävs på premie förden gamla. Annars riskerar han atl få belala försäkringsbolagets kostnader, om beialningskravel blir föremål för betalningsföreläggande eller rällegång (se 18 kap. 3 S rättegångsbalken).

Betalning av premie

21 § Första premie fören försäkring skall betalas inom fjorton dagar efter den dag då försäkringsbolagel avsände ett skriftligt meddelande lill försäkrings­tagaren med krav på premien.

Första stycket gäller ej, om försäkringen skall tecknas genom att försäk­ringstagaren betalar premien eller om försäkringen i annal fall är giltig endast under förutsättning att premien betalas innan försäkringsliden böriar,

(Jfr 13 S, 30 S försia siycket och 31 S första stycket i kommittéförslaget)

Första stycket. Reglerna om betalning av första premien för en försäkring, dvs, den premie som betalas första gången, skiljer sig från de regler som föreslås beträffande betalningen av förnyelsepremier (se 22 §) och delpremier (se 23 §), Försäkringstagaren har i fråga om förslagångspremien 14 dagar på sig att belala sedan försäkringsbolagets premieavi avsändes. Även vid en mindre försening i postgången torde denna tid i de flesta fall vara tillräcklig. Även om försäkringstagaren inte betalar i tid, riskerar han inte att omedelbart gå miste om siu försäkringsskydd (se 25 §). Däremot kan han drabbas av en förseningsavgift, om inte omständigheterna är förmildrande t. ex, därför all meddelandet har starkt försenats eller kommil pä avvägar (se 24 §).

Om premien höjs därför atl försäkringen ändras i något avseende, behandlas den ytteriigare premie som försäkringstagaren då kan bli skyldig all belala som en tilläggspremie, vilken regleras i 27 §. Tidpunkten för betalningen av denna premie överensstämmer dock med den som gäller för första premien enligt förevarande paragraf.

Prop. 1979/80:9

131

Andra styckel. Konsumentförsäkringslagens regler innebär att försäkrings- 22 § KFL bolaget i princip inte för göra inträdet av sin ansvarighet beroende av atl premie betalas (jfr 14 S försäkringsavtalslagen). I vissa fall kan bolaget emellertid ha särskilda skäl att kräva betalning innan ansvarigheten börjar. Bolaget måste då göra betalningen till villkor för att försäkringen över huvud taget skall bli giltig. 1 ett sådant fall gäller inte första stycket i förevarande paragraf, och det blir inte heller aktuellt alt tillämpa lagens bestämmelser om påföljden för underiåten premiebetalning.

Ett fall där det kan finnas anledning för försäkringsbolaget att kräva betalning innan ansvarigheten inträder är då bolagets rutiner innebär att försäkring begärs genom atl försäkringstagaren betalar in premien, vanligen per postgiro. Delta förutsätter ofta alt försäkringstagaren genom ett ombud för försäkringsbolaget har fött en blankett för inbetalningen. Ombudet hardå förvissat sig om att det finns förutsättningar för att meddela försäkringen. Sådana rutiner för att teckna försäkring kan vara arbetsbesparande och bör kunna tillämpas också i fortsättningen.

Ett annat fall är att en försäkring tecknas för en tid som helt eller till sförre delen har löpt ul innan den fjortondagarsfrisl som föreskrivs i första stycket har gått lill ända. Ett exempel är en kortvarig reseförsäkring. Försäkringsbo­laget bör i sådana fall kunna kräva en betalning innan försäkringen iräder i kraft.

En förutsättning för att undantagsbestämmelsen i andra stycket skall bli lillämplig är att försäkringstagaren är fullt införstådd med att försäkringen inte gäller förrän han har betalt premien. 1 allmänhet torde delta dock klart framgå av omständigheterna, t. ex. när försäkringstagaren vid en reseförsäk­ring avkrävs premien i förskott.

Möjligheten all kräva förskottsbetalning för givetvis inte utnyttjas på etl sätt som diskriminerar vissa grupper av försäkringstagare. Det är inte heller godtagbart att etl försäkringsbolag regelbundet gör förskottsbetalning till en förutsättning för försäkringens giltighet, Detla molverkas i viss mån av bestämmelsen i 13 § andra styckel, som innebär atl bolaget inte kan bli berättigat till premie för tid innan ansvarigheten har inträtt, F, ö, för det ankomma på försäkringsinspektionen atl bevaka atl huvudregeln i första stycket inte kringgås,

1 allmänhet torde det framgå av avtalet eller omständigheterna när försäkringsliden börjar i fall då premien skall betalas i förskott, t, ex. att försäkringen skall gälla från den tid på dagen dä försäkringen tecknades eller att en reseförsäkring skall börja gälla först när försäkringstagaren börjar resan. Kan försäkringstidens början inte fastställas på detta sätt, gäUer enligt 11 § andra stycket andra och tredje meningarna att försäkringstiden börjar klockan noll dagen efter den då premien betalades.

22 § Premien för en förnyad försäkring skall betalas senast den dag då den nya försäkringsliden börjar. Premien behöver dock inte betalas tidigare än en

Prop. 1979/80:9

132

månad efter dei an försäkringsbolagel har avsänt ett skriftligt meddelande lill     23 § KFL försäkringstagaren om betalningen,

(Jfr 14 S, 30 S första styckel och 31 S försia stycket i kommittéförslaget)

Av 12 S andra stycket framgår att den nya försäkringsliden böriar när den tidigare försäkringstiden går ut. Premien för den förnyade försäkringen skall enligt huvudregeln betalas senasi denna dag, oavsett om försäkringen förnyas på oförändrade eller nya villkor.

Premieavin för en förnyad försäkring bör sändas till försäkringstagaren i så god lid att ett månadsskifte hinner passera innan förfallodagen inträder. Av denna anledning har föreskrivits att försäkringstagaren alltid skall ha minst en månad på sig all belala sedan premieavin sändes ut. Skulle avin avsändas senare än en månad före den dag då den nya försäkringsliden börjar, förskjuts alltså förfallodagen i motsvarande mån. Detta gäller oberoende av anledning­en till atl avin inte har sänts ut i tid. Vid förseningar som försäkringsbolaget inte har haft anledning att räkna med kan del därför hända alt den förfallodag som anges i avin är en annan än den som egentligen gäller för försäkrings­tagaren.

23 § Har flera premieperioder avtalats, skall premien för varje period efter den första betalas senast pä periodens försia dag. Premie som avser längre tid än en månad behöver dock inte betalas tidigare än en månad efter det att försäkringsbolaget har avsänt elt skriftligt meddelande till försäkringstagaren om belalningen.

(Jfr 14 S, 30 S försia styckel och 31 S första slyckel i kommiuéförslagei)

Särskill vid moiorfordonsförsäkring är det f n. inte ovanligt atl försäk­ringstiden delas upp pä flera premieperioder. Det förekommer ocksä i andra fall atl försäkringsbolagel och försäkringstagaren kommer överens om att premierna för en eller flera försäkringar skall betalas med ett jämnt belopp varje månad. Betalningen ombesörjs i dessa fall vanligen av arbetsgivaren, en bank e. d. enligt etl fortlöpande uppdrag (s. k. automatisk betalning). En överenskommelse om månadsvisa betalningar från elt sådant premiekonto omfattas av förevarande paragraf

Frånsett premien förden första perioden-som följerreglernai21 §,omdet är fråga om en nytecknad försäkring, resp. 22 S när det gäller en förnyad försäkring - skall varje delpremie betalas senast på periodens försia dag. Liksom vid en vanlig förnyelsepremie har försäkringstagaren dock alltid -utom vid mänadspremier- minst en månad på sig atl belala sedan premieavin skickades ul. Beträffande månadspremier gäller däremot inte någon sådan respillid (frånsett premien för den försia månaden). De behöver alltså inte aviseras särskilt för varje tillfälle då de förfaller till betalning. Det är tillräckligt atl de, så som f n. är brukligt, aviseras vid försäkringens huvudförfallodag med angivande av att hela försäkringspremien skall betalas med 1 /12 en viss dag varje månad.

Prop. 1979/80:9

133

24 § Betalas inte premien i rätt lid, får försäkringsbolagel i den mån det är     24 § KFL skäligt ta ul en förseningsavgift enligt vad som kan ha beslämts i försäk­ringsavtalet,

(Paragrafen saknar motsvarighet i kommittéförslaget)

Genom denna bestämmelse för försäkringsbolagen möjlighet att införa en förseningsavgift och därmed bl, a, motverka att en försäkringstagare utnytt­jar premiebetalningsfristerna för att skaffa sig en obehörig kredit. Del kan inte anses skäligt att ta ut förseningsavgift i fall då försäkringstagaren på grund av sjukdom eller av annan anledning som regleras i 25 S tredje stycket har varit förhindrad att betala premien i tid. Som jag har nämnt i specialmotiveringen till 21 § bör försäkringstagaren inte heller utsättas för någon förseningsavgift, om orsaken till att premien inte har betalts i tid är alt premieavin har starkt försenats eller kommit pä avvägar. En förseningsavgift kan vidare i vissa fall vara oskälig, om en förnyelsepremie inte har betalts därför att försäkringen har förnyats mot försäkringstagarens vilja. Om försäkringstagaren görsig av med försäkringen bara några dagar efter del alt den har förnyats, lorde försäkringsbolagets premiekrav f ö, vara sä litet att en förseningsavgift inte står i rimlig proportion lill belalningsförsummelsen.

Vilket avgiftsbelopp som kan sägas vara skäligt gär knappasl all fastslå generellt. En möjlig utväg kan vara att avgiften sätts i relation till den obetalda premien. Om försäkringsbolagen överväger att ta in bestämmelser i försäk­ringsvillkoren om en förseningsavgift, torde frågan om avgiftens storiek, liksom förutsättningarna över huvud taget för ell avgiftsuttag, böra diskute­ras med försäkringsinspektionen. Under alla förhållanden åligger det inspek­tionen att övervaka all inga oskäliga avgifter las ut.

Inget hindrar att försäkringsbolagel vid dröjsmål med premiebetalningen dels säger upp försäkringen lill upphörande, dels tar ut en förseningsavgift därför att försäkringstagaren inte har betalt premie för tid innan försäkringen upphör. Om en nytecknad försäkring sägs upp, bör emellertid vid bestäm­mande av förseningsavgiftens storiek beakias all försäkringstagaren drabbas av en viss påföljd redan genom att den obetalda premien i delta fall för behandlas som s, k, korttidspremie (se 29 §). Underiåtenhet att eriägga själva förseningsavgiften kan inte enligt lagen leda lill atl försäkringen upphör eller till att annan särskild påföljd drabbar försäkringstagaren.

Vid dröjsmål med premiebetalningen har försäkringsbolagen i och för sig också rätt atl kräva ränta enligt 3 S räntelagen på de obetalda premierna. Om ett bolag tar ut en förseningsavgift, synes del emellertid knappast bli aktuellt atl dessulom begära ränta; avgiften torde normall komma alt inkludera eu räntebelopp.

Av 3 s följer atl försäkringsbolagen inte har räu atl ta in regler i försäkringsvillkoren om andra särskilda påföljder för dröjsmål med premie-betalningen än möjligheten att ålägga en förseningsavgift enligt förevarande paragraf och atl säga upp försäkringen enligt 25 S-

Prop. 1979/80:9

134

25 § Vid dröjsmål med betalningen av premien får försäkringsbolaget säga 25 § KFL upp försäkringen all upphöra fjorton dagar efter den dag då ett skriftligt meddelande avsändes till försäkringstagaren om uppsägningen. Gör försäk­ringstagaren sannolikt atl detta meddelande har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnat råda över, upphör dock försäkringen tidigast en vecka efter den dag då meddelandet kom honom lill hända och senast tre månader efler den dag då försäkringsbolaget avsände meddelandet till honom.

Försäkringen upphör ej, om premien betalas innan den lid som anges i första stycket har löpt ut. Försäkringstagaren skall erinras om delta i meddelandet om uppsägningen.

Försäkringen upphör ej heller enligt första stycket om försäkringstagaren inte har kunnat betala premien i rätl tid därför alt han harblivit svårt sjuk eller berövats friheten eller därför att han inte har fån ut pension eller intjänad lön från sin huvudsakliga anställning. Detsamma gäller om någon annan liknande oväntad händelse har hindrat försäkringstagaren att belala premien i rätt tid. När hindret faller bort skall försäkringstagaren omedelbart belala premien. Gör han inte det, upphör försäkringen. Om dröjsmålet har varat i tre månader, upphör försäkringen även om hindret finns kvar.

(Jfr 15 S försia styckel, 17 S, 30 S första stycket och 31 S andra stycket i kommittéförslaget)

Första stycket. För att försäkringsbolagel skall ha rält att säga upp försäkringen enligt denna bestämmelse krävs alt försäkringstagaren inte har betalt premien inom den tid som anges i 21-23 S§, Att dröjsmålet kan bero på att premieavin inte har nätt försäkringstagaren på grund av missöde med posten e. d. hindrar inte atl försäkringen sägs upp. Däremot föreligger det naturligtvis inte något dröjsmål med premiebelalningen, om försäkringsbo­laget har lämnai anstånd eller med anledning av en anmärkning mol premien har förklarat au saken skall utredas närmare.

Bestämmelsen i första stycket om uppsägning på grund av dröjsmål med betalningen av premien är lillämplig så snart premien inte har betalts i sin helhet. Beslämmelsen gäller även vid dröjsmål med belalningen av delpre­mier, t. ex. en månadsbetalning från ett premiekonto. Det ligger dock i sakens natur lU en uppsägning inte bör tillgripas om den obetalda delen avser endast etl förhållandevis blygsamt belopp, framför allt inte om det kan antas bero på etl rent förbiseende att inte hela beloppet har betalts i räu lid.

1 princip kan försäkringsbolaget sända ut ett meddelande om uppsägningen omedelbart efter det alt dröjsmålet har inträtt. 1 praktiken torde det dock mestadels komma att förflyta en tid innan försäkringsbolaget hinner reagera med en uppsägning. Någon gång kan det tänkas att försäkringstagaren då faktiskt har betalt premien ulan att bolaget har haft kännedom om del när uppsägningsmeddelandei avsänds. Det kan med hänsyn lill detla vara lämpligl alt meddelandet innehålleren uppmaning till försäkringstagaren att bortse från det ifall premien redan har betalts.

Uppsägningstiden utgör enligt försia stycket 14 dagar. Inget hindrar dock

Prop. 1979/80:9

135

att försäkringsbolaget tillämpar längre uppsägningstid. Uppsägningstiden 25 § KFL räknas frän den dag då etl skriftligt meddelande avsändes om uppsägningen. I verkligheten fär försäkringstagaren alltså något kortare lid på sig än uppsägningstiden. Meddelandet går emellertid på försäkringsbolagets risk, dvs, uppsägningstiden förskjuls om försäkringstagaren gör sannolikt att meddelandet har försenals eller kommil bort på grund av omständigheter som försäkringstagaren inte har kunnat råda över. Beträffande innebörden av denna bestämmelse kan jag hänvisa till vad jag har anfört i speci­almotiveringen till den motsvarande bestämmelsen i 15 S andra stycket.

Av 42 S andra stycket framgår att försäkringsbolaget i samband med meddelandet om uppsägning bör ange skälen för uppsägningen och erinra försäkringstagaren om vad han skall iaktta om han vill få uppsägningen prövad. Under remissbehandlingen har Folksam uttryckt farhågor för atl en del personer, som har underiåtit att belala premien därför att de inte längre vill ha försäkringen, kan missuppfatta en erinran om atl de kan vända sig lill domslol och få för sig att de är stämda. Med anledning av detta påpekande kan framhållas atl enda påföljden av att en sädan erinran inte lämnas är att försäkringstagaren fåren obegränsad tid atl klandra uppsägningen. Eftersom denna konsekvens knappast har någon praktisk betydelse i delta fall, kan bolagen utan större risk underiåta att erinra om möjligheten till domstolsprövning, om de anser atl denna erinran är mindre lämplig.

Andra siycket. För att en uppsägning skall fö verkan krävs naturiigtvis atl uppsägningsmeddelandet är så formulerat alt del klart framgår all dess syfte är alt försäkringen skall upphöra. Meddelandet skall också innehålla en erinran om alt försäkringen inte upphör, om premien betalas inom uppsäg­ningstiden, Underiåtenhet all lämna en sädan upplysning medför dock inte alt uppsägningen föriorar verkan,

I enlighet med stadgad försäkringspraxis bör betalning genom postens förmedling anses ha skett den dag dä ell inbetalningskort har lämnats på en postanstalt eller ett girokort har kommit in till postgirokontoret (jfr beträf­fande betalning av hyra 12 kap, 20 S tredje stycket jordabalken).

Tredjestycket. Bestämmelserna innebäratt försäkringsbolagets uppsägning tills vidare blir utan verkan, om försäkringstagaren på grund av särskilda hinder inte har kunnat belala premien i rätt tid. För all ett hinder skall få denna effekt fordras atl del har uppställ före förfallodagen. Har försäkrings­tagaren försuttit denna tid, blir bestämmelsen inte tillämplig även om etl sådant hinder skulle inträffa därefter innan uppsägning har ägt mm eller under den frist som gäller under uppsägningstiden enligt första stycket.

Ell exempel på all försäkringstagaren kan ha hindrats att betala premien i tid är att han har blivit svårt sjuk. Därmed avses framför allt att han har drabbats av olycksfall och plötsligt blivit förd till sjukhus. Man kan däremol begära att den som avsevärd lid i förväg vet om att han skall tas in på sjukhus, exempelvis för en operation, vidtar åtgärder för att betala sina försäkrings-

Prop. 1979/80:9

136

premier innan han blir intagen, Å andra sidan kan hinder någon gång anses    25 § KFL föreligga även om försäkringstagaren är sjuk i hemmet, nämligen om han på grund av sjukdomen inte kan gå till posten och betala premien och inte heller någon annan kan betala premien för honom.

Den som plötsligt blir berövad friheten, t. ex. genom anhållande eller häktning, bör också kunna anses ha giltig ursäkt för att inte betala en försäkringspremie i tid. Det fallel all försäkringstagaren avtjänar frihetsstraff bör bedömas på samma sätt som då han las in på sjukhus. Om försäkrings-lagaren i lid har känt till när frihetsstraffet skall börja verkställas, får han anpassa sig efter detla och kan alltså då normalt inte hävda alt han har varit förhindrad att betala premien.

Som giltigt hinder kan vidare betraktas att försäkringstagaren inte har fått ut intjänad lön från sin huvudsakliga anslällning. Visserligen är rätlen lill lön i de fiesta fall säkrad, t. ex. genom den statliga lönegarantin vid arbetsgivares konkurs, men utbetalningen av den intjänade lönen kan likväl i vissa fall försenas och försäkringstagaren därmed råka ul för oförutsedda ekonomiska svårigheter. Givetvis kan det då inte begäras all de medel som han i övrigi kan ha till sitt förfogande används till au betala försäkringspremier så länge han behöver dem till nödvändigt uppehälle för sig och sin familj. Däremot bör inte införsel eller utmätning i hans lön betraktas som sådant hinder som utgör en ursäkt för atl inte belala försäkringspremier.

Endast lön från försäkringstagarens "huvudsakliga anställning" avses. Försäkringstagaren kan inte som ursäkt åberopa att han inte har fått ut ersättning för ell extrauppdrag. Han för med andra ord räkna med all belala försäkringspremier med de inkomster som ulfaller regelbundet och inte lila lill arvoden e, d, som han uppbär med ojämna mellanrum.

Att försäkringstagaren inte fär ut pension torde vara mindre vanligt. Så kan dock någon gäng förekomma med s, k, trotjänarpension, som inte är säkrad med försäkring eller pä motsvarande sätl.

Slutligen kan försäkringstagaren vara hindrad all betala försäkringspremier på grund av någon annan liknande oväntad händelse. Exempelvis kan en inkallelse till militärtjänstgöring någon gång komma så plötsligt atl den kan ursäkta en för sen premiebelalning. Ett annat exempel är all försäkringsta­garen blir tvungen att i sin tjänst göra en oväntad utlandsresa, 1 allmänhet kan dock en utlandsvistelse inte godtas som ursäkt. Den som har fån en premieavi och planerar en ulrikesresa som skall påbörjas innan premien förfaller, bör ordna så att premien betalas inom den föreskrivna tiden. Även vid längre bortovaro bör det kunna krävas att försäkringstagaren vidtar ätgärder för att så vikliga utgifter som försäkringspremier betalas i lid.

För att undanröja alla missförstånd kan framhållas alt det inte räcker med atl det har inträffal en sådan händelse som nu har berörts. Som har framgått av det tidigare anförda fordras del också alt händelsen har hindrat försäk­ringstagaren att betala premien i tid. Ju allvariigare hindret är, desto mer antagligt är det givetvis atl händelsen har utgjort en sådant hinder.

Prop. 1979/80:9

137

För alt hindret skall kunna åberopas krävs inte att försäkringstagaren 26 § KFL anmäler del för försäkringsbolaget. Det är dock naturiigtvis ofta lämpligl alt han gör det, om inte hindret omöjliggör också en sådan kontakt. Som har nämnis i den allmänna motiveringen (avsniti 2.8.3) kan försäkringsbolagel i premieavin ange att den som är hindrad atl belala premien i rätt tid bör anmäla detta snarast till bolaget. En sådan uppmaning utgör dock bara en rekommendation. Den som inte följer uppmaningen kan inte drabbas av någon påföljd.

Föreligger elt sådant hinder för premiebetalningen som avses med bestämmelserna i tredje stycket, föriängs uppsägningstiden så länge hindret pågår, dock längst till tre månader efter förfallodagen. Så snart hindret har upphört måste premien betalas för alt inte försäkringen skall upphöra. Man får dock räkna med alt hindret i praktiken kan kvarstå en kortare tid efier det atl den utlösande orsaken till hindret har fallit bort. Sålunda kan man inte fordra alt den som har kommit hem från sjukhus skall betala försäkrings­premie försia dagen som han är hemma.

När försäkringstagaren betalar premien sedan hindret har upphört, bör han samtidigt i egel intresse upplysa om att han har varit förhindrad att belala premien lidigare. Annars kan del hända alt försäkringsbolaget behandlar betalningen enligt 26 S och utgår från att ett avbrott har förelegal i försäkringsskyddet.

Det kan tilläggas att försäkringsbolaget har räu lill premie under den förlängda uppsägningstiden, även om försäkringen upphör när hindret har fallit bort därför att försäkringstagaren inte heller då betalar den premie som bolaget har krävt honom på.

26 § Betalar försäkringstagaren premien efler det alt försäkringen har upphön enligt 25 S, skall han därigenom anses ha begärt en ny försäkring från klockan noll dagen efler den då premien betalades. Vill försäkringsbolaget inte meddela försäkring enligt försäkringstagarens begäran, skall en skriftlig underrättelse om delta avsändas till försäkringstagaren inom fiorton dagar frän den dag dä belalningen mottogs. Annars anses en ny försäkring ha tecknats i enlighel med försäkringstagarens begäran.

(Jfr 15 S andra styckel och 30 S första slyckel i kommittéförslaget)

Om försäkringstagaren betalar en premie efter det atl försäkringen har upphört på grund av dröjsmål med premiebelalningen, står flera möjligheter lill buds för försäkringsbolaget.

Bolaget kan sälunda vilja avräkna vad som återstår av den tidigare obetalda premien. Det kan ske i den formen alt bolaget kommer överens med försäkringstagaren om alt betalningen skall räknas som om den hade gjorts i tid. Denna möjlighel kan dock knappasl utnyttjas annat än då det har gått en kortare lid efler det att försäkringen upphörde. Vidare kan bolaget efter avräkningen erbjuda den begärda försäkringen på villkor att ytteriigare premiebelopp skall betalas in eller erbjuda en försäkring för den kortare lid

Prop. 1979/80:9

138

som den kvarstående premien räcker till för. Också dessa erbjudanden måste     27 § KFL för att bli gällande godkännas av försäkringstagaren enligt vanliga regler om hur avtal ingås, eftersom de inte kan anses slå i överensslämmelse med försäkringstagarens begäran om en ny försäkring.

En särskild fråga är om försäkringsbolaget kan helt avböja att meddela en ny försäkring med anledning av den lidigare belalningsförsummelsen, eventuellt sedan bolaget dock har tagit i anspråk den del av det inbetalda beloppet som svarar mot dess fordran på den lidigare premien. Frågan är med andra ord om betalningsförsummelsen ulgör etl sådant särskill skäl som enligt 9 S andra styckel berättigar bolaget alt vägra atl meddela den begärda försäkringen. Som jag har sagt i specialmotiveringen till den bestämmelsen bör denna fråga besvaras jakande, om försäkringstagaren har avsiktligt uinyttjat premiebetalningsreglerna för att skaffa sig ett försäkringsskydd utan att belala premier. Rör det sig emellertid om en enstaka försummelse som kan anlas bero på ett förbiseende från försäkringstagarens sida eller kan denne åberopa någon särskild ursäkt, bör han inte anses ha förverkat sin räu att få en ny försäkring. Det bör i detta fall särskilt beaktas alt en vägran att medge den begärda försäkringen kan drabba försäkringstagaren mycket hårt, om ett försäkringsfall inträffar efter det att han har betalt in det nya beloppet men innan försäkringsbolagel har hunnit meddela sitl besked.

Om försäkringsbolagel önskar utnyttja nägon av de nu nämnda möjlighe­terna och alltså inte vill meddela försäkring i enlighet med försäkringstaga­rens begäran, skall bolaget skriftligen underrätta försäkringstagaren om detla inom 14 dagar från den dag då belalningen mottogs. Att underrättelsen försenas eller inte kommer fram hindrar inte atl försäkringsbolaget har uppfyllt vad som krävs för att undvika att en försäkring kommer till stånd enligt försäkringstagarens begäran.

Om bolaget inte reagerar inom den angivna liden,anses en ny försäkring ha tecknats i enlighet med den begäran som försäkringstagarens betalning innebär. Försäkringstiden böriar då klockan noll dagen efter den då premien betalades (se om tidpunkten för betalning specialmotiveringen till 25 S andra stycket). Försäkringsbolaget har i detla läge föriorat möjligheten atl använda nägon del av beloppet som betalning av dess fordran på den tidigare premien. Denna fordran för i stället krävas ut i särskild ordning, och fortsatt underlåtenhet att betala den kan inte föranleda uppsägning av den nya försäkringen.

Betalning av tilläggspremie

27 § Har den avtalade premien höjts därför att försäkringen på försäkrings­tagarens begäran har ändrats under försäkringsliden, skall denna tilläggs­premie betalas inom fjorton dagar efter den dag då försäkringsbolaget

Prop. 1979/80:9

139

avsände ett skriftligt meddelande till försäkringstagaren med krav  på    28 § KFL lilläggspremien. Detsamma gäller annan lilläggspremie som försäkringslaga-ren är skyldig att betala.

(Jfr 16 S försia meningen och 31 S första stycket i kommittéförslaget)

I departementsförslagel behandlas alla premiehöjningar under pågående försäkringsperiod som lilläggspremier. Det kan röra sig om en premiehöjning som föranleds av atl försäkringen utökas med ett nytt försäkringsmoment, t. ex. då en motorfordonsförsäkring som har avsett enbart den obligatoriska trafikförsäkringen utvidgas till att omfatta också vagnskadeförsäkring eller då en villaförsäkring kompletteras med maskinskadeförsäkring. Premiehöj­ningen kan också vara en följd av att försäkringstagaren har begärt alt försäkringsbeloppet skall höjas eller alt han vid en moiorfordonsförsäkring anmäler längre körsträcka. Andra exempel på att en tilläggspremie kan komma att tas ut är alt försäkringstagaren begär lägre självrisk eller anmäler fareökning vid exempelvis en brandförsäkring, 1 vissa fall kan också försäkringsbolaget begära en ändring av försäkringsvillkoren som kan innebära en premiehöjning under försäkringstiden (se 19 S försia styckel).

Reglerna i förevarande paragraf om när en lilläggspremie skall betalas överensstämmer med dem som enligt 21 S första stycket gäller för betalning­en av första premien,

28 § Om en lilläggspremie som är en följd av atl försäkringen har utökats under försäkringstiden inte betalas i rätl lid, för försäkringsbolagel med tillämpning av 25 S säga upp försäkringen i den del den har utökats.

Om en annan tilläggspremie inte betalas i rätl tid, för försäkringsbolaget räkna om försäkringstiden för den ändrade försäkringen med hänsyn lill den premie som har betalts. Sedan en skriftlig underrättelse om en sådan omräkning av försäkringstiden har avsänts till försäkringstagaren, gäller försäkringen under den kortare tid som följer av omräkningen, dock minsl under Ijorton dagar efter det att underrättelsen har avsänts.

(Jfr 16 S andra och tredje meningarna saml 30 S första siycket i kommit­téförslaget)

Försia styckel. Om försäkringstagaren inte i tid betalar en tilläggspremie som har föranletts av att försäkringen under den löpande försäkringsperioden har tillförts ett nytt försäkringsmoment, påverkar del inte försäkringens giltighet i dess ursprungliga omfattning. Påföljden är i stället atl försäkringen kan sägas upp med tillämpning av 25 S såvin gäller det nytillkomna försäkringsmomentet.

Andra stycket. Bestämmelserna avser dröjsmål med betalningen av en tilläggspremie som är en följd av aU försäkringen har ändrats på annat sätt än genom en utökning av försäkringen. Påföljden för en sådan försummelse är att försäkringstiden kan räknas om. En sådan omräkning kan bli aktuell, om

Prop. 1979/80:9

140

försäkringsbeloppet på försäkringstagarens begäran skall höjas l.ex. från 29§ KFL 200 000 lill 300 OCK) kr, men försäkringstagaren försummar att betala den tilläggspremie som föranleds av ändringen. Försäkringsbolaget för då räkna ut för hur lång tid den redan betalda premien gäller fören försäkring med etl försäkringsbelopp på 300 000 kr, samt justera försäkringstiden i enlighel med denna uträkning. Genom omräkningen förkortas alltså försäkringstiden. En förutsäuning är dock alt försäkringsbolagel avsänder en skriftlig underrät­telse om detla,

I vissa fall kan omräkningen innebära att det inte längre återstår nägon del av försäkringstiden. När det gäller en försäkring som enligt 14 S andra stycket inte är avsedd att förnyas skulle del inte vara tillfredsslällande om den upphörde i och med alt försäkringsbolagets underrättelse om omräkningen avsändes. Försäkringstagaren har därför i elt sådanl fall en respillid pä 14 dagar, räknat från det att underrättelsen avsändes. Inte heller en försäkring som enligt 14 S första stycket förnyas, om den inte sägs upp till försäkrings­iidens utgång, upphör förrän denna fjortondagarsfrisl har gått lill ända, Försäkringsbolagel kan alltså samtidigt med underrättelsen säga upp försäk­ringen till Ulgången av denna tid, om bolaget med stöd av 15 S inte vill förnya försäkringen. Också försäkringstagaren kan i detla läge undvika alt försäk­ringen förnyas genom att han under fjorlondagarsfrisien säger upp försäk­ringen eller tecknar en molsvarande försäkring hos en annat försäkringsbo­lag.

Avkortning av premie

29 § Om en försäkring upphör i förlid, har försäkringsbolagel endasl räu lill den premie som skulle ha beslämts om försäkringen från böan hade tecknats förden tid under vilken den har gällt. Upphören förnyad försäkring i förlid, har försäkringsbolaget dock inte räu lill högre premie än den som svarar mot den risk som försäkringen har täckt.

Har försäkringstagaren betalt högre premie än försäkringsbolaget har räu lill enligi försia slyckel, skall bolaget betala tillbaka överskjutande belopp.

(Jfr 18 S i kommittéförslaget)

Första styckel. Beslämmelserna är tillämpliga oavsett anledningen till all försäkringen har upphört. De gäller alltså även i fall då försäkringen inte har upphört med stöd av någon bestämmelse i lagen utan efter en överenskom­melse mellan parterna.

Premien beräknas på olika sätt, beroende på om försäkringen var nytecknad eller om den hade förnyats. I fråga om en nytecknad försäkring har försäkringsbolaget rätl lill s, k, korttidspremie, dvs, den premie som skulle ha beslämts om försäkringen frän början hade tecknats förden lid under vilken den faktiskt har gällt. När det gäller en förnyad försäkring tillgodoräknas försäkringsbolagel i stället s, k, proratapremie, dvs, i princip den del av den

Prop. 1979/80:9

141

avtalade premien som belöper på den förflutna försäkringsliden. Eftersom det     30 § KFL regelmässigt är förmånligare för försäkringstagaren att premien beräknas som proratapremie än som korllidspremie, finns det inte någol hinder mot alt försäkringsbolaget också vid en nytecknad försäkring beräknar premien som proratapremie,

1 fall då den avtalade premien skall räknas om lill en korttidspremie för den tid försäkringen har gällt, får man utgå från försäkringsbolagets tariffer fören sådan premie. Har bolaget inte några tariffer av detla slag för den försäkring som är aktuell, fär premien beräknas mera skönsmässigt.

Skall den avtalade premien räknas om till en proratapremie förden aktuella tidsperioden, är del ofta möjligt all göra uträkningen efler förhållandet mellan denna lid och den avtalade försäkringsliden. Om exempelvis en villaförsäk­ring som gäller för en år sägs upp sex månader efter det att den har förnyats, har försäkringsbolagel rält till hälften av en årspremie. Ibland är försäkrings­risken emellertid ojämnt fördelad under försäkringstiden. När det t, ex, gäller en båtförsäkring är "sjörisken" (dvs, risken under den lid båten används) avsevärt kostsammare än "uppläggningsrisken" (dvs, risken under den lid som båten är upplagd), Etl annal exempel är att försäkringsrisken för en motorcykel ofta är större under sommarhalvåret än under vinterhalvåret. Vid beräkningen av vilken proratapremie som skall tillgodoräknas försäkrings­bolaget skall sådan s, k. riskförtätning beaktas.

Andra stycket. Här fastslås den i och för sig självklara principen alt försäkringstagaren skall fä tillbaka den del av den erlagda premien som försäkringsbolagel inte har rätt lill enligt försia slyckel. Försäkringstagaren behöver inte framställa någon särskild begäran om att fö tillbaka del överskjutande beloppet, utan bolaget skall av sig självt se lill atl beloppet betalas ul.

Nedsättning av försäkringsersäiiningen

30 § Har försäkringstagaren när försäkringen tecknades uppsåtligen eller genom oaktsamhet som inte är ringa lämnai en oriklig uppgift eller förtigit en omständighet av vikl, kan ersällning från försäkringen sällas ned i fråga om varie försäkrad. Nedsällningen görs efter vad som är skäligt med hänsyn till det verkliga förhållandets betydelse för försäkringsfallet och för omfattningen av skadan samt till försäkringstagarens uppsåt eller oaklsamhel och omstän­digheterna i övrigi,

(Jfr 19 S i kommittéförslaget)

Vid många moderna försäkringsformer förekommer det att något särskill försäkringsbelopp inte behöver anges eller att delta belopp har begränsad betydelse för an avgöra försäkringsersättningens storlek, I stället infordras uppgifter om det försäkrade objektet e, d. Det innebär att reglerna om underförsäkring (se 35 S) har minskat i betydelse, jämfört med tidigare, och

Prop. 1979/80:9

142

att reglerna om upplysningsplikten har fött en molsvarande ökad betydelse.     30 § KFL För försäkringslagarna är delta ofta en fördel, efiersom dessa regler - som strax skall beröras - innefaitarell godlrosskydd som saknar motsvarighet vid underförsäkring.

Förevarande paragraf innehåller regler om nedsättning av försäkringser­sättningen i fall då försäkringstagaren har brustit i sin upplysningsplikt. Vid sidan av dessa regler är också avtalslagens ogiliigheisregler lillämpliga. Sålunda kan försäkringsavtalet vara ogiltigt på grund av t, ex, svek eller handlande i strid mot tro och heder (30 resp, 33 S avtalslagen), I etl sådant fall lämnas över huvud tagel inte någon försäkringsersättning. Någon uttrycklig hänvisning till dessa ogiliigheisregler har inte ansetts nödvändig (jfr 4S försäkringsavtalslagen).

En förutsäuning för all en lämnad uppgift skall kunna leda till nedsättning av försäkringsersättningen enligt förevarande paragraf är att den är oriktig, objektivt sett. Har försäkringstagaren lämnat en uppgift som är vilseledande utan atl vara direkt oriktig, bestäms nedsältningsfrågan av om han hade tillräcklig anledning atl lämna kompletterande upplysningar. Den bedöm­ningen beror i sin tur av vilken insikt försäkringstagaren hade eller borde ha haft om uppgiftens vilseledande karaktär, I övrigt torde försäkringstagaren vid en konsumeniförsäkring sällan vara skyldig att lämna andra uppgifter än sådana som uttryckligen avkrävs honom. Föreskriften om nedsättning på grund av förtigande, dvs, underlåtenhet atl uppge en av försäkringstagaren känd omständighet, har därför ringa praktisk betydelse.

De uppgifter som avses är sådana som gäller del försäkrade objektet och liknande förhållanden av betydelse för försäkringsbolagets bedömning av försäkringsrisken och den sannolika ersättningens storiek. Exempel på omständigheter av detta slag är vid villaförsäkring den försäkrade byggna­dens ålder, byggnadssätt och storiek, vid hemförsäkring byggnadssättet för det hus där försäkrad lösegendom förvaras och vid moiorfordonsförsäkring fordonets märke, modell och ålder samt den beräknade körsträckan. Däremot avses inte förhållanden som endasl är av betydelse för alt försäkringsbolaget skall kunna sända premieavier och andra meddelanden till korrekt adress e. d. Det saknas givetvis anledning att sätta ned ersättningen därför att oriktiga uppgifter har lämnats om sådana eller andra förhållanden som är utan betydelse för försäkringsbolagets bedömning av faran.

Ibland kan uppgifter komma att lämnas i den formen att det i den tryckta texten till ansökningen om försäkring anges all etl visst förhållande föreligger, t. ex, att den försäkrade inte tidigare har drabbats av någon skada. Om denne i ett sådant fall undertecknar ansökningen, trots att den förtryckta texten inte överensstämmer med det verkliga förhållandet, är det inte säkert att han skall anses ha brutit mot upplysningsplikten enligt förevarande paragraf Den frågan för bedömas efler omständigheterna, varvid hänsyn framför allt får las till hur framträdande klausulen är. Allmänt sen måste det

Prop. 1979/80:9

143

anses mindre lämpligt all en ansökningsblankett utformas på delta säll,        30 § KFL

Har försäkringstagaren lämnat en oriktig uppgift eller förtigit en omstän­dighet av vikt, kan försäkringsersättningen sältas ned om han har handlat uppsåtligen. Uppsåt föreligger om han är medveten om alt den uppgift han har lämnat äroriktig elieratt den omständighet han har förtigit är av vikt. Det krävs inte dessutom att avsikten var att skaffa sig en försäkring som försäkringsbolagel med kännedom om det verkliga förhållandet inte skulle ha meddelat alls eller ha meddelat endast mot en högre premie eller pä andra villkor i övrigt än som har avtalals, I etl sådant fall föreligger ofta svek eller handlande mot tro och heder, och försäkringsavtalet kan då som nämnis bli ogiltigt enligt allmänna avlalsrältsliga regler.

Nedsättning av försäkringsersättningen kan vidare komma i fråga, om försäkringstagaren visseriigen inte insåg att en uppgift som han har lämnai var oriktig eller all en omständighet som han har förtigit var av vikt men likväl borde ha insett detta, Varie slag av oaktsamhet kan dock inte leda till nedsättning. Det krävs att oaktsamheten inte är ringa. En förutsäuning är därför att försäkringstagaren borde ha förstått atl det förhållande som han har uppgett resp, förtigit hade betydelse för försäkringsbolagels beslut att meddela försäkringen eller för premiesättningen. Vidare bör försäkringsta­garen ha kunnat lämna riktiga uppgifter utan atl utsätta sig för oproportio-neriigt besvär. Det för inte heller finnas några särskilda ursäkter för försäkringstagarens handlande.

Möjligheten atl sätta ned försäkringsersättningen enligt förevarande paragraf avser enbart fall då försäkringstagaren har brustit i sin upplysnings­plikt när försäkringsavtalet ingicks. Om han vid detta tillfölle handlade i god tro men senare blir pä det klara med att en uppgift som han har lämnat var oriktig eller att en omständighet som han har förtigit var av vikt, kan han enligt försäkringsvillkoren vara skyldig att upplysa försäkringsbolagel om detta. Åsidosätter han ett villkor av detla slag, kan nedsättning komma i fråga enligt 31 S-

Om de förutsättningar som har angetts nyss är uppfyllda, kan försäkrings­ersättningen sättas ned efter vad som är skäligt med hänsyn till olika omständigheter, Nedsättningen görs alltså inte efler en sådan hypotetisk bedömning, baserad på vad försäkringsbolaget skulle ha beslutat om försäkringstagaren hade lämnat riktiga och fullständiga uppgifter, som den s, k, prorataregeln fömtsätter. Även om bolaget med kännedom om det rikliga förhållandet inte skulle ha meddelat försäkring, kan den försäkrade ha rätt till ersättning beroende på omständigheterna i det särskilda fallet.

En första omständighet som skall beaktas vid nedsättningen är det verkliga förhållandets betydelse för försäkringsfallet och för omfattningen av skadan. Har den omständighet om vilken en oriklig uppgift har lämnais eller som har förtigits över huvud taget inte haft någol infiytande pä händelseförloppet eller

Prop. 1979/80:9

144

skadans storiek, bör ersättningen normalt inte reduceras alls. Ett exempel är    30 § KFL att försäkringstagaren har uppgetl att försäkrad egendom förvaras i etl stenhus fastän huset är av trä och au egendomen brinner upp ulan att huset anländs.

Det är dock inte alltid nödvändigt att ett direkl orsakssamband föreligger i det konkreta fallet. 1 vissa fall är det tillräckligt atl den omständighet som försäkringstagaren oriktigt har uppgetl eller som han har förtigit allmänt sen har betydelse för inträdet av försäkringsfallet eller för skadansomfaitning. Ett exempel äran försäkringstagaren när han tecknaren motorfordonsförsäkring lämnar oriktiga eller ofullständiga uppgifter om den beräknade åriiga körsträckan.

I undantagsfall kan del vidare länkas att försäkringsersättningen kan sättas ned, trots all ett orsakssamband helt saknas. Vid nedsättningen skall nämligen också beakias försäkringstagarens uppsåt eller oaklsamhel och övriga omständigheter. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,9,2) kan del av preventiva skäl någon gång vara motiveral au nedsättning görs vid en betydande grad av vårdslöshet, liksom vid etl uppsåtligt förfarande, även när det inte finns någol orsakssamband. På så sätt kan man också få en mjukare avgränsning mot de fall av svek eller handlande mot tro och heder som enligt avlalsrältsliga principer medför alt försäkringsavtalet blir ogiltigt och någon ersällning alltså inte lämnas, oavsett vilket orsaks­samband som kan finnas mellan de oriktiga uppgifterna och försäkringsfal­let.

Normalt beaktas dock försäkringstagarens uppsåt eller oaktsamhet endast i fall då del finns eu sådanl orsakssamband. Uppsåtet eller oakisamhelen kan variera såväl när det gäller lämnandet av en oriktig uppgift eller förtigandet av en omständighet av vikl som belräffande insikten om vilken betydelse det har för försäkringsbolaget att få korrekta upplysningar. Allmänt sett bör uppsåtligt handlande bedömas strängare än eu förfarande som endast är vårdslöst.

Slutligen skall hänsyn las till omsiändigheterna i övrigt. Särskilt bör beaktas försäkringsbolagets eget handlande. Har bolaget sedan försäkringen har tecknats fåll kännedom om all en av försäkringstagaren lämnad uppgift inte överensstämmer med det verkliga förhållandet ligger det nära till hands att bolaget med stöd av 19 S första styckel begär att försäkringsvillkoren ändras i enlighel med detta. Underlåter bolaget att göra detta och underrättar det inte heller försäkringstagaren om att nedsättning kan komma i fråga, bör förfarandel kunna läggas bolaget lill last (jfr 8 § försäkringsavialslagen).

Om försäkringsbolaget redan när försäkringen tecknas känner till alt försäkringstagarens uppgifter är felaktiga eller ofullständiga och trots detla inte försöker få fram korrekta uppgifter, bör det också inverka till bolagets nackdel. Detsamma gäller om bolaget visseriigen inte har känt till det rätta förhållandet men borde ha gjort det (jfr 9 S försäkringsavialslagen). Har

Prop. 1979/80:9

145

försäkringen tecknats genom förmedling av etl ombud för försäkringsbola-     31 § KFL get, synes den insikt som ombudet har eller borde ha hafl få samma verkan åtminstone i fall då ombudet har behörighet atl leckna försäkringen.

Bland övriga omständigheter som inverkar pä nedsältningsfrågan kan undantagsvis också den försäkrades behov av försäkringsersättning få betydelse. Särskilt gäller detta i fall då starka sociala hänsyn talar mot nedsättning eller åtminstone mol ett mera betydande bortfall av försäkrings­ersättningen. Sådana hänsyn bör kunna tas t, ex, vid skada på ett fordon som en handikappad person utan särskilda tillgångar är beroende av för att kunna förflytta sig.

Normalt bör försäkringsersättningen reduceras endast med en kvotdel eller ett visst belopp. Vid nedsättningen får hänsyn tas lill atl den är avsedd att utgöra en lämplig sanktion mot det slag av handlingssätt som försäkringsta­garen har gjort sig skyldig till, inte att anpassa försäkringsskyddet lill den betalda premien och den faktiska risken,

I undantagsfall kan ersättningen helt falla bort ("nedsättning till noll"). Detta kan vara motiveral framför alll om försäkringstagarens beteende gränsar lill etl sådant handlande som ulgör svek eller strider moi tro och heder och som medför att avtalet är ogiltigt enligt allmänna avtalsrättsliga regler. Detta förutsätter vanligen att försäkringstagaren måste ha insett atl risken var sådan att försäkringsbolaget med kännedom om det rätta förhållandet inte skulle ha meddelat försäkring.

Ersättningen kan sällas ned i fråga om varie försäkrad, dvs. även en försäkrad som inte är försäkringstagare får finna sig i att identifieras med denne. Som jag har nämnt i den allmänna motiveringen (avsniti 2.9.6) är det dock möjligt att vid den skälighetsprövning som skall göras vid nedsättning­en ta hänsyn tiil atl den ersättningsberättigade inte själv har gjort sig skyldig till något klandervärt. Detta gäller särskilt i sådana fall där den försäkrades behov av ersättningen talar mot en mera betydande nedsättning.

Att ersättningen kan sättas ned "i fråga om varie försäkrad" innebär att nedsättningen i och för sig kan drabba också en kreditgivare med säkerhets-rätt i försäkrad egendom, t, ex, en säljare vid kreditköp. Av 4 S framgår dock alt de regler i försäkringsavtalslagen som rör förhållandet lill annan än försäkringstagaren skall tillämpas även i fråga om konsumentförsäkringar. Belräffande brandförsäkring gäller enligt 87 § tredje stycket i den lagen all borgenären är skyddad även mol försäkringstagarens försummelse av upplysningsplikt, och den beslämmelsen tar alltså över reglerna i förevarande paragraf

31 § Har den försäkrade uppsåtligen eller genom oaktsamhet åsidosatt sina åligganden enligt försäkringsvillkoren, kan ersättning från försäkringen sättas ned såvitt gäller honom. Nedsättningen görs efler vad som är skäligt med hänsyn till försummelsens betydelse för försäkringsfallei och för omfattningen av skadan samt lill den försäkrades uppsåt eller oaktsamhet och omständigheterna i övrigt.

10 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

146

Med den försäkrade jämställs annan som har handlat med hans samtycke, 31 § KFL Också den som beträffande försäkrad egendom har en väsentlig ekonomisk gemenskap med den försäkrade jämställs med denne. Detsamma gäller den som i den försäkrades ställe eller tillsammans med denne har haft tillsyn över försäkrad egendom, om förbehåll om detta har gjorts i försäkringsvillko­ren,

(Jfr 20 och 22 §S i kommittéförslaget)

Förstastycket. En förutsättning föran bestämmelserna skall bli lillämpliga är att den försäkrade bryter mot en föreskrift som har tagils in i försäkrings­villkoren. Bestämmelserna i sig själva ålägger alltså inleden försäkrade några förpliktelser, ulan de reglerar endast påföljden fören försummelse att iaktta en förpliktelse enligt försäkringsvillkoren.

För att nedsättning skall kunna komma i fråga krävs atl någon som är försäkrad (se om delta begrepp 2 S) har åsidosatt en förpliktelse som åligger honom i denna egenskap. Ofta är den försäkrade samma person som försäkringstagaren. Åsidosättande av en förpliktelse som endasl gäller för försäkringstagaren i denna egenskap, t. ex. att betala premier eller all vid dröjsmål med premiebetalningen utge en förseningsavgift, bedöms inte enligt förevarande beslämmelse. Även annan än försäkringstagaren kan i vissa fall vara försäkrad. Vid bedömningen av den rätt till ersättning som en försäkrad har beaktas i princip bara hans eget handlande. Av andra siycket i förevarande paragraf framgår dock alt även ett handlande av annan än den försäkrade i undantagsfall kan inverka pä dennes räu till ersällning (s, k, identifika­tion).

Bestämmelserna i första styckel avser i första hand förpliktelser som åligger den försäkrade under försäkringstiden, utan samband med att ett försäk­ringsfall har inträffal. Viktigast är s, k, säkerhetsföreskrifter, t, ex, att eldfariiga ämnen skall förvaras på betryggande sätt, att det skall finnas brandsläckningsredskap samt att dörrar och fönster till boslad skall vara lästa. För atl nedsätiningsreglerna i denna paragraf skall bli tillämpliga fordras del inte att en sådan säkerhetsföreskrift har tagits in i försäkringsbrevet, utan det är i princip tillräckligt att försäkringsvillkoren hänvisar lill preciserade föreskrifter vars innehåll framgår på annal säll. Som exempel kan nämnas en hänvisning lill föreskrifter om brandskydd m. m. som har utfärdats av myndigheterna. Givetvis måste sådana hänvisningar uppmärksammas vid försäkringsinspektionens granskning av försäkringsvillkoren, så alt inte den försäkrade på detta sätt åläggs alltför omfattande och svåröverskådliga skyldigheter. Av särskild betydelse är att den försäkrade för kännedom om vad som sälunda åläggs honom,

Beslämmelserna är vidare tillämpliga i fall då den försäkrade åsidosätter sådana skyldigheter vid s, k. fareökning som kan ha föreskrivits i försäk­ringsvillkoren. Ett typfall är all brandförsäkrad egendom ändras så alt en

Prop. 1979/80:9

147

högre premie skall las ut. Utgångspunkten är atl det bör stå den försäkrade 31 § KFL fritt alt vidla sädana ändringar som föranleder en högre premie men au han måsle anmäla förhållandel lill försäkringsbolaget sä att premien kan justeras. Åsidosätter han en föreskrift i villkoren om en sådan anmälningsskyldighet, kan nedsättning av försäkringsersäiiningen komma i fräga. Föreskrifter om fareökning torde emellertid ha förhållandevis ringa betydelse vid konsu­menlförsäkringar.

Beslämmelserna tar även sikte på åsidosättande av föreskrifter om sådant som har mera direkt betydelse för försäkringsfallets inträffande och skadans omfallning. Hit hör bl, a. sådana föreskrifter om berusning, användande av narkotika etc, som förekommer i försäkringsvillkoren för motorfordonsför­säkring. Dessa föreskrifter kan anses ålägga den försäkrade ett förbud moiau föra motorfordon när han är påverkad av alkohol, narkotika etc. Även föreskrifter om skyldighet atl vidla räddningsätgärder för att förebygga eller begränsa ett försäkringsfall för - i den män de förekommer vid konsumenl­försäkringar - bedömas enligt förevarande bestämmelser.

Slutligen avser bestämmelserna åsidosättande av eventuella förpliktelser alt anmäla inträffad skada, framställa anspråk på försäkringsersättning, medverka vid skaderegleringen e, d,, dvs, förpliktelser som hänför sig till tiden efter det atl försäkringsfallet har inträffat. Beträffande lämnande av oriktiga uppgifter m. m. i samband med skaderegleringen finns dock särskilda bestämmelser i 34 S,

För alt nedsättning av försäkringsersättningen skall kunna komma i fråga i de fall som nu har berörts krävs atl överträdelsen av en föreskrift i försäkringsvillkoren har skett uppsåtligen eller genom oaktsamhet. Uppsåt torde vanligtvis föreligga, om någon i strid mot meddelade säkerhetsföre­skrifter inför eldfariiga varor i ett bostadshus. Detsamma gäller, om nägon ökar faran för försäkringsfall genom alt ändra ett försäkrat hus. Är avsikten med förfarandet dessulom att åstadkomma skada, föreligger etl uppsåtligt framkallande av försäkringsfallet som regleras i 32 S- Det kan emellertid också förekomma att försäkringstagaren av glömska, förbiseende eller annan oaktsamhet åsidosätter en förpliktelse enligt försäkringsvillkoren. Till skill­nad från vad som gäller enligt de andra nedsättningsreglerna i lagen kan t, o, m, en ringa oaktsamhet föranleda att försäkringsersättningen sätts ned. Som sirax skall beröras bör detta dock kunna bli aktuellt bara i undantags­fall.

Vid nedsällningen skall hänsyn i första hand tas till försummelsens betydelse för försäkringsfallet och för omfattningen av skadan. Särskilt när det gäller underlåtenhet att iaktta föreskrifter som avser att hindra att försäkringsfall inträffar eller atl skadan sprider sig är detta den viktigaste förutsättningen. Om överträdelsen inte har haft någon betydelse för skadan, bör någon reduktion normalt inte göras (jfr 51 S försäkringsavtalslagen). Som exempel kan nämnas alt den försäkrade har använt alllför starka elektriska säkringar men att skadan har uppstått genom an blixten har slagit ned i husel.

Prop. 1979/80:9

148

Ett annat exempel är alt den försäkrade i strid mot villkoren inte har haft     31 § KFL ytterdörren låst men all en inbrott har begåtts genom all tjuven har slagit sönder en fönsterruta och tagit sig in genom fönstret, Ytteriigare exempel är att ett hus som saknar föreskrivna släckningsanordningar har anlänts men all elden upptäcks försl när hela husel är överiäni.

Även vid överträdelser av förpliktelser som avser fareökning bör hänsyn i stor utsträckning tas lill om försummelsen har haft någon inverkan på försäkringsfallei och skadans omfattning. Vad som har anförts i speci­almoliveringen lill 30 S om betydelsen av kausaliteten vid förseelser mot försäkringstagarens upplysningsplikt har i allt väsentligt lillämpning också i detta fall.

Vid förpliktelser som avser tiden efter det atl försäkringsfallet har inträffat har försummelsen vanligen inte någon betydelse för skadans omfattning. Däremot kan försäkringsbolagels koslnader för skaderegleringen påverkas. Detta ulgör en sädan omständighet i övrigt som kan beaktas vid nedsäll­ningen. Det bör dock inte förekomma atl ersättningen reduceras på grund av en försummelse som inte har hafl nägon betydelse för försäkringsbolaget, t, ex, dä bolaget trots att den försäkrade har underiåtit att anmäla skadan ändå har fött kännedom om den.

Vid nedsättningen skall också den försäkrades uppsåt eller oaktsamhet beaktas. Överträdelser av förpliktelser som har ålagts genom försäkringsvill­koren är som förul har nämnis ofta uppsåtliga, och det kan inte sägas alt varie uppsåtlig försummelse bör betraktas som försvårande. Det allvariiga i försummelsen kan vidare växla avsevärl, beroende på om det finns mer eller mindre ursäktande omständigheter, I fråga om underlåtenhet att installera permanenta säkerhetsanordningar, t, ex, eldsläckningsanordningar eller lås, fär avsevärd hänsyn tas till den lid som den försäkrade har haft lill sitl förfogande och lill de påminnelser som kan ha lämnais honom. Alt ta bon viktiga säkerhetsanordningar, t, ex. för att tillgodose bekvämligheten, bör i regel anses innebära en förhållandevis hög grad av vållande.

Nedsättning av försäkringsersättningen kan vidare bli aktuell i fall dä den försäkrade genom grov vårdslöshet har åsidosatt en föreskrift i försäkrings­villkoren, även om del i etl sådant fall i ännu mindre utsträckning än vid en uppsåtlig försummelse behöver bli fråga om ett fullständigt bortfall av ersättningen. Däremot boren oaktsamhet som inte kan betecknas som grov mera sällan kunna föranleda att ersättningen reduceras. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen (avsniu 2.9.3) får hänsyn tas lill vilket slags föreskrift som har åsidosatts. Vid överträdelse av föreskrifter om fareökning eller om räddningsplikt lorde nedsättning i regel komma i fråga endast om uppsåt eller i varie fall grov vårdslöshet ligger den försäkrade lill last. Vid åsidosättande av säkerhetsföreskrifter som direkt syftar till att tillgodose preventionen kan emellertid en strängare inställning mot den försäkrade vara befogad.

Allmänt sett kan sägas att nedsättningen inte bör göras med större stränghet än som kan anses motiverad av preventiva skäl och av hänsynen lill

Prop. 1979/80:9

149

de kostnader som kan drabba försäkringstagarkollektivet om full ersättning 31 § KFL utgesäven vid äsidosältandeav olika förplikielserenligt försäkringsvillkoren. Samtidigt måste beakias önskemålet om att ge skydd vid socialt betydande föriuster. Vid bedömningen av vilken hänsyn som bör las lill den försäkrades uppsåt eller oaktsamhet bör man därför också skilja mellan olika försäkringar och skador.

Vid en brand riskerar den försäkrade i allmänhet att drabbas ganska hårt, även om han får full ersättning för egendom som förstörs genom branden. Vidare bör beaktas att den försäkrade kan straffas för allmänfariig vårdslöshet oavsett om någon skada inträffar eller ej, Atl reducera försäkringsersättning­en är därför i detta fall i mindre grad påfordrai av preventiva och liknande skäl. Till delta kommer alt skadorna lätt kan uppgå till mycket stora belopp och att behovel av ersällning sålunda ofta är stort. Del synes därför rimligl att full eller i det närmaste full ersättning lämnas fören brandskada, även om den försäkrade har gjort sig skyldig till en ganska betydande oaklsamhel genom all inte iaktta särskilda säkerhetsföreskrifter. Delta gälleräven om kostnaden för skyddet vid försummelse har ekonomisk betydelse för försäkringskollek­tivet.

Förhållandel är däremol ofta ett annat beträffande en försäkring som ger ersättning vid stöld. Om den försäkrade för full ersättning, även om han har handlat oaktsamt ulan atl dock ha varit grovt vårdslös, kan preventiva moment hell saknas och försäkringen bli mycket dyrbar för kollektivet av försäkringstagare. Föreskrifter som innebär atl exempelvis fönster och dörrar skall vara slängda och lästa torde ofta pä en gäng ha ekonomisk betydelse för försäkringskostnaden och kunna förenas med en påföljd i form av nedsätt­ning ulan alt försäkringens uppgift att ge skydd vid socialt belydande förluster behöver äventyras. Försäkringsbolagen bör därför ha möjlighet atl meddela sådana föreskrifter.

Undantagsvis kan en viss nedsättning av försäkringsersättningen komma i fråga även när den försäkrades oaktsamhet endasl kan anses som ringa. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,9,3) bör en sädan nedsättning inte vara utesluten vid ell åsidosättande av uttryckliga och preciserade säkerhetsföreskrifter, även om det endasl rör sig om elt tiUfälligl och kortvarigt förbiseende eller en annat mindre slarv. Exempel på sädana föreskrifter har jag gett i den allmänna motiveringen (all en personbil alllid skall vara läst när den lämnas ulan lillsyn etc). Vid överträdelser av föreskrifter av detta slag bör ersättningen kunna sällas ned enligt standar­diserade normer, t, ex, med ett vissl belopp eller med en viss kvotdel, som anges i försäkringsvillkoren, I detta ligger även att det inte finns något hinder mol att nedsättningen ges formen av en förhöjd självrisk, så som f n, är brukligt i vissa fall.

Bland de omständigheter som i övrigt bör beaktas vid nedsättningen är, som redan har antytts, all den försäkrade drabbas av någon särskild påföljd av sitt handlande. En nedsättning av försäkringsersättningen är väsentligen

Prop. 1979/80:9

150

tänkt som en sanktion vid åsidosättande av en förpliktelse enligt försäkrings-    31 § KFL villkoren. Det kan därför vara motiverat aU ta hänsyn lill om den försäkrade råkar ul för någon annan sanktion som gör det onödigt alt av preventiva skäl dessutom reducera ersättningen helt eller delvis,

Ocksä försäkringsbolagels handlande hör till de omständigheter i övrigt som kan tas i betraktande. På samma sätt som en tydlig informaiion om kraven på säkerhetsanordningar kan föranleda att en underlätenhel att iaktta dessa krav anses försvårande, kan brister i informalionen utgöra en omständighet som verkar i förmildrande riktning.

1 de flesta fall bör en försummelse atl iaktta sådana föreskrifter i försäkringsvillkoren som tidigare har berörts föranleda att ersättningen reduceras antingen med en kvotdel eller med elt bestämt belopp. Som har antytts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.9.1) kan del vara lämpligt att försäkringsbolagen i villkoren preciserar storieken av avdraget i olika fall. Det kan även vara ändamålsenligt att nedsättningen görs i form av en viss självrisk. I undantagsfall kan en föreskrift vara av den naturen atl ersätt­ningen bör fö falla bort helt vid en underiåtenhet au följa föreskriften ("nedsättning till noll").

Vid tillämpningen av nedsätiningsreglerna i förevarande paragraf saknar det betydelse om del försäkringsvillkor som har åsidosatts är utformat som ett åliggande för den försäkrade eller om det har formulerats som en ansvarsbestämning. Även överträdelser av omfattningsvillkor som i realite­ten innebär en förpliktelse för den försäkrade, t. ex. atl ersättning lämnas endast vid stöld ur "låst lokal", bedöms alltså enligt denna paragraf I den mån omfattningsvillkor av detta slag används även i fortsättningen bör de därför förses med en erinran om atl en tillämpning av villkoret inte alltid behöver medföra all ersättningen går föriorad eller ens reduceras utan all frågan om vilken ersäuning som skall lämnas för avgöras med hänsyn till omsiändigheterna i varje enskilt fall. Även annars då försäkringsvillkoren har utformats i mer eller mindre standardiserad form bör de formuleras sä att det finns utrymme att ta hänsyn till speciella omständigheter i det särskilda fallet.

Det ankommer på försäkringsinspektionen all vid sin granskning av försäkringsvillkoren se till att dessa överensstämmer med de intentioner bakom lagreglerna som nu har genomgåtts. Inspeklionen bör också kontrol­lera all villkoren tillämpas enhetligt i förhällande till samtliga försäkrade, sä att inte vissa kunder behandlas mindre förmånligt än andra.

Andra styckel. Vem som är försäkrad framgår regelmässigt av försäkrings­villkoren. NormaU är den försäkrade identisk med försäkringstagaren, t, ex, då ägaren till egendom tecknar försäkring på egendomen. Försäkringen omfattar emellertid ibland också andra än försäkringstagaren. Sålunda gäller hemförsäkringar även lill förmån för bl, a, försäkringstagarens make och hemmavarande barn. Den till vars förmån försäkringen gäller är då alt

Prop. 1979/80:9

151

betrakta som försäkrad vid skada på egendom som tillhör honom eller henne, 31 § KFL Vid ansvarsförsäkring är i princip vaqe skadeståndsskyldig vars ansvar täcks av försäkringen all betrakta som försäkrad, I dessa fall lorde det dock vara sällsynt att det blir aktuellt atl tillämpa försäkringsrättsliga idenlifikations-regler. Däremot kan den skadelidandes rält till ersättning komma alt bedömas enligt skadeslåndsräitsliga principer om identifikation mellan skadelidande.

Enligt andra styckel jämställs vissa andra personer med den försäkrade vid tillämpningen av första styckets bestämmelser om åsidosättande av åliggan­den enligt försäkringsvillkoren. Med den försäkrade jämställs till en början annan som har handlat med hans samtycke. Försäkringsersättning till den försäkrade kan alltså sättas ned, om någon med hans samtycke exempelvis avlägsnar säkerhetsanordningar eller underiåter alt låsa en dörr som enligt försäkringsvillkoren skall vara låst.

Med den försäkrade jämställs vidare den som har en väsentlig ekonomisk gemenskap med honom beträffande försäkrad egendom. Vad som är väsentlig ekonomisk gemenskap för avgöras efter omständigheterna. Sådan gemenskap torde förekomma främsl mellan äkta makar. Om del föreligger på en gång giftorättsgemenskap (eller samäganderätt) och gemensamt brukande kan man i regel utgå frän att makarna har en väsentlig ekonomisk gemenskap. Saknas en av dessa förutsättningar är frågan mera tveksam. Om egendom som tillhör endast den ena maken inte regelbundet brukas av den andra maken, kan det knappasl anses föreligga en sådan egen­domsgemenskap mellan dem att identifikation bör ske pä den grunden.

Också samboende som inte är gifta kan ibland ha sådan ekonomisk gemenskap att de bör identifieras med varandra. Ett exempel är att de gemensamt äger och brukar ett bo utan att man kan skilja mellan vad som tillhör den ene eller den andre, Däremol kan man i allmänhet inte räkna med att föräldrar och barn har en väsentlig ekonomisk gemenskap i den mening som det här är fråga om. Identifikation är dock inte utesluten, om föräldrarna rent formellt har skrivit viss egendom på sina barn eller om barnen efter den ena makens död har ärvt egendom som den efterievande maken begagnar som om den var hans eller hennes egen. Mellan syskon torde sådan egendomsgemenskap som medför att de identifieras med varandra sällan föreligga, även om de har gemensam bostad och gemensamt hushåll.

Med stöd av förbehåll i försäkringsvillkoren kan identifikationen dock sträcka sig längre än som nu harangetts. Med den försäkrade kan nämligen dä jämställas även den som har haft tillsyn över försäkrad egendom i hans ställe eller tillsammans med honom även om det inte föreligger egen­domsgemenskap mellan dem. Med den försäkrade kan givetvis identifieras någon som också själv är försäkrad. Om en försäkrad underiåter att upplysa om fareökning eller åsidosätter en säkerhetsföreskrifi, kan alltså hans försummelse gä ut över en annan försäkrad (t. ex. make, samboende eller

Prop. 1979/80.9

152

barn) som förvarar sin egendom hos den försumlige. Av 33 S andra slyckel    32 § KFL framgår dock att handlande av barn under 12 år inte i och för sig inverkar på rätten lill ersäuning för andra försäkrade. Inte heller en försumlighet av barn som är något äldre drabbar föräldrar eller syskon; minderåriga barn kan inte .sägas ha tillsyn över föräldrarnas eller syskonens egendom.

Ett annat fall då identifikation kan ske med stöd av förbehåll i försäkrings­villkoren är alt den som under lång lid lånar den försäkrades bil underlåter alt ändra uppgift om körsträckan. Delsamma gäller då den försäkrade har hyrt ul sin lägenhet eller sommarsluga och förhyraren uppsåtligen eller genom oaktsamhet åsidosätter något som åligger den försäkrade enligt försäkrings­villkoren. Däremol kan t.ex. en granne som har åtagit sig alt se till den försäkrades villa eller lägenhet under semestern inte anses ha tillsyn över egendomen i den mening som avses här. Inte heller kan en fastigheissköiare anses ha en sädan tillsyn över egendom som tillhör hyresgäster i fastighe­len.

I fall då en annan person jämställs med den försäkrade kan den skälighetsbedömning som skall företas vid nedsättningen enligt försia stycket leda till atl ersättningen lill den försäkrade inte sätts ned i samma utsträckning som om denne själv hade gjort sig skyldig till försummelsen. Vid vissa slag av försummelser, t, ex, åsidosättande av villkor om räddnings­plikt, kan det ocksä finnas skäl all hell underiåta att sälta ned ersättning lill annan än den som har gjort sig skyldig till försummelsen.

Slutligen bör tilläggas att ett handlande av annan än den försäkrade i vissa fall kan föranleda au ersäuning till denne sätts ned även om förutsäUningarna för identifikation inte är uppfyllda. Den försäkrade har nämligen en viss skyldighet all se till att inte andra handlar på ett säll som innebär alt en säkerhetsföreskrifi sätts ät sidan. Det kan därför ibland läggas den försäkrade lill last som en oaktsamhet, om han exempelvis underiåter att reagera i fall dä en annan person inför eldfariiga varor i husel eller inte kontrollerar att hans barn har läst bostaden,

32 § Har den försäkrade uppsåtligen framkallat ett försäkringsfall, lämnas inte ersättning från försäkringen såviti gäller honom.

Har den försäkrade framkallat försäkringsfallet genom grov vårdslöshet, kan försäkringsersäuning som ej avser skadestånd sättas ned såvitt gäller honom. Har den försäkrade framkallat försäkringsfallet genom annan oaktsamhet som ej är ringa, kan försäkringsersättning som ej avser skade­stånd sättas ned såvitt gäller honom, om förbehåll om nedsänning har gjorts i försäkringsvillkoren. Sådant förbehåll får göras endast om det är påkallat för att förebygga försäkringsfall eller det annars finns särskilda skäl. Nedsätt­ningen görs efter vad som är skäligt med hänsyn till den försäkrades oaktsamhet och omständigheterna i övrigt.

Med den försäkrade jämställs annan som har handlat med hans samtycke. Ocksä den som beträffande försäkrad egendom har en väsenllig ekonomisk gemenskap med den försäkrade jämställs med denne, om inte särskilda skäl talar mot detla,

(Jfr 21 och 22 SS i kommittéförslaget)

Prop. 1979/80:9

153

Första Slyckel. Vid uppsåtligt framkallande av försäkringsfallei bortfaller     32 § KFL rällen till försäkringsersättning helt och hållet. Detta gäller vare sig förfaran­del utgör försök till försäkringsbedrägeri (t, ex, då någon sätter eld på sitt försäkrade hus i avsikt att få ut försäkringsersättningen) eller något sådanl bedrägligt syfte inte föreligger.

Genom föreskriften atl ersäuning inte lämnas såvitt gäller den försäkrade markeras alt dennes handlingssätt inte påverkar rätten till ersättning för någon annan försäkrad, i den mån inte bestämmelserna i tredje styckel om identifikation är lillämpliga.

Bestämmelsen i försia slyckel är tillämplig även vid ansvarsförsäkring. Någon ersättning från en sådan försäkring lämnas alltså inte i fall då den försäkrade uppsåtligen handlar på elt sätt som medför skyldighet all utge skadestånd (t, ex, misshandlar annan person). Den försäkrade måste i detta fall belala skadeståndet med egna medel. Kan han inte del, går den skadelidande alltså miste om detta skadestånd. En annan sak är att denne då i vissa fall kan fö brotlsskadeersältning enligt brottsskadelagen (1978:413),

Nägon sådan skälighetsbedömning som gäller enligt de andra nedsätt­ningsregler som har lagils in i lagen görs alltså inte då den försäkrade uppsåtligen framkallar ett försäkringsfall. Ibland kan elt sådant förfarande också vara an bedöma som en överträdelse av en säkerhetsföreskrift eller en föreskrift om fareökning. Teoretiskt kan det då få betydelse vilken av nedsättningsreglerna som lillämpas, I praktiken lorde reglerna dock leda till samma påföljd i detla fall.

Vid en sakförsäkring synes beslämmelsen om uppsåtligt framkallande av försäkringsfallet kunna tillämpas endasl pä skador som omfattas av den försäkrades uppsåt, däremol inte på skador som utgör en oavsiktlig följd av en uppsåtlig skada (se Hellner, Försäkringsrätt, 1965, s. 183), Eu exempel är att den försäkrade avser all bränna upp eu uthus men att elden sprider sig och anländer även den försäkrades bostadshus. När det gäller del förstörda uthuset framgår del av försia slyckel atl den försäkrade inte kan få någon ersäuning. Frågan huruvida ersällning kan lämnas för det skadade bostads­huset bestäms däremot enligt andra stycket i förevarande paragraf

När det gäller ersäuning ur en ansvarsförsäkring är förhållandena däremot annoriunda. Försäkringsfallet, dvs. den försäkrades skadeståndsskyldighet, för anses ha framkallats uppsåtligen även om den försäkrade inte avsåg all orsaka hela den skada som utgör en adekvat följd av elt uppsåtligt beteende, Etl praktiskt exempel är atl den försäkrade avsiktligt utdelar ell slag mol en annan person, som-ulan all den försäkrade har avsett del-faller omkull och skadar huvudet. Ansvarsförsäkringen torde i detta fall inte täcka den försäkrades skadeståndsskyldighel ens när del gäller den följdskada som inte omfattas av hans uppsåt.

Ett undantag från principen att ett uppsåtligt framkallande av försäkrings-fallet utesluter rätt till försäkringsersäuning gäller i fall dä handlandet på

Prop. 1979/80:9

,54

grund av nödsituation eller liknande mäste anses försvariigl, Detla följer av    32 § KFL allmänna principer (jfr 19 § andra styckel försäkringsavialslagen).

Andra styckel. Enligt gällande rätl på skadestånds- och försäkringsrättens område krävs atl en vårdslöshet är av mycket allvariigt slag för att den skall kunna betecknas som grov. Vanligen är del fråga om eu handlande som ligger på gränsen lill ett uppsåtligt förfarande, dvs. som vittnar om en betydande hänsynslöshet eller nonchalans och som medför en avsevärd risk för skada. Också beslämmelsen om grov vårdslöshet i andra styckets försia mening bör ges en sådan restriktiv lillämpning. Har den försäkrade gjort sig skyldig till en allvariigt beteende av detta slag, bör någon ersättning normall inte lämnas till honom. Bestämmelsen innebärdockattdet inte är hell uteslutet alt ge honom åtminstone någon ersättning. Etl länkbart fall är au skadan har blivit avsevärl större än den försäkrade hade anledning att räkna med. Etl annal exempel är atl ell bortfall elleren kraftig reduktion av ersättningen skulle kunna få socialt ödesdigra följder för den försäkrade.

Har försäkringsfallet framkallats genom oaktsamhet som inte utgör grov vårdslöshet, kan försäkringsersättningen inte sättas ned direkl med stöd av lagen. För atl nedsättning skall kunna komma i fråga krävs atl förbehåll om detta har gjorts i försäkringsvillkoren. Ell sådant förbehåll får ställas upp bara om del finns särskilda skäl. Ett sådant skäl är intresset att förebygga skador. Också kostnadsskäl kan ibland vara en godtagbar anledning till ett förbehåll om nedsättning. Huvudregeln bör emellertid vara atl den som har gjort sig skyldig till oaktsamhet som inte är grov skall ha rätt till full försäkringser­sättning. Det ankommer på försäkringsinspektionen atl se till att möjligheten au göra förbehåll om nedsättning av ersättningen i sådana fall utnyttjas endasl då det verkligen är befogat. Om försäkringsersättningen sätts ned med stöd av förbehåll i försäkringsvillkoren, kan den försäkrade i sisla hand vända sig till domstol för aU få prövat inie bara om den nedsättning som har gjorts är skälig ulan även om det finns särskilda skäl för del förbehåll som ulgör grunden för alt nedsättning över huvud taget kan göras.

Bestämmelserna om oaklsamhel som inte är grov blir tillämpliga vare sig förbehållet i försäkringsvillkoren har utformats som en föreskrift om nedsättning eller som en begränsning av försäkringsbolagets ansvarighet. Också ett villkorsom innebär att ersättning lämnas endasl om den försäkrade har iakttagit "tillböriig aktsamhet" e. d. bedöms alltså enligt förevarande bestämmelser. Beslämmelserna lägger å andra sidan inte något direkt hinder i vägen för au villkoret utformas pä detla sätt. Särskill när kostnadsaspekten är betydande kan en sådan teknik vara motiverad. En förutsättning för alt villkoret skall kunna tillålas är dock alt det samtidigt innehålleren erinran om au speciella omständigheter kan föranleda att ersäuning likväl lämnas i elt enskilt fall. Allmänt sett synes del vara lämpligare att försäkringsvillkoren innehåller en uttrycklig begränsning av ansvaret än att de hänvisar till en obestämd aktsamhetsnorm.

Prop. 1979/80:9

155

Är oakisamhelen endast ringa, får ersättningen inte sättas ned. Försäk-     32§ KFL ringsvillkor som är formulerade så att nedsättning är möjlig även i ett sådanl fall är alltså inte lillålna. Det innebärbl. a. atl ett villkor som är utformat som en ansvarsbegränsning  måsle innehålla en erinran om atl del inte är tillämpligt vid ringa oaktsamhet.

1 vissa fall kan det vara tveksamt om ell försäkringsvillkor om nedsättning skall bedömas enligt 31 S eller 32 §. Den sakliga överensstämmelsen mellan dessa bestämmelser är visserligen så slor alt frågan i de flesta fall inte behöver ge upphov till några större bekymmer. Bl. a. den skillnaden föreligger dock att nedsänning enligt 31 S kan göras även om den försäkrade har gjort sig skyldig till oaklsamhel som endasl är ringa.

Påföljden av atl den försäkrade har framkallat försäkringsfallet genom oaktsamhet som inte är ringa är att försäkringsersättningen kan sättas ned efler vad som är skäligt med hänsyn till den försäkrades oaktsamhet och omständigheterna i övrigi. Vad som har sagls i specialmoliveringen lill den molsvarande beslämmelsen i 31 S första styckel har i stort sett tillämpning ocksä här, I fråga om betydelsen av den försäkrades oaktsamhet föreligger dock en viss skillnad, efiersom oaktsamheten enligt förevarande bestämmel­se bedöms i relation till ett inträffat försäkringsfall, inte till överträdelse av säkerhetsföreskrifter e, d, vilka ofta har endast mera indirekt betydelse föratt ett försäkringsfall skall inträffa,

1 likhet med vad som gäller enligt första slyckel påverkar inte en försäkrad persons handlingssätt rätten lill ersättning för en annan försäkrad, om inte förutsättningarna för identifikation enligt iredje slyckel är uppfyllda. Efter­som nedsättning enligt andra styckel inte för göras vid försäkring som avser skadeståndsskyldighel, kan ocksä en skadelidande tredje man fö ersättning från en ansvarsförsäkring, även om den försäkrade har orsakat skadan genom oaktsamhet eller t, o, m. grov vårdslöshet.

Tredje stycket. Om den försäkrade förmår en annan person atl uppsåtligen framkalla försäkringsfallet, t, ex. all sätta eld på försäkrad egendom, lämnas inte nägon ersättning lill den försäkrade. Ersättningen kan ocksä sättas ned eller helt falla bort, om den försäkrade i annal fall samtycker lill att en annan person handlar på ett sätt som medför att ett försäkringsfall inträffar. Nedsältningsfrågan bedöms i detta fall som om den försäkrade själv hade handlat på detla sätt. Det fordras dock atl samtycket avser just den handling som har framkallat försäkringsfallet. Om t. ex. försäkrad egendom har skadats genom vällande av någon annan än den försäkrade, kan identifika­tion alltså inte ske enbart på den grunden att den försäkrade har låtit den andre fö hand om egendomen, även om han borde ha insett atl detta skulle medföra risk för skada. Däremot är del inte uteslutet alt den försäkrade anses ha gjort sig skyldig till en oaktsamhet genom att överiämna egendomen lill den andre och att nedsättning av försäkringsersättningen därför kan göras under de förutsättningar som anges i andra stycket.

Prop. 1979/80:9

156

Enligt huvudregeln skall identifikation också ske, om den som  har    33 § KFL framkallat elt försäkringsfall har en väsentlig ekonomisk gemenskap med den försäkrade. I fråga om innebörden av denna bestämmelse kan hänvisas till specialmoliveringen lill den molsvarande bestämmelsen i 31 § andra Slyckel.

Är del fräga enbart om framkallande av försäkringsfallet, är identifikation inte möjlig på grund av andra relationer mellan den som har framkallat fallet och den försäkrade. Till skillnad från vad som gällerenligt 31 S andra siycket kan försäkringsbolagen alltså inte i försäkringsvillkoren förbehålla sig rätt all identifiera den försäkrade med den som har hafl tillsyn över försäkrad egendom som har skadats,

I vissa fall kan särskilda skäl tala mot att den som har framkallat försäkringsfallei identifieras med den försäkrade, trois alt de har en väsenllig ekonomisk gemenskap med varandra. Ell exempel är alt den försäkrades make framkallar försäkringsfallet i avsikt alt den försäkrade skall tillfogas skada.

Även om identifikation skall ske, bör man vid nedsättningen kunna ta hänsyn till au det inte var den försäkrade själv som framkallade försäkrings­fallet. Man bör också kunna beakta karaktären av den ekonomiska gemen­skapen,

33 § Även om försäkringstagaren eller den försäkrade har handlat på ett sätt som enligt 30-32 SS kan föranleda atl ersättning från försäkringen sätts ned eller inte lämnas, tillämpas inte dessa bestämmelser om han var i ett sådant sinnestillstånd som avses i 33 kap, 2 S brottsbalken eller under lolv år.

Vid tillämpningen av 31 S andra slyckel eller 32 S iredje siycket skall den som var i ett sådant sinnestillstånd som avses i 33 kap, 2 S brottsbalken eller som var under tolv år jämställas med den försäkrade endasl om han har handlat med dennes samtycke,

(Jfr 23 S i kommiuéförslagei)

Första styckel. Att försäkringstagaren eller den försäkrade var i sådanl sinnestillstånd som avses i 33 kap, 2 § brottsbalken innebär au han har handlat under inflytande av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig abnormitet av så djupgående natur att den måste anses jämställd med sinnessjukdom, I ett sådant fall tillämpas inte nedsättningsreglerna i 30-32 SS- Detsamma gäller om försäkringstagaren eller den försäkrade var under tolv år, låt vara alt hänvisningen lill 30 S i delta fall saknar reell innebörd.

Andra stycket. Även om en allvarligt psykiskt störd person eller ett barn under 12 år inte identifieras med den försäkrade är det likväl inte uteslutet att ersättning till den försäkrade sätts ned på den grunden alt denne genom att överiämna försäkrad egendom till en sådan person eller på elt annal liknande sätt själv anses genom oaktsamhet ha åsidosatt en säkerhetsföreskrift eller framkallat försäkringsfallei. För alt nedsättning skall kunna göras i ell sådant fall krävs dock att den försäkrade har insett eller borde ha insett att det förelåg

Prop. 1979/80:9

157

en betydande risk för att föreskriften skulle åsidosättas eller egendomen    34 § KFL skadas. Ersättningen kan vidare sättas ned,om den försäkrade har uppmanat eller annars samtyckt till handlandet,

34 § Har den ersättningsberättigade efler etl försäkringsfall uppsådigen eller genom grov vårdslöshet orikligt uppgetl eller förtigit eller dolt någol av betydelse för bedömningen av hans räu lill ersättning från försäkringen, kan den ersäuning som han annars skulle ha varit beräuigad till sältas ned efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna,

(Jfr 24 S i kommiuéförslagei)

Bestämmelsen är lillämplig endast i sådana fall då den försäkrade har rätt till försäkringsersättning. Saknar han en sådan rätt, i. ex, därför all någol försäkringsfall i själva verkel inte har inträffat eller därför att försäkringsfallet har framkallats uppsåtligt, uppkommer inte frågan om en reduktion av försäkringsersättningen med stöd av beslämmelsen. Den behöver inte heller i andra fall åberopas för att reducera ett begärt belopp lill vad som svarar mot den faktiska förlust som har blivit utredd. Obefogade krav kan med andra ord avslås oavsett om den försäkrade uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har lämnat oriktiga uppgifter eller ej.

Innebörden av beslämmelsen är att ersättning som den försäkrade i och för sig har rätt till på grund av ett försäkringsfall kan reduceras på grund av att han har lämnat oriktiga uppgifter om den egendom som har förstörts, skadats eller stulits etc. Även uppgifterom beskaffenheten och värdet av den skadade eller föriorade egendomen för bedömas enligt bestämmelsen. Detsamma gäller förtigande eller döljande av något som har betydelse för bedömningen av ersältningsrällen. Till döljande av en omständighet får räknas bl, a, undertryckande av bevismaterial och obehörig påverkan av vittnen eller andra upplysningspersoner. Paragrafen förutsätter all de orikliga uppgifterna resp, förtigandet etc, har inneburit risk för att den försäkrade skulle fö för hög ersättning. Sådan underiåtenhet av ordningskaraktär att medverka till utredningar som närmasl går ut över den försäkrade själv faller vid sidan av förevarande bestämmelse.

Om den försäkrade har förfarit uppsåtligen, utgör hans förfarande i regel försök lill försäkringsbedrägeri och kan leda lill straff eller annan påföljd. Paragrafen är emellertid lillämplig även om det inte är fråga om något brottsligt förfarande, I båda fallen boren reduktion av försäkringsersättning­en komma i fråga endast under speciella omständigheter. I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.9.5) har som exempel nämnis au försäkringsbolaget genom den ersättningsberäliigades förfarande har åsamkats kostnader eller annan skada.

Även om nedsättningen görs med ulgångspunkt i de kostnader som försäkringsbolaget har haft med anledning av den försäkrades beteende, är det inte givet atl bolaget på detta sätt alltid skall fö ersättning för kosinaderna i deras helhet. Del kan exempelvis inträffa atl försäkringsbolaget lägger ned

Prop. 1979/80:9

158

mycket slora koslnader, kanske på grund av misstanke om atl förfarandet    35 § KFL avsåg större belopp än det i själva verkel gjorde. I så fall är det inte skäligt att nedsättningen görs med så stort belopp som svarar mot dessa kostnader.

Paragrafen är tvingande. Försäkringsbolaget kan inte genom föreskrifter i villkoren ställa upp andra förulsältningar för reduktion av försäkringsersätt­ningen för den typ av förfaranden som avses med paragrafen.

Det ankommer på försäkringsinspeklionen aU se till att bestämmelsen tillämpas sä enhetligt som möjligt i förhållande till samtliga försäkrade.

Underförsäkring

35 § Skall försäkringsbeloppet enligt försäkrings villkoren motsvara värdet av försäkrad egendom eller annat försäkrat intresse och understiger beloppet i betydande mån detta värde, kan ersäuning från försäkringen för skada på egendomen eller på det andra intresset sättas ned i förhållande lill underför­säkringen.

(Jfr 25 S i kommittéförslaget)

Paragrafen är inte tillämplig, om del inte anges något försäkringsbelopp i försäkringsvillkoren. Skulle försäkringstagaren vid en försäkring som inte upptar något försäkringsbelopp ha lämnai oriktiga uppgiftersom inverkar pä försäkringsbolagets premiesätlning av försäkringen, för reglerna i 30 S om upplysningsplikt tillämpas. Sä kan bli fallel om försäkringstagaren har lämnat oriktiga uppgifter t. ex. om en försäkrad byggnad elierom modell och ålder på ett försäkrat motorfordon.

Paragrafen kan inte heller tillämpas om försäkringstagaren visseriigen anger ell försäkringsbelopp men detta likväl inte skall motsvara värdet av försäkrad egendom eller annal försäkrat intresse. Ett typiskt exempel är att det anges ett försäkringsbelopp för ansvarsförsäkring. Detla betecknar då det högsta belopp som kan lämnas i ersättning, men det slår inte i relation till någon bedömning av värdet av "försäkrat intresse".

Det är däremot vanligt att det i hemförsäkring, villaförsäkring osv, anges ett försäkringsbelopp som motsvarar värdet av försäkrad lösegendom. Vid konsumentförsäkringar torde det vara ovanligt med försäkringsbelopp som skall motsvara värdet av annat försäkrat intresse än egendom. Det har dock för tydlighetens skull angetts att paragrafen är tillämplig även på försäkrings­belopp som motsvarar annat intresse.

Dä det gäller an bedöma om försäkringsbeloppet i betydande mån understiger det försäkrade intressets värde för hänsyn tas till såväl absoluta som relativa tal. En avvikelse på 20 000 kronor kan betraktas som betydande vid en försäkring på 50 000 kronor men inte vid en på 1 milj. kronor. Å andra sidan kan en avvikelse på tio procent betraktas som mindre betydande vid en försäkring på 50 000 kronor men som betydande vid en försäkring på 1 milj. kronor. Del är likgiltigt om underförsäkringen fanns redan när försäkringen tecknades eller om den beror på att egendom därefter har tillkommit (t. ex.

Prop. 1979/80:9

159

genom att försäkringstagaren har gjort betydande nyanskaffningar till sitl 36 § KFL hem) eller på alt värdet av försäkrad egendom har ändrats (konstverk av en särskild konstnär har exempelvis ökat starkt i värde efter det försäkringen tecknades). Det är ocksä utan betydelse om försäkringstagaren kan anses vara i god tro. Förutsättningen att försäkringsbeloppet "i betydande mån" understiger det försäkrade intressets värde innefattar emellertid i praktiken etl godlrosskydd för de viktigaste fallen.

Rättsföljden av atl underförsäkring föreligger är att försäkringsersättning­en för sältas ner i förhållande till underförsäkringen, dvs. efter förhållandet mellan försäkringsbeloppet och det försäkrade intressets värde. Detta förutsätter en värdering av egendom som finns kvar oskadad efter ett försäkringsfall. Man torde emellertid kunna utgå frän att försäkringsbolagen när det gäller mindre skador pä lösegendom liksom f n. inte kommer att göra någon sådan värdering och alltså inte heller påkalla någon reduktion av ersättningen pä grund av underförsäkring.

1 mänga fall dä premien beräknas på grundval av etl angivet försäkrings­belopp täcker försäkringen även skador för vilka varken risken eller premien står i direkt proportion till värdet av den försäkrade egendomen. Exempel på detta är att hemförsäkring, vars premie beräknas efter värdet av försäkrad lösegendom, också omfattar skadeståndsansvar, rättsskydd och reseskydd. Ersättning som avser sådana moment skall inte reduceras på grund av underförsäkring belräffande lösegendomen.

Vid lotalföriusi och liknande omfattande skada kan den försäkrade aldrig göra anspråk på högre ersättning än försäkringsbeloppet, vare sig detta i betydande män understiger den försäkrade egendomens värde eller ej.

Dubbelförsäkring

36 § Har samma intresse försäkrats mot samma fara hos flera försäkringsbo­lag, är varie försäkringsbolag ansvarigt mot den försäkrade som om det bolaget ensamt hade meddelat försäkring.

Den försäkrade har dock inte rält till högre ersättning från försäkringsbo­lagen än som sammanlagt svarar mol skadan. Överstiger summan av ansvarsbeloppen skadan, fördelas ansvarigheten mellan försäkringsbolagen efter förhållandet mellan ansvarsbeloppen.

(Jfr 26 S i kommiuéförslagei)

Första stycket. Frågan huruvida flera försäkringarläckersamma intresse för bedömas på samma sätt som vid tillämpningen av molsvarande bestämmelse i 41 S försäkringsavtalslagen. I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.10) har som exempel angells att en hemförsäkring och en reseförsäkring båda täcker skada på egendom som medförs på resa. Vidare kan nämnas det fallet att en hemförsäkring till mindre belopp täcker skada på lösegendom som den försäkrade har i silt fritidshus, samtidigt som han har en särskild fritidshus­försäkring som täcker även lösegendom. Försäkringarna kan också vara

Prop. 1979/80:9

16o

tecknade av olika försäkringstagare. Egendom som ingår i hemförsäkring 36 § KFL förvaras t. ex. för reparation hos en hantverkare, och utom hemförsäkringen gäller även hantverkarens försäkring för egendomen. Att hantverkarens försäkring inte faller under konsumentförsäkringslagen hindrar inte att konsumentens rätt an kräva ersättning ur hemförsäkringen bedöms enligt förevarande slycke.

Om en skada är täckt av såväl sakförsäkring som ansvarsförsäkring uppstår inte dubbelförsäkring i nu avsedd mening, eftersom försäkringarna inte läcker "samma inlresse". 1 stället för regler om försäkringsbolagens regress­rätt lillämpas.

Alt försäkringarna skall täcka samma "intresse" innebär alt bestämmelsen i fråga om sådana personförsäkringsmomeni som kan ingå i en konsument­försäkring kan tillämpas endast på ersättningsposter som anses läcka "iniressen", dvs. huvudsakligen ersättning för sjukvårdskostnader o. d.

Förutom au försäkringarna skall täcka samma inlresse krävs för alt bestämmelsen skall bli tillämplig alt de avser samma risk, så att det finns rätt till ersäuning ur båda försäkringarna.

Föreligger dubbelförsäkring ansvarar varie försäkringsbolag som om försäkring hade meddelats endast av bolaget. Detta innebär att den försäk­rade är berättigad atl kräva ersättning av vilket som helst av bolagen upp lill det belopp för vilket detta ansvarar på grund av skadan. Det är utan betydelse om en bolag har friskrivii sig från ansvar för det fall all intresset är försäkrat hos etl annal försäkringsbolag (jfr däremol 43 S försäkringsavtalslagen, som innehåller specialregler för detta fall). Om en försäkring är subsidiär och gäller endasl under förutsättning att en annan försäkring inte finns,är dock reglerna om dubbelförsäkring inte lillämpliga, Eu exempel är alt en hemförsäkring inte läcker skador på egendom som tillhör försäkringstagarens familjemed­lemmar, om dessa har en egen försäkring på egendomen. Själva formule­ringen är dock inte avgörande för om villkoret skall anses uigöra ett förbehåll om ansvarsfrihet som inte är förenligt med reglerna om dubbelförsäkring eller om del innebär alt försäkringen gäller endasl subsidiärt. Hänsyn fär tas ocksä till andra omständigheter (se Hellner, Försäkringsrätt, 1965, s. 262 f).

Del spelar ingen roll om vid den slulliga fördelningen av ansvaret mellan fiera försäkringsbolag ett annal bolag än del som först krävs skall bära en del av eller hela ansvaret. Om försäkringsbolagen har kommit överens om alt en viss försäkring skall svara i första hand, t.ex. att skada på egendom som medförs vid resa i försia hand skall ersättas ur reseförsäkring och inte ur hemförsäkring, kan visseriigen försäkringsbolaget råda den försäkrade att vända sig till det bolag som i första hand skall svara för skadan. Rådet är emellertid inte bindande för den försäkrade. Bestämmelsen i första styckel är sålunda, liksom lagen i övrigt, tvingande i förhållandel mellan försäkrings­bolag och försäkringstagare.

Prop. 1979/80:9

161

Andra stycket. Om någon tvekan kan uppstå om vad som svarar mot skadan 37 § KFL fär man utgå från vad som kan ersättas enligt villkoren förden försäkring som medger den högsla ersättningen. Om exempelvis en skada enligt villkoren för en av tvä försäkringar kan ersättas enligt "nyvärdeprincipen" (dvs. utan avdrag för ålder och bruk) men enligt villkoren för den andra endast enligt "dagsvärdeprincipen" (dvs. med sådant avdrag), är den försäkrade berättigad till ersäuning för nyvärdet (men givetvis inte till högre ersättning). Däremot kan inte en försäkrad kräva atl ur två försäkringar, som båda för viss situation ger ersäuning endast med dagsvärdet, få ersättning upp till nyvärdet ens om han styrker atl del i marknaden förekommer försäkringar som ger ersäuning upp till nyvärdet i en situation som motsvarar den inträffade.

Regeln om atl ersättningen inte för överstiga skadan kan givetvis inte tillämpas pä sådanl sammanträffande mellan personförsäkringar som enligt vad som sades i anslutning lill första styckel inte skall bedömas enligt förevarande paragraf

Bestämmelsen om ansvarighetens fördelning rör inte direkt den försäkrade ulan förhållandet mellan fiera försäkringsbolag. Den är dispositiv. Försäk­ringsbolagen kan alltså avtala om en annan fördelning än den som lagen anvisar. Avtalel kan som antytts gå ut på atl en viss försäkring skall svara efter en annan.

Skadereglering

37 § Sedan eu försäkringsbolag har fön underrättelse om ett försäkringsfall, skall bolaget utan uppskov vidta de åtgärder som behövs föratt skadan skall kunna regleras. Skadan skall regleras skyndsamt och med iakttagande av den ersättningsberättigades och annan skadelidandes behöriga intressen.

Försäkringsvillkoren skall innehålla regler om värderingen av skadad egendom och annan föriust till följd av försäkringsfallei,

(Jfr 27 S i kommittéförslaget)

Första stycket. En förutsättning för att försäkringsbolaget skall bli skyldigt att börja utreda en skada är att det för underrättelse om försäkringsfallet. Det krävs inte alt bolaget för underrättelsen genom en anmälan från den försäkrade. Vid ansvarsförsäkring kan även anmälan från den som lider skada vara tillräcklig. 1 undantagsfall kan försäkringsbolagel fö underrättelse från Iredje man, t. ex. från polisen om inträffad trafikolycka. Däremol räcker det inte att det exempelvis av tidningarna framgår att en skada har inträffat och att försäkringsbolagel kan sluta sig till att den utgör ett försäkringsfall för vilket bolaget ansvarar. Det är inte nödvändigt att den som vill framställa anspråk preciserar sitt krav på grund av skadan. DeUa kan ofta vara omöjligt vid den tidpunkt då skadeanmälan görs. Försäkringsbolaget är likväl skyldigt att börja utredningen så att ersättning skall kunna betalas ut så snart som möjligt.

Försäkringsbolaget skall utan uppskov vidta de åtgärder som krävs föratt

11 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

162

skadan skall kunna regleras. Del är självklart aU bolaget, om det vill ha     37§ KFL upplysningar på en särskild blankett, omedelbart skall sända en sådan när en anmälan tas emot t, ex. per telefon.

Skaderegleringen skall göras sä skyndsamt som omständigheterna tillåter. Försäkringsbolaget skall verka för att den försäkrade eller annan för den ersäuning som han är berättigad till. Bolaget för inte nöja sig med att vara passivt och överiämna initiativ och utredning till den som begär ersättning. Au denne kan ha bevisbördan i en domstolsprocess om ett visst förhållande är inte ett tillräckligt skäl för bolaget aU underiåta att utreda förhållandet på det stadium som avses här. Atl skaderegleringen skall vara korrekt innebär ä andra sidan också att bolaget i försäkringskollektivets intresse måste värja sig mot alla ogrundade anspråk och söka motverka försäkringsbedrägerier. Här kan hänvisas till uttalanden i den allmänna motiveringen (avsnitten 2.9,5 och 2.11),

I allmänhet är det den försäkrades intresse som försäkringsbolaget har att iaktta. Även annan försäkrad än försäkringstagaren kan vid sakförsäkring framställa anspråk, t, ex, familjemedlem vars egendom är medförsäkrad, 1 fråga om personförsäkringsmomeni kan krav riktas mot bolaget av en förmånstagare, alltså av annan än den som är försäkrad,

I fråga om trafikförsäkring bör skadelidande tredje man räknas som försäkrad Ofr 2 S), Detta gäller emellertid inte skadelidande vid annan ansvarsförsäkring. Försäkringsbolaget är likväl skyldigt alt vid skaderegle­ringen beakta ocksä en sädan skadelidandes intresse. Bolaget för inte nöja sig med att hänvisa denne till att driva sitt krav mot den skadeståndsskyldige. Ibland har den försäkrade och skadelidande tredje man intressen som strider mot varandra. Tredje man kan kräva skadestånd av den försäkrade, och denne kan vilja bestrida kravet. Enligt gängse försäkringsvillkor för ansvarsförsäkring åligger det försäkringsbolaget au ulreda om skadestånds­skyldighet föreligger och underhandla med den skadelidande. En skyldighet att iaktta även den skadelidandes intresse medför givetvis inte att det skall ske på bekostnad av den försäkrades behöriga intresse.

När den försäkrade kräver ersäuning men försäkringsbolaget bestrider skyldighet att utge ersättning eller när tvist föreligger om ersättningens storiek, ligger det ofta i den försäkrades intresse att fö juridisk rådgivning o, d. Detta intresse tillgodoses numera - förutom genom den allmänna rättshjälpen - bl, a, genom alt konsumentförsäkringar ofta innefattar rätts­skyddsförsäkring som täcker även tvist med försäkringsbolaget. Givetvis kan, i fall då rättsskyddsförsäkring saknas, ett försäkringsbolag inte på grund av förevarande stycke bli skyldigt att lämna motsvarande skydd. Inte heller kan det vara pliktigt att ge skadelidande tredje man ett sådanl skydd.

Andra stycket. Frågan om hur försäkringsersättning beräknas har ansetts bäst lämpat för reglering uteslutande i försäkringsvillkoren. Principerna för beräkning av försäkringsersäuning har redan varit föremål för överiäggningar mellan konsumentmyndigheterna och försäkringsbolagen.

Prop. 1979/80:9

163

38 § Försäkringsersättning skall betalas senast en månad efter det att den 38 § KFL ersättningsberättigade har anmält försäkringsfallet och lagt fram den ulred­ning som med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras av honom, Detla gäller dock ej ersättning som avser livränta och ej heller i den mån räuen till ersättning är beroende av au egendom återställs eller åieranskaffas, aU en myndighet meddelar eU visst beslut eller att någon annan liknande händelse inträffar efter utgången av den tid som nyss har angetts.

Har den som begär försäkringsersättning uppenbarligen räu till ersättning med åtminstone visst belopp, skall detta belopp genast betalas i avräkning på den slutliga ersättningen,

(Jfr 28 S i kommittéförslaget)

Första stycket. 1 första meningen ges huvudregeln om när en fordran på försäkringsersäuning förfaller till betalning. Den ansluter nära till besläm­melsen i 24 S försia stycket försäkringsavtalslagen. Utgångspunkten för månadsfrisien är all den försäkrade eller annan ersättningsberätligad dels har anmält försäkringsfallei, dels har lagl fram ulredning. Om, såsom ofta blir fallet, anmälan görs först och utredningen läggs fram först senare, blir därför tidpunkten för den senare händelsen utslagsgivande. Fordras särskild utredning beträffande en speciell post, t, ex, för kostnaderna för reparation, kan förfallotiden för denna förskjutas i motsvarande män, trots att det har varit klart från början att ersättningsskyldighet föreligger i princip. Månads-fristen är sålunda den tid som försäkringsbolaget har till sitt förfogande efter det alt den försäkrade har lagl fram utredning som ankommer på honom. Om så är möjligt är det givelvis önskvärt atl betalning sker tidigare än efler en månad.

Del kan inträffa att tiden om en månad blir otillräcklig, utan att försäkringsbolagets handläggning behöver vara särskilt långsam. Del har likväl inte ansetts påkallat atl förlänga den lid inom vilken försäkringsersätt­ningen skall utbetalas. Påföljden av att betalning inte sker inom den angivna tiden är i första hand atl försäkringsbolaget blir skyldigt att betala dröjsmåls­ränta enligt räntelagen (1975:635); se härom i det följande. Försäkringsbolaget för sålunda pä egen risk i räntehänseende avgöra, om det lönar sig att la i anspråk ytterligare lid för utredning. I många fall har försäkringsbolaget möjlighet att belala ut belopp å conto (jfr andra stycket) och därigenom minska det belopp på vilket dröjsmålsränta kan komma att utgå.

Den föreslagna huvudregeln om förfallotid stämmer i huvudsak överens med bestämmelsen i 4 S andra styckel räntelagen om den tidpunkt frän vilken ränta skall utges på fordran som avser skadestånd eller annan liknande ersättning i situationer dä förfallodagen inte är bestämd i förväg. Här kan hänvisas till prop. 1975:102 s. 103 f och 125 f,bl, a, till de uttalanden som görs angående omfattningen av den utredning som borgenären skall vara skyldig atl lägga fram. Formellt sett blir emellertid bestämmelsen i 3 S första stycket räntelagen avgörande för beräkningen av ränta pä försäkringsbeloppet. Denna bestämmelse, enligt vilken räntan utgår från fordringens förfallodag.

Prop. 1979/80:9

164

är nämligen tillämplig när förfallodagen är bestämd i förväg,och föreskriften i    38 § KFL första meningen i förevarande paragraf innebär att förfallodagen för fordran på försäkringsersättning fär anses bestämd i förväg.

Från huvudregeln i första meningen, som är tvingande, görs i andra meningen undantag för vissa fall där det närmast ligger i sakens natur att försäkringsersättningen inte skall behöva eriäggas inom månadsfristen. Det är sålunda självklart att livränta skall betalas ul successivt. Vid t. ex, "nyvärdesförsäkring" är det vanligt alt rätten till den del av ersäUningen som överstiger dagsvärdet förutsätter att en byggnad återuppförs eller att skadad egendom åieranskaffas, ErsäUningen behöver då inte till följd av regeln i första meningen betalas i förväg. Detsamma gäller t, ex. när efter brand s. k. restvärdesersättning skall utges med anledning av myndighets beslut om förbud mot att återuppföra en brunnen byggnad. Även i övrigi kan rätten till ersäuning tänkas vara villkorad av en framtida händelse. Stilleståndsersätt-ning torde sålunda inte behöva eriäggas förrän stilleståndet har pågått åtminstone viss period. Däremot kan liden för betalning inte göras beroende av exempelvis prövning av någon nämnd eller domstols avgörande.

Ibland kan den försäkrade inte prestera den utredning som ankommer på honom förrän egendom har reparerats eller annan sädan händelse har inträffat som nämns i andra meningen. 1 sädana fall gäller månadsfrisien enligt första meningen.

Det anges inte till vilken tidpunkt förfallodagen förskjuts när andra meningen i siycket är tillämplig. De allmänna normer som har utbildats i fråga om förfallotiden för skadeslåndsfordringar och liknande ersättnings­krav för tillämpas (se prop. 1975:102 s. 126). Dessa torde innebära att fordran som är beroende av att viss händelse inträffar e. d. i allmänhet förfaller till betalning så snart villkoret är uppfyllt. Konsumentförsäkringslagen hindrar emellertid inte att avtal träffas i försäkringsvillkoren om tidpunkten för betalning av ersättning som åsyftas i andra meningen.

Ocksä i de fall som avses i andra meningen kommer enligt räntelagen ränta pä ersättningsbeloppet att beräknas från fordringens förfallodag. När förfal­lodagen kan anses bestämd i förväg, såsom då livränta har fastställts alt utgå vid bestämda tidpunkter, blir 3 § första styckel räntelagen tillämpligt. Annars gäller den förut nämnda bestämmelsen i 4 § andra stycket. Enligt denna utgår ränta först från den dag då fordringen förfaller till betalning, om denna dag inträffar senare än en månad från del atl borgenären har framställt sill ersättningskrav och lagl fram den ulredning som kan begäras.

Andra stycket. Här ges en bestämmelse om skyldighet för försäkringsbo­laget alt belala försäkringsersättning ä conto. En fömtsättning är att den försäkrade har rätt till visst ersättningsbelopp. Ett typiskt exempel är att det står utom tvivel att eU försäkringsfall som ger rätt till ersättning har inlräffat men att beloppet inte kan bestämmas omedelbart eller är föremål för tvist. Försäkringsbolaget för i ett sådant fall inte hålla inne det belopp som den försäkrade uppenbariigen har rätt till. Bolaget för således inte inskränka

Prop. 1979/80:9

165

belalningen till belopp som den försäkrade behöver för nödvändiga utgifter,    39 § KFL om det belopp som han är berättigad lill är klart högre.

Bestämmelsen i andra stycket kan inte anses medföra skyldighet för försäkringsbolaget atl i sådana fall som avses i första stycket andra meningen belala ut ersättning innan det villkor som gäller för rätten till ersättning är uppfyllt.

Bestämmelsen torde inte påverka utgångspunkten för beräkningen av ränta på försäkringsersättning.

Preskription

39 § Den som vill kräva ut försäkringsersättning föriorar rällen till ersäuning, om han inte väcker lalan mol försäkringsbolagel inom tre år från del all han fick kännedom om alt fordringen kunde göras gällande och i varje fall inom tio år från det att fordringen tidigast hade kunnat göras gällande.

Har den som vill kräva ut försäkringsersättning anmält skadan till försäkringsbolaget inom tid som har angetts i första stycket, har han alltid sex månader på sig alt väcka lalan sedan försäkringsbolaget har förklarat all slullig ställning har tagits lill ersäuningsfrägan.

Har fordran på ersättning från en bätförsäkring kommil under dispaschörs behandling, anses därigenom lalan om fordringen väckt,

(Jfr 29 S första stycket i kommittéförslaget)

Första stycket. Bestämmelsen har samma innebörd som 29 S försäkrings­avtalslagen och 28 S irafikskadelagen. Till skillnad frän vad som gäller enligt dessa paragrafer avser den dock endast rätten till försäkringsersäuning, inte varie fordran på grund av ett försäkringsavtal. För premie ges en särskild regel i 40 S. I övrigi blir allmänna preskriptionsregler tillämpliga.

Preskriptionen kan brytas endasl genom att talan väcks vid domstol. Krav utom rätta eller anmälan lill allmänna reklamalionsnämnden eller till någon av försäkringsbranschens nämnder är inte tillräckligt.

Beslämmelsen är tvingande. Angående möjligheten att i försäkringsvill­koren införa en skyldighet förden försäkrade att inom viss, kortare lid anmäla inträffat skadefall till försäkringsbolaget hänvisas till uttalandena i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.12).

Andra stycket. Beslämmelsen syftar lill alt hindra rättsförlust för den försäkrade när han väl har anmäll skadan till försäkringsbolaget men ärendet regleras först sedan treårs- eller tioärsfristen har gått ut eller kort lid dessförinnan. Den försäkrade kan givetvis hålla sig lill den frist han har enligt första styckel, om denna löper ut senare än sexmånaderstiden enligt förevarande stycke.

Tredje stycket. Uppstår tvist om ersättningsskyldighet som kan åligga elt försäkringsbolag på grund av avtal om sjöförsäkring, skall saken enligt 219 S sjölagen (1891:35 s. I, omtryckt 1975:1289) hänskjutas till utredning och avgörande genom dispasch. Talan mot dispasch skall enligt 339 § samma lag föras genom klander hos tingsrätt. Annars länder dispaschen till efterrättel­se.

Prop. 1979/80:9

166

Enligt 29 § försäkringsavialslagen, som innebär att den som vill kräva ut    40 § KFL försäkringsersäuning i princip mäste väcka talan vid domslol föratt undvika att fordringen preskriberas,skall talan dock anses ha bevakats om fordringen har kommit under dispaschörs behandling.

Som har nämnts i specialmotiveringen till 1 S första siycket är bätförsäk­ring att hänföra till sjöförsäkring även i fall då försäkringen har tecknats av en konsument. Även om del inte är vanligt all krav på ersättning frän en sådan försäkring kommer under dispaschörs behandling, förekommer det dock f n. ett antal sådana fall varje år. Med hänsyn till detta haren motsvarighet till den nuvarande bestämmelsen i 29 S försäkringsavtalslagen om preskriplionsav­brott, när saken hänskjuts till utredning och avgörande genom dispasch, tagits in i tredje stycket i förevarande paragraf (jfr 347 S tredje stycket sjölagen).

40 § Ett försäkringsbolag förlorar rätten till obetald premiesedan sex månader har förflutit från det att premien skulle ha betalts, om inte försäkringen dessförinnan har sagls upp av bolaget eller har upphört att gälla av annan anledning än på grund av en uppsägning från bolagets sida.

(Jfr 29 S andra styckel i kommittéförslaget)

Paragrafen avser både försia premie, förnyelsepremie och tilläggspremie. Preskriptionen avbryts endast genom alt försäkringsbolaget säger upp försäkringen, inte genom all det väcker talan om att fö ut premien. Uppsägning behövs dock inte, om försäkringen har upphört att gälla inom sexmånaderstiden av annan anledning, därför att försäkringstagaren själv har sagt upp försäkringen eller tecknat en motsvarande försäkring hos ett annat försäkringsbolag. Är den obetalda premien en tilläggspremie som avses i 28 S andra stycket, har försäkringsbolagel visserligen inte rätt att säga upp försäkringen på grund av dröjsmålet. Bolaget kan emellertid i stället med stöd av nämnda stycke förkorta försäkringstiden. Därmed bortfaller kravet på tilläggspremien.

Om uppsägning görs eller försäkringen annars upphör att gälla inom föreskriven tid, bevarar försäkringsbolagel sin räu till premie för den tid under vilken försäkringen har gällt. På denna fordran för tillämpas allmänna preskriptionsregler. Genomförs det förslag till ny preskriplionslagstiftning som inom kort avses bli förelagd för lagrådet, kommer alt gälla en treårig preskriptionstid, som kan avbrytas bl. a. genom etl skriftligt krav mot konsu­menten. Att försäkringsbolaget bevarar siu krav på premie får särskild betydelse, om försäkringstagaren framställer anspråk på ersättning för etl försäkringsfall som har inträffal under den tid dä försäkringen gällde. Bolaget kan i så fall kvitta sin premiefordran mot ersättningskravet Ofr NJA 

II 

1927 s, 407),

Om inte försäkringsbolaget säger upp avtalet inom sexmånadersfristen och avtalel inte heller av annan anledning upphör att gälla inom denna lid, fortsätter bolaget att ansvara till dess uppsägning görs trots att del har föriorat rätten till den obetalda premien.

Prop. 1979/80:9

167

Tvist om rätten atl leckna eller behålla en försäkring

41 § KFL

41 § Har etl försäkringsbolag i slrid mol 9 S vägral en konsument all leckna en försäkring,skall domstol påyrkandeav konsumenten förklara alt han har rält atl teckna försäkringen. Domstolen får förklara att försäkringstiden skall börja vid den lidpunkt som skulle ha gällt om försäkringsbolagel hade bifallit konsumentens begäran om försäkring.

Talan om förklaring enligt försia stycket skall väckas inom en månad från den dag då försäkringsbolaget meddelade konsumenten sitt beslul och angav skälen för beslutet saml erinrade konsumenten om vad han skall iaktta om han vill få beslutet prövat.

Iakttas inte den tid som anges i andra stycket, är rätten att föra lalan föriorad.

(Jfr 30 S andra styckel och 32 S första styckel i kommittéförslaget)

Första stycket. Paragrafen innebär all en konsument som har vägrats att leckna en försäkring kan fö försäkringsbolagets beslut prövat av domstol. En sådan talan kan föras även om ett försäkringsfall redan har inträffat när talan väcks. Bifaller domstolen konsumentens talan, för parterna sinsemellan komma överens om vilka villkor som skall gälla för försäkringen. Försäk­ringsbolaget blir dock bundet av domstolens förklaring om alt försäkringsti­dens börian skall räknas från den tidpunkt som skulle ha gällt, om försäkringsbolaget hade gått med pä försäkringen i samband med att försäkringstagaren först framställde sin begäran om försäkring, I övrigi kan domstolen inte fastställa villkoren i försäkringsavtalet. En annan sak är att domstolen kan fö anledning att pröva om konsumenten genom etl visst villkor uteslängs från möjligheten alt teckna försäkringen.

En bifallande dom innebär alltså alt konsumenten, om ell försäkringsfall har inträffat innan domen meddelades, kan fö ersättning från försäkringsbo­lagel på samma sätt som om bolaget från början hade bifallit konsumentens begäran om försäkring. För att konsumenten inte skall behöva sväva i ovisshet om huruvida han har elt försäkringsskydd eller ej kan domstolen enligt 43 S försia siycket meddela etl interimistiskt beslut i frågan. Givetvis bör målet, oavsett om ett sådant beslut meddelas eller ej, handläggas sä skyndsamt som möjligt.

Andra stycket. Försäkringsbolagets meddelande om att försäkring inte meddelas behöver inte vara skriftligt. Har det lämnats muntligen, räknas liden för väckande av lalan från tidpunkten då det muntliga beslulel meddelades, även om det senare kompletteras med ett skriftligt besked.

Den tid som konsumenten har på sig alt väcka talan börjar dock inte i något fall att löpa förrän försäkringsbolaget har angett skälen för sitt beslut och erinrat om vad konsumenten skall iaktta om han vill fö beslutet prövat. Inte heller dessa uppgifier behöver lämnas skriftligen, även om det frän bevis­ningssynpunkt är tillrådligt.

Inget hindrar en försäkringstagare som har försuttit talefrisien att på nyu begära försäkring hos bolaget och, om bolaget återigen avslår begäran, påyrka

Prop. 1979/80:9

168

prövning av det senare beslulel vid domslol,

42 och 43 §§ KFL

Tredje slyckel. Frågan huruvida rällen alt föra talan mot försäkringsbola­gels beslut har gått förlorad beaktas endast efter invändning av bolaget,

42      § Har ell försäkringsbolag sagt upp en försäkring i strid moi 15, 18 eller

25 S, skall domstol på yrkande av försäkringstagaren förklara uppsägningen

ogiltig.

Talan om förklaring enligt första stycket skall väckas inom en månad från det att försäkringsbolagel har avsänt dels meddelandet om uppsägningen, dels eu skriftligt meddelande om skälen för uppsägningsbesluiet med erinran om vad försäkringstagaren skall iaktta om han vill fö beslutet prövat. Tiden föran väcka talan går dock aldrig ut före den tidpunkt då uppsägningen skulle få verkan.

Iakttas inte den tid .som anges i andra stycket, är rätten att föra talan förlorad.

(Jfr 30 S andra styckel och 32 S andra styckel i kommittéförslaget)

Försia stycket. Om försäkringsbolaget säger upp försäkringen för att undvika att den förnyas eller - på grund av bristande premiebetalning eller av annan anledning - till tidpunkt under försäkringstiden, kan försäkringstaga­ren fö uppsägningen prövad vid domstol. Bifaller domstolen försäkringsta­garens talan, dvs. förklaras uppsägningen ogiltig, gäller försäkringen på samma säu som om uppsägningen aldrig hade gjorts. Försäkringstagaren har alltså rätt lill ersättning för försäkringsfall som kan ha inträffal under tiden efter uppsägningen. Försäkringsbolaget har å andra sidan rätt till premie för hela tiden, även om något försäkringsfall inte har inlräffat.

Andra styckel. Av 15, 18 resp, 25 S framgår att försäkringsbolaget mäste avsända ett skriftligt meddelande om uppsägningen. Tiden föratt väcka talan mol uppsägningen räknas i första hand från den dag då detta meddelande avsändes. Tiden börjar dock inte löpa förrän bolaget ocksä har sänt skriftligt meddelande om skälen för uppsägningsbesluiet och om vad försäkringsta­garen har att iaktta för alt fö beslutet prövat, 1 varje fall i fråga om uppsägningar enligt 15 och 18 SS kan man räkna med atl dessa uppgifier regelmässigt las in i uppsägningsmeddelandet. Om både uppsägningsmed­delandet och de andra uppgifterna har sänts mer än en månad innan uppsägningen skulle träda i kraft enligt vad som följer av dess innehåll och lagens regler, har försäkringstagaren kvar sin talerält fram till den tidpunkt då uppsägningen skulle fö verkan.

Tredje stycket. Lika litet som vid en talan enligt 41 S beaktar domstolen självmant att talan har väckts inom föreskriven tid. För att försäkringstagaren skall föriora rätlen till talan krävs alltså en invändning om detta från försäkringsbolagets sida,

43      § Domstolen kan pä yrkande meddela förklaring enligt 41 eller 42 S även

för tiden intill dess all det föreligger elt avgörande som har vunnit laga krafl.

En sådan förklaring för dock inte meddelas ulan att försäkringsbolagel har

beretts tillfälle att yttra sig över yrkandet.

Prop. 1979/80:9

169

Innan en tvist som avses i 41 eller 42 S avgörs skall domstolen inhämta     Övergångsbestäm-

yttrande frän försäkringsinspektionen, om del inte är obehövligt.

melser till KFL

(Jfr 32 S tredje stycket i kommittéförslaget)

Första stycket. Innan domstolen fattar etl interimistiskt beslut enligt denna bestämmelse torde del ofta vara ändamålsenligt att domstolen håller muntlig förberedelse i målet för att frågan om det berättigade i försäkringsbolagets beslut skall kunna utredas. Något hinder finns dock inte mot att försäkrings­tagarens yrkande om interimistiskt beslut avgörs pä grundval av handling­arna i ärendet. Yrkandet för dock inte bifallas utan att försäkringsbolagel har fått tillfälle att yttra sig.

Om domstolen vid den slutliga prövningen av målet skulle ogilla försäkringstagarens talan, kan den givetvis inte häva del interimistiska beslutet för förfluten lid. Syftet med ett sådant beslut är ju att garantera försäkringstagaren skydd mot skador under den lid målet är anhängigl vid domstolen. Det kan tilläggas att försäkringstagaren är skyldig att betala premie för den tid som bolaget har stått ansvar enligt det interimistiska beslutet.

Andra stycket. Har försäkringsinspektionen tidigare avgett yttrande i etl liknande fall, bör domstolen kunna underiåta att inhämta ett nytt yttrande från inspeklionen. Ett annat fall då inspektionens yttrande för anses obehövligt är atl försäkringstagarens talan är uppenbart ogrundad,

Övergångsbesiämmelser

X. 

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1981,

2,

En försäkring förnyas efter ikraftträdandet i de fall och på de villkor som anges i 14-17 SS, även om den har tecknats före denna tidpunkt. Förnyas försäkringen i en sådant fall, lillämpas också 10, 12 och 13 SS-

3,

Om försäkringsbolagel eller försäkringstagaren till stöd för au en försäkring sägs upp eller annars skall upphöra i förtid eller för atl försäkrings­villkoren skall ändras under försäkringstiden åberopar ett förhållande som har inträffat efler ikraftträdandet, lillämpas 18-20 SS även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt. Upphör försäkringen i förtid efter ikraftträdandet, tillämpas också 29 S,

4,

Skall en premie betalas efter ikraftträdandet, tillämpas 21-25 samt 27 och 28 SS även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt,

5,

Har en försäkringsfall inträffal efler ikraftträdandet, lillämpas 30-38 SS även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt.

6,

Bestämmelserna i 39 S tillämpas även på fordran som har tillkommit före ikraftträdandet och som inte vid denna tidpunkt är preskriberad enligt äldre bestämmelser. Skall en premie betalas efter ikraftträdandet, tillämpas 40 S även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt,

7,

Vid tillämpningen av 2-6 gäller även 3 S-

8,

Lagen lillämpas inte pä försäkringar som avser all framtid.

Prop. 1979/80:9

170

Utgångspunkten är alt de nya lagreglerna lillämpas endasl på försäkringar    Övergångsbesiäm-som har tecknats efter den 1 januari 1981. Punkterna 2-6 medför dock an    melser till KFL lagreglerna i stor utsträckning blir tillämpliga även på äldre försäkringar.

Ett undantag frän principen att lagen inte tillämpas på äldre försäkringar avser reglerna i 14-17 SS om automatisk förnyelse av en försäkring. De tillämpas så snart försäkringstiden löper ut efter ikraftträdandet. I vissa fall kan det medföra att försäkringen måste sägas upp före ikraftlrädandel, om försäkringsbolagel eller försäkringstagaren inte vill att den skall förnyas efter denna tidpunkt. Vill bolaget att den förnyade försäkringen skall gälla med ändrade villkor, kan bolaget också i några fall tvingas att begära denna villkorsändring före ikraftträdandet. Beträffande en försäkring som har förnyats efter denna tidpunkt lillämpas lagens bestämmelser om längsta försäkringstid (10 S), om försäkringsiidens börian (12 S) och om försäkrings­bolagels ansvarighet under den nya försäkringstiden (13 S första stycket). Vidare gäller atl försäkringstagaren, sedan försäkringen har förnyats, inte är skyldig alt betala premie fören tid under vilken bolaget inte står något ansvar (13 S andra stycket). Motsällningsvis följer att t.ex, de nya reglerna om längsta försäkringstid inte tillämpas på en försäkring som har tecknats före ikraftträdandet förrän den har förnyats efler denna tidpunkt.

Ett annat undantag gäller reglerna i 18-20 SS om atl försäkringen i vissa fall kan upphöra i förlid och att försäkringsvillkoren under vissa förutsättningar kan ändras under löpande försäkringstid. Även om försäkringen har tecknats före ikraftträdandet, lillämpas dessa bestämmelser om del förhållande som åberopas till grund fören uppsägning eller villkorsändring i förtid har inträffat efter ikraftträdandet. Vidare blir föreskriften i 20 S andra slyckel andra meningen om upphörande i förtid utan uppsägning tillämplig om försäk­ringstagaren innan han har beiali premien för en försäkring som har förnyats efter ikraftträdandet tecknar en molsvarande försäkring hos elt annat försäkringsbolag, Beslämmelserna i 29 S om avkortning av premie tillämpas när en försäkring upphör i förtid efter ikraftträdandet, oavsett om den har tecknats dessförinnan,

Belräffande reglerna i 21-25 samt 27 och 28 §S om betalning av premie gäller eu undantag från huvudregeln för fall då en premie skall betalas efter ikraftträdandet, antingen enligt försäkringsvillkoren eller som en följd av att förnyelse skall ske med stöd av punkt 2, 1 ett sådant fall tillämpas de nya premiebetalningsreglerna även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt. När det gäller tidpunkten för betalningen lorde det dock i regel sakna betydelse om det äldre eller del nya regelkomplexel skall lillämpas; 21-23 och 27 SS överensstämmer i alll väsentligt med de regler som föreskrivs i Allmänna bestämmelser 1976, Detsamma gäller bestämmelserna i 28 S-Däremol innebär det en nyhet an försäkringsbolagen vid en betalningsför­summelse som inträffar efler ikraftträdandet inie för tillämpa andra påföljder än dem som anges i 24 och 25 SS- Beträffande bestämmelserna i 26 S om

Prop. 1979/80:9

171

verkan av att en premie betalas efter det att försäkringen har upphört enligt    1 §försäkringsav-25 S behövs inte någon särskild övergångsbestämmelse. De kan tillämpas    talslagen endast i fall då den tidigare försäkringen -oavsett om den har tecknats före eller efler ikraftlrädandel - har upphört efter denna tidpunkt med stöd av de nya uppsägningsreglerna i 25 S-

Belräffande reglerna om nedsättning av försäkringsersäuning i 30-34 SS är del lidpunkten för försäkringsfalleis inträffande som avgör om de skall lillämpas eller inte. Det saknar alltså betydelse när det förhållande som utgör grunden för nedsällningen har inlräffat. Även om försäkringstagaren redan före ikraftträdandet exempelvis har underlåtit att iaktta vissa säkerhetsföre­skrifter, tillämpas de nya reglerna om försäkringsfallet inträffar efter denna tidpunkt, Ocksä i fräga om reglerna i 35-38 SS om underförsäkring, dubbelförsäkring och skadereglering är tidpunkten för försäkringsfallei avgörande.

Övergångsbestämmelserna lill preskriptionsreglerna i 39 och 40 SS torde inte behöva kommenteras särskill.

I den mån beslämmelserna i konsumentförsäkringslagen skall tillämpas på försäkringar som har tecknats före ikraftträdandet får försäkringsbolaget inte ställa upp försäkringsvillkor som i jämförelse med de nya reglerna är till nackdel för försäkringstagaren, den försäkrade eller annan ersättningsberäl­tigad, om inte annal anges i dessa regler, Detla framgår av hänvisningen till 3S.

I enlighel med vad som har förordats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2) har ett undanlag för försäkringar som avser all framlid lagils in i övergångsbestämmelserna. Detta undantag lar i praktiken sikte på brandför­säkringar för all framlid, vilka frånsett dem som redan har meddelals torde vara sällsynta.

Slutligen bör nämnas atl de bestämmelser av näringsrätlslig karaktär om informaiion under försäkringstiden som gäller enligt 6 S tredje styckel och 7 § tillämpas även om försäkringen har tecknats före ikraftträdandet, Nägon särskild övergångsbestämmelse om detta torde inte behövas,

4.2 Förslaget till lag om ändring i försäkringsavtalslagen

1 § Denna lag äger tillämpning på avtal, varigenom försäkring meddelas av någon som driver försäkringsrörelse,

Lagen gäller inte ålerförsäkring eller försäkring som avses i lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring, lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring eller lagen (1979:84) om delpensionsför­säkring.

Lagen tillämpas inte på försäkringar som avses i konsumentförsäkringslagen (1979:000f I förhållande till annan än försäkringstagaren tillämpas dock 25, 54-58, 86-88, 95 och 96 saml 122 och 123 §§ även i fråga om sådana försäkringar. Vid tillämpningen av dessa bestämmelser gäller även 3 § första siycket.

Lagen tillämpas inte heller på trafikförsäkringar i den mån annal följer av Irafikskadelagen (1975:1410).

Prop. 1979/80:9

172

Andrastycket. Beslämmelsen harändrais så,att hänvisninggörs till de lagar    1 § försäkringsav-

som numera är aktuella,

talslagen

Tredje stycket. 

X 

enlighet med vad som har förordats i den allmänna motiveringen(avsniu2,15,l)skall försäkringsavialslagen lillämpas på konsu­mentförsäkringar enligt konsumentförsäkringslagen endast såviti gäller bestämmelser som särskilt angår förhållandet till tredje man, dvs, lill annan än försäkringstagaren (se också 4 S konsumentförsäkringslagen).

Att försäkringsavtalslagen i fråga om försäkringarsom avses i konsument­försäkringslagen inte tillämpas på förhållandet mellan försäkringsbolaget och försäkringstagaren hindrar inte att vissa bestämmelser i försäkringsavtalsla­gen kan fö indirekt betydelse även i dessa fall. Sålunda kan tvingande bestämmelser i lagen, som saknar motsvarighet i konsumentförsäkringsla­gen, ge anledning lill ingripande från försäkringsinspektionen mol försäk­ringsvillkor som står i sirid mot bestämmelserna. En sådan beslämmelse är 28 S försäkringsavialslagen, som rör förbehåll om atl försäkringen skall upphöra om försäkringstagaren försätts i konkurs eller annars kommer på obestånd. Saknas i en fräga bestämmelser både i konsumentförsäkringslagen och i försäkringsvillkoren är det vidare ime uteslutet au en föreskrift i försäkringsavtalslagen kan tillämpas analogt eller i varje fall tillmätas betydelse vid en skönsmässig bedömning. Som exempel kan nämnas att de sällan aktuella bestämmelserna i 26 och 27 SS försäkringsavialslagen om verkan av atl ett försäkringsbolag kommer på obestånd eller föriorar rätten all driva rörelse här i landet bör kunna tillämpas analogt. Skulle fräga uppstå huruvida försäkringsbeloppet bildar en gräns även för ersättning för rädd­ningsålgärder bör, för alt ta ett annat exempel, hinder inte finnas mot att den för försäkringstagarna förmånliga 53 S försäkringsavialslagen beakias.

Enligt 39 S första stycket försäkringsavialslagen är eu försäkringsbolag inte skyldigt att som ersäuning för inträffad skada utge större belopp än som fordras förau täcka förlusten. Denna beslämmelse anses uigöra stöd fördel s. k. berikandeförbudel inom försäkringsrätten, dvs, principen att skadeför­säkring inte får medföra vinst för den försäkrade. Bestämmelsen saknar motsvarighet i förslaget lill konsumentförsäkringslag. Principen om berikan­deförbud återspeglas dock i bestämmelsen om att vid dubbelförsäkring sammanlagd ersättning inte får överstiga förlusten (36 S), Genom att principen inte har samma stöd i konsumentförsäkringslagen som i försäk­ringsavtalslagen kommer del emellertid vid konsumenlförsäkringar inie au finnas ens någol formellt hinder mot att tillämpa s. k. nyvärdesförsäkring eller andra ersättningsformer som, irots atl de fyller en rimlig funktion, inte motsvarar del föriustbegrepp som har hävd inom försäkringsrätten.

Fjärde siycket. 

X 

fräga om trafikförsäkringar lillämpas irafikskadelagen, oavsett om försäkringstagaren är konsument eller ej. Beslämmelserna i den lagen kompletteras av konsumentförsäkringslagen, om försäkringstagaren är en konsument, och i annat fall av försäkringsavialslagen Ofr 1 S andra stycket konsumentförsäkringslagen).

Prop. 1979/80:9

173

4.3 Förslaget till lag om ändring i Irafikskadelagen

5 och 6 §§ irafik-

5 § Trafikförsäkring meddelas av försäkringsanstall som har fött tillstånd

*

därtill av regeringen. Försäkringsanstalt som har fött sådanl tillstånd är

skyldig alt på begäran meddela trafikförsäkring och atl utförda bevis därom enligt formulär som försäkringsinspektionen fastställer,

I tillstånd som avses i första stycket kan skyldigheten att meddela trafikförsäkring begränsas till alt gälla försäkring åt personer som tillhör viss yrkesgrupp eller intressegrupp eller som är bosatta inom visst område.

I samband med all 6 S första stycket irafikskadelagen upphävs har iredje stycket i förevarande paragraf brutits ut för att tillsammans med 6 S andra siycket bilda en ny 6 S,

Första och andra styckena i förevarande paragraf lar över bestämmelserna i 9 S konsumentförsäkringslagen om räuen att teckna försäkring. Det innebär att ett försäkringsbolag inte för vägra en konsument att teckna trafikförsäk­ring ens om det i och för sig finns särskilda skäl för en sådan vägran. På motsvarande säll torde gälla an bolaget inte kan vägra förnyelse av försäkringen med stöd enbart av 15 S konsumentförsäkringslagen. Av den nuvarande bestämmelsen i 6 S första siycket irafikskadelagen framgår dock alt försäkringsbolaget har viss möjlighel att säga upp försäkringen. Sådan möjlighet torde t, ex, föreligga vid dröjsmål med premiebetalningen. Alt denna bestämmelse nu upphävs kan inte anses medföra någon ändring av rättsläget. Givetvis kan försäkringstagaren inte, när avtalet har upphört på grund av en tillåten uppsägning, åberopa bestämmelserna i förevarande paragraf till stöd föratt bolaget på nylt måste meddela försäkringen. Däremot har han enligt dessa bestämmelser en oinskränkt rätt atl leckna trafikförsäk­ring hos elt annat försäkringsbolag,

6 § Återkallar regeringen tillståndet för en försäkringsanstalt att meddela

trafikförsäkring, skall den som har tagit trafikförsäkring hos ansiahen och som är

skytdig an ha sådan försäkring taga ny trafikförsäkring för fordonet inom en

månad efter del att beslutet om ålerkaUelse har kungjorts i Post- och Inrikes

Tidningar.

X 

fall som avses \ första stycket upphör den tidigare trafikförsäkringen senasi vid utgången av den angivna månadsfristen.

F, n. innehåller paragrafens första slycke bestämmelser om att en trafik­försäkring för ell registrerat fordon upphör att gälla tidigast när myndighet som regeringen besiämmer har fött anmälan från försäkringsbolaget om att försäkringen har sagls upp eller att del har inträn en annan anledning lill dess upphörande. Enligt 16 S trafikförsäkringsförordningen (1976:359) skall en sådan s, k, avanmälan göras hos statens irafiksäkerhelsverk eller, i fråga om fordon för vilka interimslicens har utfärdats, hos tullmyndighet som har utfärdat licensen.

Au en trafikförsäkring sålunda upphör först sedan avanmälan har gjorts kan medföra vissa komplikationer i fall då försäkringen med stöd av 25 S konsumentförsäkringslagen har sagts upp på gmnd av dröjsmål med betalningen av premier. Enligt denna bestämmelse upphör inte försäkringen.

Prop. 1979/80:9

174

om försäkringstagaren betalar premien inom uppsägningstiden. Det kan 17 § irafikskadelagen ifrågasättas om inte en molsvarande möjlighet att genom en premiebetalning behålla försäkringen borde införas också för tiden efter det atl uppsägnings-liden har löpt ut till dess att försäkringen har avanmälts och därmed har upphört alt gälla. En sådan ordning skulle å andra sidan kunna leda till ölägenheter i fall då belalningen har gjorts före avanmälningen men då ännu inte har kommit till försäkringsbolagets kännedom.

Den nuvarande föreskriften i 6 S första siycket irafikskadelagen om att försäkringen upphör alt gälla först då den har avanmälls synes inte numera fylla något praktiskt behov, eftersom irafikskadeersättning praktiskt taget alltid utgår vare sig trafikförsäkringen gäller eller inte (se 16 S andra styckel irafikskadelagen). Med hänsyn lill detta och lill de komplikationer som den kan ge upphov till i fråga om trafikförsäkringar som tecknas av konsumenter har föreskriften nu upphävts. Del innebär inte atl det skulle vara obehövligt att försäkringsbolagen anmäler till trafiksäkerhetsverket resp, tullmyndighet alt en trafikförsäkring har upphört. Bestämmelser om denna anmälnings­skyldighet bör dock i stället tas in i irafikförsäkringsförordningen,

I samband med att 6 S första stycket irafikskadelagen upphävs har av redaktionella skäl iredje stycket i 5 S förts över till 6 S för aU där bilda ett nytt första slycke,

17 § Skadelidandes rält till irafikskadeersättning för, utöver vad som anges i denna lag, inskränkas endast på grund av omständighet som har inträffat efler skadehändelsen och som enligt lagen (1927:77)om försäkringsavtal eller konsumentförsäkringslagen (1979:000) kan medföra begränsning av försäk­ringsgivarens skyldighet att utge försäkringsbelopp,

I fråga om trafikförsäkringar som tecknas av konsumenter medför denna bestämmelse vissa begränsningar i möjligheten enligt konsumentförsäk­ringslagen att sälla ned eller vägra ersäuning lill den skadelidande (dvs, med konsumentförsäkringslagens terminologi den försäkrade).

När del gäller omständigheter som har inträffat före skadehändelsen kan den skadelidandes rätt till ersättning inskränkas endasl på grund av bestämmelserna i 12 S irafikskadelagen om skadelidandes medverkan. Dessa bestämmelser tar alltså över bestämmelserna i 32 S konsumentförsäkrings­lagen om påföljden av att försäkringsfallet har framkallats av den försäkrade. Vidare finns det inte någol utrymme för att tillämpa bestämmelserna i 30 S konsumentförsäkringslagen om påföljden av att försäkringstagaren har åsidosatt sin upplysningsplikt när försäkringen tecknades. Den skadelidan­des rätt till ersättning påverkas inte heller av en försummelse alt före skadehändelsen iaktta föreskrifter som har ställts upp i försäkringsavtalet och som enligt 31 S konsumentförsäkringslagen skulle kunna föranleda atl ersättningen sätts ned. Som exempel kan nämnas underlåtenhet att använda säkerhetsbälte eller annan personlig skyddsutrustning som kan ha föreskri­vits i försäkringsvillkoren Ofr prop, 1975/76:15 s, 116), Eu annal exempel är en underlåtenhet atl ändra den beräknade åriiga körsträckan.

Prop. 1979/80:9

175

Är det däremot fråga om en omständighet som har inträffat efter Trafikskadelagen skadehändelsen, kan den skadelidandes rätt till ersättning inskränkas inte i övrigt bara med stöd av irafikskadelagen, i, ex. på grund av all preskription har inträtt enligt 28 S i den lagen, utan också enligt bestämmelser i konsument­försäkringslagen som medgeratt ersättningen kan sättas ned i ett sådant läll. De bestämmelser i konsumentförsäkringslagen som kan komma i fråga är dels 31 S,som innebäratt ersättningen i vissa fall kan sättas ned med stöd av föreskrift i försäkringsvillkoren om t. ex. skyldighet alt vidta räddningsåtgär­der eller atl pä olika sätt underiätla skaderegleringen, dels 34 S, som i undantagsfall kan medföra alt ersättningen sätts ned på grund av svikliga uppgifter e. d. vid skaderegleringen.

Av 26 S irafikskadelagen framgår att irafikskadeersättning som har utgetts till en skadelidande i princip inte kan krävas åter vare sig från denne eller från nägon annan. Sälunda innebär denna paragraf elt förbud mot regress även i det fall att ersäUningen skulle ha kunnat sättas ned enligt konsumentförsäk­ringslagen, om den lagen inte hade varit subsidiär till trafikskadelagen. Det kan visseriigen diskuteras om det inte borde vara möjligt alt återkräva viss ersättning av en försäkringstagare, som t. ex. har uppgetl en oriktig körsträcka. Även om denna fråga för anses ha besvarats nekande när irafikskadelagen infördes (se SOU 1974:87 s. 222 och 332 samt prop. 1975/76:15 s. 87), har den kommil i ett något annat läge i och med att möjligheterna att sätta ned ersättningen, och därmed att utöva regress mot försäkringstagaren, har gjorts mer nyanserade i konsumentförsäkringslagen än i försäkringsavtalslagen. All införa särskilda regler om regress för sådana fall synes dock kunna medföra vissa komplikationer. Med hänsyn till detta och lill att frågan kräver ytterligare överväganden anserjag att man i varie fall f n, bör avstå från att medge regress i andra fall än dem som regleras i irafikskadelagen.

Trafikskadelagen i övrigi

Av 1 S andra slyckel konsumentförsäkringslagen framgår all den lagen inte tillämpas på trafikförsäkringar i den mån annat följer av irafikskadela­gen.

Som tidigare nämnis ersätter 5 S irafikskadelagen beslämmelserna i 9 och 15 SS konsumentförsäkringslagen om rätten all teckna och förnya en försäkring. Med hänsyn lill 17 S trafikskadelagen finns det inte heller något utrymme förau tillämpa nedsättningsreglerna i 30-33 SS konsumentförsäk­ringslagen pä ersättning från en trafikförsäkring när det gäller omständigheter som har inlräffat före skadehändelsen. 1 stället lillämpas i vissa fall 12 S trafikskadelagen, som handlar om skadelidandes medverkan lill skadan. Av övriga bestämmelser i konsumentförsäkringslagen ersätts 36 S om dubbel-

Prop. 1979/80:9

176

försäkring av 13 och 23 SS trafikskadelagen när det gäller ersättning från     282 § 3 mom. trafikförsäkringarna för fiera fordon. Vidare ersätts bestämmelserna i 39 och    försäkringsrörelselagen 40 SS konsumentförsäkringslagen om preskription av 28 S trafikskadela­gen,

4.4 Förslaget till lag om ändring i lagen om försäkringsrörelse

282 S

3 mom. Styrelsen och verkställande direktören jör försäkringsbolag skall belräffande verksamhei som bedrivs här i riket övervaka alt även andra försäkringsvillkor än premien är skäliga med hänsyn lill det skydd försäkringen är avsedd att ge och omsiändigheterna i övrigi. Styrelsen och verkställande direktören skall lämna försäkringsinspeklionen alla upplysningar som inspektio­nen behöver för att granska an tillämpade villkor är skäliga. Vid granskningen bör inspektionen ägna särskild uppmärksamhet ål villkoren för jörsäkringar som konsumenter tecknar huvudsakligen jör enskilt ändamål.

I fråga om sjö- och transport försäkringar gäller första stycket endast om försäkringen tecknas av en konsument huvudsakligen for enskilt ändamål.

Enligt 2 mom, skall styrelsen och verkställande direktören i försäkrings­bolag, som meddelar annan försäkring än livförsäkring, med hjälp av fortlöpande statistik eller annorledes övervaka atl premiesättningen är skäligt avvägd med hänsyn lill den risk som försäkringen är avsedd att täcka, till nödiga omkostnader för försäkringen samt till omsiändigheterna i övrigt. Beträffande livförsäkring finns bestämmelser med molsvarande innebörd i 263 S- I enlighet med vad jag har förordat i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,13) skrivs denna s. k, skälighetsprincip nu uttryckligen in i lagen även när del gäller andra försäkringsvillkor än premien.

Granskningen av att tillämpade försäkringsvillkor är skäliga ankommer på försäkringsinspektionen. Granskningen avser alla slag av försäkringar, även livförsäkringar. Undanlag har dock gjorts för försäkringar på den utländska marknaden samt för sjö- och iransportförsäkringar som inte tecknas av enskilda konsumenter Ofr 2 mom, andra stycket). Tonvikten i granskningar bör ligga på försäkringar som tecknas av enskilda konsumenter. Härmed avses även andra konsumentförsäkringar än dem som omfattas av konsu­mentförsäkringslagen,

Eu viktigt moment i granskningen är atl säkerställa aU tillämpade försäkringsvillkor inte strider mot tvingande bestämmelser i konsumentför­säkringslagen i fall då den lagen är lillämplig, Försäkringsinspeklionen bör också se lill att villkoren inte formuleras så, att de återger lagens regler i huvudsak men inte tar upp särskilda rekvisit i lagreglerna som är till förmån för konsumenterna. Exempelvis elt villkor som avser försäkringstagarens upplysningsplikt fär inte föreskriva atl ersättningen kan sättas ned utan att samtidigt ange att en förutsättning för nedsättningen är att de oriktiga

Prop. 1979/80:9

177

uppgifterna har lämnais uppsåtligen eller genom oaklsamhel som inte är    282 § 3 mom.

ringa (se 30 § konsumentförsäkringslagen).

försäkringsrörelselagen

Elt villkor måste betecknas som oskäligt om del visserligen inte till sin formulering strider mot de tvingande reglerna i konsumentförsäkringslagen men innehållsmässigt ime motsvarar lagens krav, I den allmänna motive­ringen har på flera ställen berörts problemet med villkor som är formulerade som en beslämning av ansvaret men som i själva verket avser påföljden för åsidosättande av en biförpliktelse (t, ex, villkor som innebär an försäkringen endast läcker stöld ur låst lokal), I och för sig finns det inte heller i fortsättningen något hinder mot att ett villkor om nedsänning av försäk­ringsersättningen i vissa fall formuleras som en ansvarsbestämning. Då måste emellertid samtidigt erinras om ail villkoret ime gäller undantagslöst, utan att ersättning kan lämnas under de förutsättningar som anges i de tvingande reglerna i konsumentförsäkringslagen. Självfallet är en ansvarsbeslämning fullt tillåten, om den inte alls tar sikte på ell åsidosättande av en biförpliktelse, t, ex, då villkoret anger alt försäkringen gäller bara vid stöld och inte vid skadegörelse.

I allmänhet är det en fördel om villkoren är formulerade så att de klart utvisar vilket handlande som krävs av den försäkrade och vilken påföljd som kan följa om denne inte handlar pä föreskrivet sätt, i stället för att den försäkrade av en ansvarsbeslämning endast indirekt kan läsa ut vilket handlande som fordras av honom, Försäkringsinspeklionen bör övervaka alt försäkringsvillkoren inte utformas på det senare sättet annat än när del av särskilda skäl, t. ex. hänsyn lill preventionen, är befogat.

Nedsättningsreglerna i konsumentförsäkringslagen ger ofta ett ganska stort utrymme för en skönsmässig bedömning, bl. a. beroende på att reglerna skall kunna tillämpas under myckel varierande omständigheter. Det är dock inte uteslutet atl dessa abstrakta regler konkretiseras i villkoren lill mera bestämda föreskrifter om påföljderna. Sålunda kan exempelvis för en viss överträdelse särskild "självrisk" eller annan reduktion av försäkringsersätt­ningen föreskrivas. I sädana fall ankommer det pä försäkringsinspektionen att se till all påföljderna håller sig inom ramen för vad som är rimligt och lämpligl.

Åtskilliga villkor i en konsumentförsäkring enligt konsumentförsäkrings­lagen är sådana som inte direkl berörs av lagens tvingande regler. Försäk­ringsinspektionen har att granska att även dessa villkor är skäliga. Som har framhållits i kommentaren lill ändringarna i försäkringsavtalslagen (avsniti 4,2) kan det bl, a, flnnas anledning alt ingripa mot villkorsom står i strid med en tvingande beslämmelse i försäkringsavtalslagen, faslän denna lag inte formellt är tillämplig pä försäkringar som omfattas av konsumentförsäkrings­lagen. Riktlinjerna för granskningen i övrigt kan givetvis inte sammanfattas i någon enkel formel, 1 viss utsträckning kan de principer som ligger lill grund för avialsvillkorslagen tillämpas ocksä pä detta område. Även förarbetena till generalklausulen i 36 S avtalslagen lorde kunna ge ledning. Liksom vid

12 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

178

tillämpningen av dessa bestämmelser måsle bedömningen av vad som är     282 § 3 mom.

oskäligt göras mot bakgrund av avtalets innehåll som helhet, inte efier en    försäkringsrörelselagen

isolerad bedömning av de särskilda villkoren. Som nämndes i den allmänna

motiveringen bör granskningen också kunna rikta sig mot villkorsom, fastän

de inte direkt är oskäliga, likväl i sitt sammanhang framstår som mindre

lämpliga,

I formellt hänseende finns del anledning au peka på behovel av klara och exakta formuleringar. Viktigt är bl, a, att om domstol eller reklamations­nämnd har tolkat ett villkor pä ett sätt som inte omedelbart framträder i formuleringen, t, ex, med lillämpning av den s, k, oklarhetsregeln, villkoret ändras så atl formuleringen överensstämmer med tillämpningen. Det är också angeläget att villkoren överensstämmer med den praxis som försäk­ringsbolagel tillämpar. Detta gäller även om tillämpningen skulle vara mer förmånlig för försäkringstagarna än formuleringen utvisar. Det finns nämli­gen då risk för all en försäkringstagare blir vilseledd och inte framställer anspråk som i realiteten skulle ha godtagits. Även om försäkringsinspektio­nen skulle finna alt praxis med hänsyn till särskilda omständigheter är godtagbar, finns anledning alt ingripa så att formuleringen inte är missvi­sande. Givetvis mäste i sådana fall även frågan om lämpligheten av bolagets praxis dras in i prövningen.

Mot kravel på klarhet, fullsiändighel och exakthet för ä andra sidan ställas intresset av att villkoren skall vara någorlunda lättlästa och förståeliga. Formuleringarsom exakt angeräven sällsynta undanlagsfall,där försäkrings­bolaget är berett atl utge ersättning, skulle ofta bli så vidlyftiga att möjligheterna för försäkringstagarna atl bilda sig en uppfattning om de väsentliga beståndsdelarna i skyddet skulle bli lidande. 1 del motsatta fallet, nämligen alt försäkringsbolaget vill göra undantag för omständigheter som inträffar sällan, måste undantagen dock alltid preciseras även om läsbarheten då kan försämras.

Hittills har det varit tal endasl om villkor i försäkringar som avses i konsumentförsäkringslagen. Vad som har sagts om sådana villkor i dessa försäkringar som inte berörs av lagens tvingande regler är i huvudsak tillämpligt också i fråga om villkor i försäkringar som faller utanför konsumentförsäkringslagen. Det gäller särskill försäkringar som - fastän de alltså inte omfattas av konsumentförsäkringslagen - tecknas av konsumen­ter. Beträffande dessa är all märka all försäkringsavialslagens tvingande bestämmelser är direkt tillämpliga. Också konsumentförsäkringslagens regler bör emellertid beakias. Som har framhållits i den allmänna motive­ringen finns det inte sällan anledning atl ingripa mot villkor som avviker från dessa regler, när villkoren gäller sädana sakförsäkringar, tecknade av konsumenter, som ligger nära de försäkringsformer som konsumentförsäk­ringslagen omfattar.

I fräga om försäkringar som utländska försäkringsbolag meddelar här i

Prop. 1979/80:9

179

landet gäller f n, inte någon skälighetsprincip. Enligt sina direktiv skall dock 3 a § skilje mannalagen utredningen (E 1979:01) om försäkringsbolagens och försäkringsinspektio­nens verksamhet överväga om man bör införa någon form av skälighetsprin­cip för de utländska företagen. Till dess att denna fråga har utretts för försäkringsinspektionen kontrollera försäkringsvillkoren hos dessa bolag med stöd av 25 S lagen (1950:272) om rätt för utländsk försäkringsanstalt att driva försäkringsrörelse här i riket. Enligt denna paragraf kan inspeklionen bl, a, meddela de erinringar i fråga om utländsk försäkringsanstalts verksam­het här i riket som inspektionen finner påkallade,

4.5 Förslaget till lag om ändring i lagen om skiljemän

3 a § Kan tvist mellan näringsidkare och konsument prövas av tingsrätt och rör tvisten vara, tjänst eller annan nyttighet som tillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk, fär före tvistens uppkomst träffat avlal att tvist skall hänskjutas lill skiljemän ulan förbehåll om rätt för parterna att klandra skiljedomen göras gällande endast om tvisleföremålels värde är högre än som anges i 1 S lagen (1974:8)om rättegången i tvistemål om mindre värden eller hinder enligt 3 S nämnda lag möter mot lagens lillämpning.

Första stycket gäller ej om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare och försäkringstagare omförsäkring som grundas på kollektivavtal eller som grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen och ej heller om annat följer av Sveriges internationella förpliktelser.

Lagändringen innebär att det förbud mol skiljeavtal i konsumentlvister som framgår av första stycket har utsträckts alt gälla tvister om alla slag av individuella konsumentförsäkringar. Förbudet gäller alltså även sädana konsumentförsäkringar som inte regleras i konsumentförsäkringslagen. Del kan tilläggas att förbudel inte hindrar atl tvisten hänskjuts till utlåtande av värderingsman, om den part som är missnöjd med utlåtandet kan föra frågan vidare till domstol (se 2 § andra styckel lagen om skiljemän). Förbudet avser inte heller utredning och avgörande genom dispasch enligt 219 S sjölagen, eftersom dispaschen är bindande för parterna endast om den inte klandras vid domstol (se 339 S sjölagen),

5 Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen lill

1,

konsumentförsäkringslag,

2,

lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal,

3,

lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

4,

lag om ändring i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse,

5,

lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän,

6 Beslut

Regeringen beslular i enlighel med föredragandens hemställan.

Prop. 1979/80:9

180

Utdrag

Lagrådets yttrande

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1979-06-21

Närvarande:    f, d,    regeringsrådet    Martenius,    regeringsrådet    Petrén, justitierådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 10 maj 1979 har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen för justitiedeparte­mentet Sven[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

konsumentförsäkringslag,

2.

lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal,

3.

lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

4.

lag om ändring i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse,

5.

lag om ändring i lagen (1929:145) om skUjemän.

Förslagen har föredragits inför lagrådet av hovrättsassessorn Edvard[REDACTED_EFTERNAMN],

Förslagen föranleder följande yttranden.

Förslaget tiU konsumentförsäkringslag

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

Förslaget till konsumentförsäkringslag innebär att en särskUd, från försäkringsavtalslagen fristående, lagsliftning om konsumentförsäkringar genomförs. Under remissbehandlingen av försäkringsrättkommitténs till grund för förslaget liggande betänkande har från skilda håll betänkligheter mot lämpligheten av en sådan lagstiftning framförts. Det har sålunda framhållits bl, a. att missförhållanden som skulle göra en delreform påkallad saknas, att en konsumentförsäkringslag skulle bryta den nordiska rättslikheten på försäkringsrättens område, att försäkrings­avtalslagen av rättssystematiska skäl bör revideras i ett sammanhang, att en särreglering av konsumentförsäkringar ger upphov tUl besvärliga gränsdragningsproblem samt att den lämnar småföretagarna utan särskilt skydd.

Vad departementschefen uttalar i lagrådsremissen vid sin genomgång av de skäl som anförts mot den föreslagna lagstiftningen innefattar enligt vår mening en väl avvägd och nyanserad bedömning av dessa. Departe­mentschefen framhåUer vidare att den omständigheten att valet nu bör stanna vid en särskild konsumentförsäkringslag inte får hindra att frågan om vUken som är den lämpligaste systematiken prövas förutsättningslöst under det fortsatta utredningsarbetet. Departements­chefen tillägger även att det vid valet av lagteknisk metod i slutskedet är ett väsentligt intresse att så långt möjligt återstäUa den enhetlighet i den nordiska försäkringslagstiftningen som rubbas genom en svensk delreform

Prop. 1979/80:9

181

i fråga om konsumentförsäkringar.

Lagrådets yttrande

Med hänsyn till det anförda och särskilt tUl att lagförslaget är att betrakta som ett provisorium i avvaktan på vad den samlade översynen av det rättsområde som för närvarande täcks av försäkringsavtalslagen kan föra med sig, anser vi att de irUedningsvis nämnda betänkligheterna av allmän natur inte är av den styrka att de bör utgöra hinder mot förslagets genomförande.

Lagförslaget brukar en delvis annan terminologi än försäkringsavtals­lagen. Sålunda används termen "försäkrad" för att beteckna vad som i försäkringsavtalslagen kallas "försäkringshavare", och för ingående av försäkringsavtal används uttrycket "teckna försäkring". Förslaget överensstämmer i dessa hänseenden med Allmänna bestämmelser 1976 och med vad som över huvud taget torde vara gängse språkbruk inom branschen. Vi vill inte motsätta oss att denna terminologi nu införs i lagstiftningen men förutsätter därvid att den kommer att genomföras även i övrigt vid den fortsatta översynen av försäkringsavtalsrätten.

Petrén:

Det remitterade förslaget till konsumentförsäkringslag fordrar uppmärksamhet med hänsyn tUl dess roll i det nordiska lagstiftnings­arbetet.

Är 1901 inleddes det samarbete mellan de nordiska länderna beträffande den centrala civilrättsliga lagstiftningen, som inom loppet av några decennier skuUe leda fram till en långtgående harmonisering på detta rättsområde. Nämnda är uppgjorde nämUgen justitieministrarna i Danmark, Norge och Sverige ett lagstiftningsprogram omfattande fem viktiga civilrätlsliga lagsliflningsämnen. Ar 1909 utökade dessa länders regeringar programmet med ytterligare sex punkter, däribland en avseende lagstiftning om försäkringsavtal. Arbetet i detta ämne påbörjades på allvar åren 191ö19, då kommittéer tiUsattes i de olika länderna. Detta arbete ledde småningom fram tiU att nära nog likalydande lagar om försäkringsavtal antogs i Danmark, Finland, Norge och Sverige under åren 1927-33. Island fick sin lag i ämnet först 1954. Se härom närmare NU 1976:32 s. 8 och 32 samt NJA 

II 

1927 s. 339-340. Lagarna har sedan dess icke undergått några ändringar av betydelse såvitt nu är i fräga.

Spörsmålet om revision av den svenska lagen om försäkringsavtal av 1927 har vid olika lUlfällen varit aktuellt i riksdagen. Bl. a. avslog riksdagen 1970 motioner med yrkande om en aUmän översyn av försäkringsavtalslagens regler. I första lagutskottets avstyrkande utiålande erkände utskottet visserligen behovet av en kommande översyn av lagen men uttalade därefter följande (ILU 1970:14):

I sammanhanget måste emeUertid beaktas att lagen är ett resultat av nordiskt samarbete och att de nordiska ländernas lagar om försäkringsavtal sinsemellan överensstämmer i aUt väsentligt. En översyn bör därför om möjligt ske i samverkan med övriga nordiska länder.

Prop. 1979/80:9

182

Utskottet erinrade därefter om ett medlemsförslag i Nordiska rådet om     Lagrådets yttrande en gemensam nordisk översyn och modernisering av gällande lagar om försäkringsavtal. Då rådets behandling av förslaget icke borde föregripas fann sig utskottet icke kunna tillstyrka bifall till motionerna.

Det initiativ som första lagutskottet åberopade 1970 slutbehandlades i Nordiska rådet 1972. Medlemsförslaget ledde icke till att rådet antog någon rekommendation om en allmän översyn. I stället valdes inom Nordiska rådet den mindre förpliktande vägen att rådets presidium i en skrivelse den 16 november 1971 tUl Nordiska ministerrådet hemställde till ministerrådet att överväga på vilket sätt behovet av en partiell revision av de nordiska försäkringsavtalslagarna lämpligen kunde tillgodoses. Presidiets aktion byggde på vissa uttalanden av rådets juridiska utskott. Vid överläggningar med de nordiska justitieministrarna hade utskottet funnit att det för det dåvarande icke fanns något behov av en omfattande revision av de nordiska försäkringsavtalslagarna. Emellertid hade vid utskottels undersökningar framkommit att en revision av enstaka bestämmelser i lagarna kunde övervägas. Se härom Nordiska rådet 1972 s. 304-305.

Först 1974 aktualiserades frågan om försäkringsavtalslagstiftningen ånyo på nordisk nivå. Den togs då på svenskt initiativ upp i Nordiska ämbetsmannakommittén för lagstiftningsfrågor. Diskussionen i denna kommitté visade att tiden blivit mogen för en revision av försäkringsavtalslagarna. Kommittén pekade på de många nya företeelser inom försäkringsväsendet som framkommit under de 40 år lagarna varit i kraft. Konklusionen var att det på en rad områden förelåg behov av en modernisering och ajourföring av lagstiftningen om försäkringsavtal och att nya problem som tUlstött fordrade en lösning. Mot bakgrund av vad som framkommit i ämbetsmannakommittén beslöt Nordiska minister­rådet att frågan om en revision av försäkringsavtalslagarna skulle tas upp genom att kommittéer tUlsattes för ändamålet i de olika länderna. I sin berättelse till Nordiska rådets 23 ;e session 1975 kunde ministerrådet anmäla att kommittéer utsetts i Norge och Sverige och väntades bli utsedda i övriga länder utom Island, som vUle avvakta resultatet av kommittéarbetet i övriga länder. Se härom Nordiska rådet 1975 s. 662-664.

Nordiska ministerrådet har därefter i sin årliga berättelse till Nordiska rådet rapporterat om det kommittéarbete, som pågått i nationella utredningar i aUa länderna utom i Island. Rapporterna har varit högst summariska och ej speglat vad som skett vid kontakterna mellan berörda kommilléer. Se Nordiska rådet 1976 s. 762, 1977 s. 891 och 1978 s. 726 samt 1979 sak C 1 s. 36-37. Av sistnämnda rapport inhämtas att den finska kommiiién avgivit ett principbetänkande i anledning varav tilläggsdirektiv till denna övervägs. DepartementsförhandUngar uppges i rapporten ha ägt rum i Slockholm; de hölls den 2 november 1978. Dessa förhandlingar omnämnes också i lagrådsremissen utan att något som helsl sägs om överläggningsämne eller resultat.

Som framgår av det föregående aktualiserades det nu pågående nordiska   lagstiftningsarbetet  beträffande  försäkringsavtal  från svenskt

Prop. 1979/80:9

183

håll 1974. Parallellt härmed tog svenska regeringen ett nationellt initiativ. Lagrådets yttrande I ett anförande till statsrådsprotokollet den 5 april 1974 (se kommittéberättelsen 1975 s. 79 f.) lämnade statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] direktiv till den utredning som skulle ta sig namnet försäkringsrättskommittén. I direktiven nämns att försäkringsavtalslagen tillkommit i nordiskt samarbete samt att Nordiska rådet konstaterat att det föreligger visst reformbehov på försäkringsavtalslagstiftningens område. Härutöver omtalas att det vid överläggningar med de övriga nordiska ländernas justitieministrar yppats intresse för en revision av försäkringsavtalslag­stiftningen i de olika länderna. Härutöver ägnar direktiven till försäkringsrättskommittén icke någon uppmärksamhet åt lagstiftnings­ämnets nordiska karaktär. Det sägs blott att kommittén bör hålla kontakt med de kommittéer för översyn av försäkringsavtalslagstiftningen som kan komma att tillsättas i övriga nordiska länder. Anvisningen i första lagutskottets utlåtande, vilket åberopas i annat sammanhang i direktiven, om att översynen om möjligt bör ske i samverkan med de övriga nordiska länderna har icke satt spår i kommittédirektiven i vidare mån än som sagts. I stället uppehåller man sig i direktiven vid olika andra spörsmål inom försäkringsavtalslagstiftningens ram.

Som framgår av försäkringsrättskommitténs betänkande (se SOU 1977:84 s. 38-39) har nordiska överläggningar på kommittéplanet ägt rum i november 1975, i maj 1976 och i maj 1977. Det har därvid framkommit att man i övriga nordiska länder haft delvis andra prioriteringar än i Sverige och att man icke i något annat land är beredd att i nuvarande skede bryta ut regler om vad som kallas konsumentförsäkring och på detta område stifta en fristående lag vid sidan av försäkringsavtalslagen.

Det nordiska lagstiftningssamarbetet synes ha bestått i att man vid de ifrågavarande nordiska överläggningarna fått tUlfälle lägga fram det svenska lagförslaget och med företrädare för grannländernas kommittéer diskutera vissa spörsmål. Om man vid de nordiska överläggningarna i november 1978 på departementsnivå gjort några egentliga försök från regeringarnas sida att samordna översynsarbetet beträffande försäkrings­avtalslagstiftningen i de olika länderna framgår icke av lagrädsremissen. Såvitt kan utläsas av denna har i det av remissen omfattade lagstiftningsärendet de nordiska aspekterna i nuvarande skede skjutits åt sidan och arbetet bedrivits som avsåge det ett rent nationellt svenskt ärende. Förhoppningar om att någon gång i framtiden kunna återställa den nordiska enhetligheten är knappast realistiskt grundade.

Vad som sålunda förevarit skall ses mot bakgrund av Sveriges folkrättsliga åtaganden med avseende å nordiskt samarbete på detta område. Normerande härvidlag är samarbelsöverenskommelsen mellan Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige den 23 mars 1962, den s. k. Helsingforsöverenskommelsen. Enligt art. 4 i överenskommelsen har Sverige förbundit sig att fortsätta lagsamarbetet i syfte att uppnå största möjliga överensstämmelse på privaträttens område. Med valet av orden "fortsätta lagsamarbetet" får man anses ha velat markera elt åtagande att icke riva upp de resultat a" lagstiftningssamarbetet som redan uppnåtts.

Prop. 1979/80:9

184

Den   slutliga   avfattningen   av   art.   4   innebar  dock   en  försvagning   i     Lagrådets yttrande

förhållande till utformningen av motsvarande regel i det första utkastet

till överenskommelse. Där hette det i art. 6: "Den överensstämmelse som

hittills   uppnåtts   i   de   nordiska   länderna  beträffande   den  nationella

lagstiftningen   inom   civUrättens   centrala   delar,   så   ock   på   särskUda

civilrättsliga områden, förbinda sig de fördragsslutande parterna att söka

vidmakthålla. Arbete med att vidga denna rättsenhet tUl nya områden

skaU fortsättas." (Se Nordiska rådet 1962 s. 671 och s. 873-874 samt s.

901).

I den proposition vari frågan om ratifikation av Helsingforsöverens­kommelsen förelades svenska riksdagen (prop. 1962:154) konstaterade departementschefen att överenskommelsen innebär ett åtagande att ytterligare utveckla det nordiska samarbetet. Han tillade: "Visserligen innehåller förslaget icke några formellt bindande utfästelser, men det utgör ett uttryck för de fem staternas vilja till nordisk sammanhållning och till att fortsätta och föra vidare det nordiska samarbetet på samhällslivets oii- t områden" (s. 3).

Uppmärksamhet bör vidare ägnas Helsingforsöverenskommelsens preambel, där det heter att de kontraherande parterna eftersträvar enhetliga regler i de nordiska länderna i så många avseenden som möjligt. Denna viljeför- .Ting har sin bakgrund i den medvetna strävan som bär upp överenski .imelsen, att invånarna i de nordiska länderna skaU pä livets vardagsområden såvitt möjligt mötas av likartade lagregler. Idealet är att de skall, oavsett tUl vilket nordiskt land de kommer, kunna räkna med att rättsreglerna är i väsentliga delar desamma som i hemlandet. En annan motivering för enhetlighet i regelsystemen är önskan att möjliggöra en fri konkurrens för företagsamheten över de nordiska gränserna. I förevarande sammanhang innebär dessa för Helsingforsöverenskommelsen grundläggande tankar att invånare som flyttar från ett nordiskt land tUl ett annat skall som försäkringstagare så långt som möjligt i det nya landet mötas av samma regler som gällde i det gamla och att försäkringsgivarna å sin sida skall kunna driva sin verksamhet under i huvudsak likartade villkor i alla nordiska länder.

Man kan inte göra gällande att någon strikt folkrättslig förpliktelse att upprätthålla den nordiska rättsenheten åvilar Sverige enligt Helsingfors­överenskommelsen, men de åtaganden som Sverige gjort genom att ratificera överenskommelsen innebär atl Sverige förbundit sig att icke utan starka nationella skäl frångå den rättsgemenskap som etablerats på olika civilrättsliga områden. Då Nordiska ministerrådet 1974 tog upp frågan om en revision av den nordiska försäkringsavtalslagstiftningen har utgångspunkten givetvis varit att - såsom också svenska riksdagen 1970 förutsatte - revisionen skulle ske så att rättsgemenskapen mellan länderna bevaras och utvecklas. Initiativet kan näppeligen haft lUl syfte att stimulera länderna att anta nya sinsemellan olika lagar i ämnet.

Såsom nyss framhållits hade redan i direktiven till försäkringsrättskom­mittén den nordiska aspekten beaktats blott i förbigående. När kommittén vid sina kontakter med de övriga länderna icke fann något gehör för den svenska linjen att ett första led i revisionen av försäkringsavtalslagstift-

Prop. 1979/80:9

185

ningen skulle vara utbrytandet till en särskild lag av reglerna för s. k.     Lagrådets yttrande

konsumentförsäkring,  har  detta  förhållande  ej   märkbart  inverkat  på

kommitténs arbete.  Uppenbarligen har man tagit för givet att Sverige

kunde ulan vidare bryta den halvsekelgamla rättsgemenskapen på detta

område.  Departementsförhandlingarna   hösten   1978   har  förts  vid   en

tidpunkt då det stod tämligen klart att Sverige skulle komma att gå sin

egen väg.

Den avgörande frågan är om Sverige är fritaget från sitt allmänna åtagande som kontraherande part till Helsingforsöverenskommelsen att upprätthålla den nordiska rättsgemenskapen. Överenskommelsen är på förevarande punkt att tolka så att det måste finnas särskilda skäl av nationell art for att ett land skall anses befriat från nämnda åtagande. Bedömningen av om sädana särskilda skäl föreligger i ett bestämt fall kan sägas vara av rättspolitisk art och därmed fallande utanför ramen för lagrådets överväganden. Ä andra sidan går det inte att komma förbi detta spörsmål, när man har att ta ställning till frågan om Sverige fullgör sina åtaganden enligt Helsingforsöverenskommelsen. Underlaget för en pröv­ning i lagrådet kan härvidlag endast vara vad som framgår av lagrådsremissen.

Det särskilda skälet måste självfallet hänföra sig till reformbehovet. Därom sägs egentligen inte annat än att det skydd som nuvarande försäkringsavtalslag ger försäkringstagarna är med nutida synsätt inte tillräckligt. Då departementschefen bemöter de sakliga invändningar som under remissbehandlingen framförts mot en utbrytning av reglerna om s. k, konsumentförsäkring till en särskUd lag, pekar han knappast på några mera påtagliga missförhåUanden. Försäkringsinspektionen som är den egentliga fackmyndigheten har i sitt remissyttrande framfört meningen att konsumenternas intressen är i stort sett tillgodosedda inom den nuvarande lagstiftningens ram, I vart fall torde man knappast på grundval av materialet i lagrådsremissen kunna hävda att det i Sverige råder sådana missförhållanden att de kräver ett omedelbart avhjälpande på bekostnad av den nordiska rättsgemenskapen, I lagrådsremissen sägs allmänt att det finns anledning att i flera hänseenden stärka konsumenternas rättsställning, t. ex, beträffande premiebetalningen. Det förklaras icke vara godtagbart att lita tUl försäkringsbolagens villkor. Konsumenterna bör i stället kunna stödja sig på direkta lagbestämmelser. Vad som i dessa stycken anförs av departementschefen och även av försäkringsrättskommittén (se t.ex. SOU 1977:84 s. 98-104) är sä vagt att, om synpunkter av denna art godtas som sådana särskUda skäl, vilka motiverar att Sverige ensidigt bryter sig ur en långvarig nordisk rättsgemenskap, det finns överhuvud myckel litet utrymme kvar för ett nordiskt lagstiftningssamarbete på civilrättens område.

Vid remissen över försäkringsrättskommitténs betänkande har några instanser berört lagstiftningsärendets nordiska aspekter. Svea hovrätt har avstyrkt lagförslaget utifrån nordiska överväganden. Jag kan i huvudsak ansluta mig tiU hovrättens synpunkter. Även försäkringsjuridiska föreningen har pekat på förslagets konsekvenser för det nordiska lagsamarbetet på denna punkt. Departementschefen spiller i lagrådsre­missen inga ord på dessa synpunkter. Remissens inledande redovisning av

Prop. 1979/80:9

186

lagstiftningsläget i de övriga nordiska länderna får utgöra svar.

Lagrådets yttrande

Sverige har sedan gammalt beflitat sig om atl noggrant iaktta de förpliktelser landet åtagit sig genom ratifikation av internationella överenskommelser. Enligt min mening kan Sverige icke anses ha uppfyllt sina åtaganden enligt Helsingforsöverenskommelsen, om det remitterade lagförslaget i nuvarande skede upphöjes till lag.

Dessvärre finns det anledning befara att detta ärende icke är någon enstaka företeelse. I ett annat lagstiftningsärende, som också handlagts pä denna lagrådsavdelning, fann lagrådet anledning erinra om reglerna i art. 41 Helsingforsöverenskommelsen. De innebär skyldighet för en part att ej ändra bestämmelser som tillkommit efter nordiskt samarbete utan att underrätta övriga fördragsslutande parter därom (se prop. 1978/79:12, s. 396-397). Det gällde i detta fall bl. a. centrala kapitel i giftermälsbalken, vilken tillkommit i nordiskt samarbete. Lagrådets påpekande besvarades ined en hänvisning till att departementet översänt lagrådsremissen till övriga nordiska länders justitiedepartement med tillfälle för dessa att yttra sig (s. 421).

Helsingforsöverenskommelsens andemening på ifrågavarande punkt kan icke vara den att ett land skall äga fritt upphäva samnordisk lagstiftning som fungerat i decennier genom att kort före det avgörande nationella parlamentsbeslutet till grannländerna sända över exemplar av det färdiga förslaget. Syftet med regeln är självfallet att notifikation skall ges på ett så tidigt stadium att det blir möjligt att få till stånd likformiga ändringar i alla nordiska länder. Signifikativt är att nyssnämnda viktiga svenska ändringar i familjerätten överhuvud icke omnämnes i Nordiska ministerrådets rapport av december 1978 till Nordiska rådet om händelserna på familjerättens område (se Nordiska rådet 1979, C 1, s. 30-33).

Som läget utvecklats står svenska regeringen nu inför valet antingen att frigöra Sverige från åtagandena enUgt Helsingforsöverenskommelsen att verka för ett vidmakthållande av den nordiska rättsenheten pä civilrättens centrala områden genom att säga upp art. 4 i överenskommelsen eller att ordna lagstiftningsarbetet i landet på sådant sätt att Sverige fullgör de skyldigheter som artikeln pålägger de kontraherande staterna.

Nu är art. 4 alltjämt i kraft för Sveriges del. Under sådana förhållanden anser jag mig, med hänvisning till vad lagrådsremissen innehåller, nödsakad avstyrka det remitterade lagförslaget.

För den händelse lagstiftaren anser sig kunna sätta sig över de hinder av folkrätlslig art, som enligt min mening möter mot lagförslagets genom­förande, bör lagförslaget granskas från rättssystematiska synpunkter.   _

Förslagets syfte är att ge konsumenterna som försäkringstagare en bättre rättslig ställning i förhållande lill försäkringsgivarna än de nu har. Förslaget skall sålunda som en ny byggsten infogas i konsumenträtten. Dennas allmänna roll i rättsordningen kräver i förevarande sammanhang några kommentarer.

Konsumenträtten består av ett antal under 1970-talet tillkomna lagar, som har det gemensamma syftet att bereda ett rättsligt skydd åt en grupp

Prop. 1979/80:9

187

personer, vilka benämnes konsumenter. Innan jag går vidare torde vara     Lagrådets yttrande lämpligt att något dröja  vid  begreppet  konsument.  Det  har nämligen grundläggande betydelse för den i lagrådsremissen föreslagna lagstiftning­ens avgränsning. Utgångspunkten är att det ingenstans givits någon klar definition av begreppet konsument.

Den första lagen på konsumenträttens område var lagen (1970:412) om otillbörlig marknadsföring, vilken numera ersatts av marknadsförings­lagen (1975:1418). 1970 års lag syftade inte enbart tUl att ge skydd åt konsumenterna utan ville också värna näringsidkare mot otillbörlig konkurrens på marknadsföringsområdet. Lagens 1 § riktade sig mot handling som "genom att strida mot god affärssed eller på annat sätt är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare" Qfr 2 § 1975 års lag). Rörande innebörden av konsumentbegreppet anförde departementsche­fen i specialmotiveringen (prop. 1970:57 s. 88):

Med det i bestämmelsen använda ordet konsument syftas i första hand på privatpersoner. Uttrycket täcker emellertid även andra som skall förvärva den ifrågavarande varan eller tjänsten för slutlig konsumtion.

Här antyds alltså ett ganska vidsträckt konsumentbegrepp, omfattande även andra än privatpersoner. Eftersom reglerna mot otillbörlig marknadsföring avsåg att skydda både konsumenter och näringsidkare, var behovet av en klar gränsdragning kring konsumentbegreppet i detta sammanhang icke mera påtagligt.

Detta behov gjorde sig däremot gällande vid tUlkomsten av nästa lagstiftningsprodukt på området, lagen (1971:112) om förbud mot otUlbörliga avtalsvillkor (senare omdöpt till lag om förbud mot oskäliga avlalsvUlkor). När i motiven till denna lag dess tillämpningsområde diskuterades, stannade departementschefen för att lagen borde gälla sådana villkor som ingår i näringsidkares försäljningserbjudanden till konsumenter. Med konsumenter åsyftade han då "enskUda medborgare i deras egenskap av privatpersoner" (prop. 1971:1 5 s. 68). Enligt den text som remitterades till lagrådet skulle lagens regler gälla när näringsidkare erbjuder "konsument att mot vederlag förvärva vara eller tjänst för privat bruk" eller att "mot vederlag få nyttjanderätt till lösöre för privat bruk". I specialmotiveringen anförde departementschefen (s. 81):

Jag är medveten om att termen konsument är vag. Termen torde emellertid i stort sett förmedla en korrekt uppfattning om lagens innebörd och det är under alla förhållanden svårt att finna något bättre och mera precist uttryckssätt. För att markera att här åsyftas en snävare begränsning av kretsen av adressater än som ligger enbart i begreppet konsument förordar jag emellertid att lagtexten kompletteras med ett rekvisit som rymmer en karaktäristik av den typ av avtal som lagen bör ta sikte på. Lagen bör sålunda avse endast av;al om förvärv av vara eller tjänst "för privat bruk".

Vidare anförde departementschefen (s. 86):

Med konsument åsyftas den som förvärvar vara eller tjänst för slutlig konsumtion. Bestämmelsen är dock inte tillämplig på varje försäljnings-erbjudande till konsumenter i denna mening. Det skall vara fråga om ett

Prop. 1979/80:9

188

erbjudande som avser förvärv för privat bruk. .Avtalsformulär som används     Lagrådets yttrande uteslutande vid försäljning av varor som förvärvaren skall använda i sin yrkes- eller näringsverksamhet omfattas alltså inte.

På förslag av lagrådet gjordes viss omformulering av lagtexten, innebärande bl. a. att uttrycket "för privat bruk" byttes ut mot "för enskilt bruk".

Den samma år som avtalsvUlkorslagen antagna lagen (1971:238) om hemförsäljning m. m. använder inte uttrycket konsument. Lagen är enhgt 1 § tillämplig vid "yrkesmässig försäljning av lös egendom, som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk". I specialmotiveringen anfördes bl. a. (prop. 1971:86s. 89):

Lagen är inte tUlämplig på varie försäljning till konsumenter. Det som förvärvas skall vara avsett huvudsakligen för enskilt bruk. I princip är som nämnt köparens syfte med förvärvet i det enskUda fallet avgörande.

Uttrycket "huvudsakligen" infördes med tanke på sådana fall då en person utnyttjar viss egendom delvis för privat bruk delvis i sin yrkesverksamhet (s, 88). Rörande innebörden av rekvisitet "enskUt bruk" anfördes i specialmotiveringen (s. 90):

Att godset är avsett att användas av någon annan i köparens familj hindrar självfallet inte att det anses avsett för enskilt bruk. Detsamma gäller om köparen har förvärvat godset för att ge det som present till en vän eller bekant. Om däremot köparen redan från början avser att sälja godset vidare i syfte att göra en vinstgivande affär kan lagen inte anses tillämplig, även om den slutlige förvärvaren kommer att använda godset för enskilt bruk.

Konsumentköplagen (1973:877) är enligt 1 § tillämplig "när konsument av näringsidkare köper vara, som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som säljes i näringsidkarens yrkesmässiga verksamhet". I motiven sägs att "den krets av köpare som lagen avser att skydda utgörs av konsumenter, dvs. enskilda medborgare i deras egenskap av privatpersoner" och att tillämpningsområdet därför lämpligen bör avgränsas genom användning .av termen konsument (prop. 1973:138 s. 159). Vidare anförs bl. a.:

Eftersom uttrycket konsument kan ges en något vidare innebörd än jag nyss har nämnt bör i enlighet med utredningens förslag lagens rillämpningsområde ytterhgare avgränsas på det viset att det anges att varan skall vara avsedd för enskilt bruk. Denna bestämning har samma innebörd som motsvarande uttryck i hemförsäljningslagen och avtalsvillkorslagen. Som utredningen framhåller kan tvekan beträffande innebörden av ullrycket "avsedd för enskilt bruk" knappast uppkomma i mer än två fall, nämUgen dels då varan är sådan att den kan användas såväl för förvärvarens enskilda bruk som i hans yrkesutövning, t. ex. vid en läkares köp av en bil eller en lantbrukares köp av verktyg, dels då varan är avsedd att säljas vidare tUl annan person. För att undgå den försia svårigheten bör - hksom i hemförsäljningslagen - ställas upp krav på att varan skall vara avsedd huvudsakligen för enskilt bruk. Lagen skaU alltså tillämpas också när varan är avsedd att användas i köparens yrkesverksamhet, under förutsättning att denna användning i jämförelse med dess övriga bruk framstår som mindre väsentlig. Vad angår köp med tanke pä vidareförsäljning bör enligt utredningens mening av ordalagen i

Prop, 1979/80:9

189

det diskuterade kriteriet för lagens tillämplighet med tillräcklig tydlighet     Lagrådets yttrande framgå att lagen inte omfattar detta fall. Jag delar denna uppfattning. Någon särskild regel som klargör detta torde inte behövas.

Regler som nära ansluter till konsumentköplagens formulering finns i flera andra lagar. I 7 § lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden definieras "konsumenttvist" som "tvist mellan närings­idkare och konsument rörande vara eller tjänst som tillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk", och 3 a § lagen (1929:145) om skiljemän inskränker rätten att åberopa skiljeavtal i "tvist mellan näringsidkare och konsument" som rör "vara, tjänst eller annan nyttighet som tillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk". I 4 § marknadsförings­lagen (1975:1418) ges vissa möjligheter att ingripa med förbud när en näringsidkare saluhåller farliga eller otjänliga varor "till konsument för enskilt bruk". Konsumenlkreditlagen (1977:981) är enligt 1 § tillämplig på kredit "som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som lämnas eller erbjudes till konsument av näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet". Avtalsvillkorslagens I § har fått ny lydelse genom en lagändring är 1977 (1977:452), varvid bl.a. ett huvudsaklighetsrekvisit har införts (se prop. 1976/77:110 s. 43). Det kan anmärkas att lagrådet i sitt yttrande över ändringsförslaget anförde viss kritik mot uttrycket "enskilt bruk", vilket ansågs mindre lämpligt i fråga om t. ex. sådana rättigheter och värdepapper som förvärvas för kapitalplacering. Med hänsyn till att uttrycket förekom i flera andra författningar på konsumentskyddsområdet ville dock lagrådet inte påyrka någon ändring (s. 183).

I motiven till de här nämnda lagarna tinns flerstädes uttalanden som visar att uttrycket konsument syftar på enskilda fysiska personer, I propositionen med förslag till marknadsföringslag anförde sålunda departementschefen att de föreslagna nya reglerna borde begränsas till frågor av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Härefter fortsatte han (prop. 1975/76:34 s. 99):

Innebörden av att lagstiftningen blir tillämplig endast då det är av särskUd betydelse frän konsumentsynpunkt är att den endast tar sikte på privatpersoners förvärv för enskilt bruk. De avlämnade förslagen har denna begränsning och den återfinns i flertalet lagar på konsument­skyddsområdet. Jag kan således inte biträda förslaget från några remissinstanser att produktsäkerhetsreglerna skulle omfatta även de situationer där konsumenterna utgörs av företag, institutioner o. d.

I Specialmotiveringen till 4 § anfördes (s. 128):

Som har anförts i den allmänna motiveringen skall förbud endast kunna gälla varor som erbjuds konsumenter för enskilt bruk. Försäljning tUl andra än privatpersoner omfattas alltså inte av regleringen.

I specialmoliveringen till konsumenlkreditlagen anges att "med konsument avses enskild medborgare i egenskap av privatperson". Vidare sägs att genom föreskriften att krediten skall vara avsedd huvudsakligen för enskilt bruk "förtydligas att lagen i princip endast omfattar kredit som  erbjuds eller lämnas till enskild  medborgare i hans egenskap av

Prop. 1979/80:9

190

privatperson" (prop. 1976/77:123 s. 152 och 153).

Lagrådets yttrande

Uttalanden av något mer oklar innebörd finns i motiven till den år 1976 (1976:185) införda nya generalklausulen i 36 § avtalslagen. I denna paragraf anges att vid prövningen särskild hänsyn skall tas till "behovet av skydd för den som i egenskap av konsument eller eljest intager en underlägsen ställning i avtalsförhållandet". I det betänkande som låg till grund för lagändringen anfördes (SOU 1974:83 s. 196):

Med konsument avses samma personkrets som i andra konsument­skyddssammanhang, nämligen enskild person som förvärvar vara eller tjänst för slutlig konsumtion.

Propositionens specialmotivering innehåller bl. a. följande uttalanden (prop. 1975/76:81 s. 137):

Under begreppet konsument faller i första hand privatpersoner som förvärvar vara eller tjänst för enskilt bruk (jfr 1 § avtalsvillkorslagen). Vid tillämpningen av den aktuella bestämmelsen kan emellertid ett konsumentförhållande föreligga även i situationer som faller utanför avtalsvUlkorslagen, t. ex. när en enskild person förvärvar fastighet, tecknar försäkring eller tar upp banklån. Emellertid blir det med den föreslagna utformningen av lagtexten inte nödvändigt att ta bestämd ställning till om en part är att anse som konsument i strikt mening eller ej, eftersom det avgörande för om särskUd hänsyn skall tas enligt andra stycket inte är om en part tillhör en viss kategori utan om han intar en underlägsen ställning till motparten.

Vissa uttalanden i förarbetena till lagen (1978:599) om avbetalnings­köp mellan näringsidkare m. fl. är också av intresse. Denna lag är enligt 1 § tillämplig på avbetalningsköp som sluts mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet eller som annars faller utanför konsumenlkre­ditlagen. I lagrådsremissen angavs att under lagen skulle faUa "bl. a. köp där säljaren är privatperson och köparen näringsidkare, där båda parter är privatpersoner - fömisatt att krediten inte förmedlas av näringsidkare som ombud för kreditgivaren eller där båda parter är näringsidkare" (prop. 1977/78:142 s. 83). I anslutning till detta uttalande framhöU lagrådet att den gjorda uppräkningen inte var uttömmande. Lagrådet tillade (s. 158):

Sålunda kommer lagens tillämpningsområde också att omfatta fall där köparen inte är privatperson men inte heller kan betecknas som näringsidkare. Som exempel på sådana köpare kan nämnas icke näringsutövande dödsbon, stiftelser och ideella föreningar saml statliga och kommunala myndigheter. Vad gäller köp som ingås av enskilda fysiska personer kommer lagen att omfatta fall då varan inte är avsedd huvudsakligen för enskUt bruk utan exempelvis för köparens yrkesverksamhet.

Lagrådets uttalanden godtogs av departementschefen (s. 166).

Förestående genomgång visar att uttrycket "konsument" numera i lagstiftningen syftar på enskild fysisk person, vilken uppträder på marknaden som förvärvare eller tänkbar förvärvare av nyttigheter av olika slag för huvudsakligen privat bruk. Häri ligger att förvärvaren antingen själv skall använda nyttigheten som privatperson och inte eller endast till

Prop. 1979/80:9

191

en   ringa   del   som   näringsidkare   eller   -   ulan  förvärvssyfte   -  skall     Lagrådets yttrande överlämna  den till eller på annat sätt ställa den till förfogande för en annan enskild person, som skall använda den på sådant sätt,

I lagrådsremissen har departementschefen inte mera ingående definierat konsumentbegreppet sådant det brukas i föreliggande lagförslag. Ordet konsument tas dock här i en något allmännare och vidare betydelse än i tidigare lagstiftning. Där har nämligen konsumentbegreppet använts väsentligen i sådana sammanhang där den åsyftade fysiska personen varit konsument i ordets vanliga betydelse av förbrukare av en vara, en tjänst eller annan nyttighet. I konsumentköp­lagen avses sålunda med konsument den person som köper varan för att själv förbruka den. I förevarande lagförslag tas termen upp som benämning på en enskild person vilken som helst, som avser att ingå ett försäkringsavtal för att bereda försäkringsskydd för något som tillhör hans enskilda sfär. Därmed går man ett steg längre än förut. Då det i 5 § föreskrivs att försäkringsbolag skall, innan en försäkring tecknas, lämna sådan information som konsumenten behöver, tänker man icke på en person, vilken står i något särskilt förhållande till en motpart. Termen beskriver helt enkelt en person i allmänhet som befinner sig i den situationen att han funderar på att träffa avtal med en motpart i ett civilrättsligt förhållande som gäller något privat. Det är sålunda ej fråga om någon som konsumerar försäkringar. Den som träffar avtal om t. ex. en motorfordonsförsäkring avseende en bil intar, såvitt gäller försäkringsförhållandet, icke någon speciell förbrukarställning, därför att bilen skall brukas huvudsakligen enskilt och ej i en av försäkringstagaren driven rörelse.

Försäkringsrättskommittén talar för sin del om privatpersoner som försäkringstagare i motsats till företag som försäkringstagare. De förra är enligt kommittén att betrakta som konsumenter och bör åtnjuta samma skydd mot övermäktiga medkontrahenter som konsumenter eljest åtnjuter (SOU 1977.84 s. 96). På samma sätt brukas i lagförslaget konsument som benämning på varie fysisk person som har för avsikt att inträda, inträder eller redan inträtt i ett civilrättsligt avtalsförhållande med någon som yrkesmässigt tillhandahåller honom vara, tjänst eller nyttighet som han avser att använda för eget bruk. Man kan hämta en jämförelse från skatterätten och i konsumenten igenkänna den skattskyldige som gör utlägg för sina icke avdragsgilla levnadsomkostna­der.

Konsument blir sålunda beteckning för individen då han agerar i allt som gäller det enskilda livets behov, för anskaffande av livsmedel, bostad, transporter, vård, förnöjelser m. m. till eget eller närståendes bruk. Det kan övervägas om icke denna betydelse av termen konsument borde på ett eller annat sätt slås fast i lag. Den har snabbt vunnit insteg i lagspråket och torde ha kommit för att stanna. Mot termens brukande i lagförslaget finns därför i och för sig intet att erinra.

Konsumenträtten består i huvudsak av reglerna i de lagar som redovisats i avsnittet om konsumentbegreppet. Dessa lagar har tillkommit successivt och täcker var och en för sig vissa situationer, i vilka den

Prop. 1979/80:9

192

enskilde individen uppträder som konsument. Allt tydligare skönjes i det     Lagrådets yttrande

som sker på detta fält ett mönster. Lagstiftaren synes ha satt sig före att

åstadkomma en uppdelning av rättsordningens centrala delar på tvä olika

rättssystem, ett gällande för den vanliga människan som konsument, dvs.

då hon företar rättshandlingar för sin enskilda fortkomst inom ramen för

normal hushållning, ett avseende rörelseidkare. Det förutsätts att, så snart

konsumenten   skall   förskaffa  sig  någon  nyttighet   inom  den  angivna

ramen, han möter en motpart som befinner sig i överläge. Rättsreglerna

inom denna del av rättsordningen skall därför omformas sä att balans

erhålles   meUan  den övermäktige tillhandahållaren av nyttigheten och

konsumenten  som   behöver  nyttigheten  för sitt  personliga bruk.  För

rättshandlingar mellan andra kontrahenter t. ex, mellan juridiska personer

eller mellan rörelseidkare skall gälla ett annat rättssystem, i stort sett det

nuvarande. Man bör komma ihåg att en och samma person i vissa lägen är

konsument och i andra lägen tillhör företagarsidan. Många måste därför

ha kännedom såväl om de regler som gäller för konsumenter som om   det

andra regelsystemet.

Uppbyggnaden av konsumenträtten, som skall täcka in hela det område där konsumenten gör anspråk på särskilda regler till sin favör, kan antagas ännu befinna sig i ett begynnelseskede. Med lagrådsremissens förslag vill man nu åstadkomma den rättssystematiska tudelningen såvitt gäller försäkringsrätten.

Enligt min mening talar mycket för att lagstiftaren tar principiell ställning till frågan hur långt den ifrågavarande klyvningen av rättsordningen skall drivas och att man gör ett program för dennas genomförande. Det synes mig otillfredsställande att denna djupt ingripande omställning av vår rättsordning genomförs som hittills rent kasuistiskt med en lag här och en lag där. Vid ett mera planmässigt grepp på ämnet måste också den offentliga rätten dras in i övervägandena. Inte minst i offentligrättsliga sammanhang ser man ofta hur den lille mannen kommer i underläge i förhållande till dem som har det bättre förspänt i sina relationer till övermäktiga offentliga organ. De särskilda reglerna i lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden och förbudet mot skiljeavtal i 3 a § lagen om skiljemän kan ses som inledande steg mot tillskapandet av en offentiigrältslig del inom konsumenträtten. Man skulle i och för sig vilja skjuta på avgörandet om vad av försäkringsrätten som skall överflyttas till konsumenträtten, tills man fält bättre inbhck i lagstiftarens målsättning med avseende på konsumenträttens slulliga innehåll.

Enligt lagrådsremissen avses till konsumenträtten skola överföras en på visst sätt avgränsad del av lagstiftningen om försäkringsavtal. Kriterierna vid gränsdragningen är två. Dels skall försäkringstagaren vara konsument, dels skall försäkringsavtalet gälla vissa angivna typer av försäkring. Om begreppet konsument har redan talats. Vad gäller urvalet av försäkringstyper kan viss kritik riktas mot den metod som tillämpats.

I lagförslaget (1 §) räknas upp de för tiden gängse sammelbeteckning-arna på vissa slag av försäkringar som försäkringsbolagen för närvarande brukar   meddela   enskUda,   t. ex.   hemförsäkring,   villaförsäkring,   rese-

Prop. 1979/80:9

193

försäkring. Dessa paketförsäkringar innefattar regelmässigt försäkring Lagrådets yttrande för vissa risker som stöld, brand, annan totalförstöring, vattenlednings­skada samt ansvarighet. Andra skaderisker som kan ingå i paketförsäk­ringarna är stormskada, rättsskydd, överfallsskydd och i reseförsäkring även personskada. Motorfordonsförsäkringen är likaså sammansatt av olika element. Paketförsäkringarna brukar innehålla skydd mot vissa väsentliga risker men kan i övrigt variera avsevärt till sitt innehåll från fall till fall. Tanken är enligt motiven, ehuru den inte kan sägas ha kommit till klart uttryck i själva lagtexten, att även separata försäkringar beträffande risk som vanligen omfattas av de uppräknade paketförsäk­ringarna, t. ex. en brandförsäkring eller en stöldförsäkring, skall gå in under den nu föreslagna särskUda lagen.

Den valda metoden leder till att konsumentförsäkringslagens omfattning blir beroende av hur försäkringsbolagen sätter samman sina paket. Detta är knappast systematiskt tillfredsställande. Riktigare vore att utgå frän de risker mot vilka försäkringarna avser att ge skydd. Härigenom skulle också bättre kongruens uppnås med försäkringsavtals­lagen. Denna lag är så disponerad att en särskUd avdelning gäller skadeförsäkring. Denna innehåller dels aUmänna bestämmelser dels bestämmelser om transport-, brand-, kreaturs- och ansvarighetsförsäkring i fyra skilda avsnitt. Enligt min mening borde i I § på samma sätt ha angivits att under lagstiftningen hör försäkringar mot vissa uppräknade primära risker brand, stöld, vallenskada etc. ävensom mot vissa andra närliggande risker, som omfattas av paketförsäkringar i vilka skydd mot någon primär risk är det väsentliga momentet. Det praktiska resultatet bleve i nuläget tämUgen Uka det som föreslås i lagrådsremissen, men avgränsningen skuUe bygga på en systematiskt säkrare grund. Med denna lagteknUc bleve man oberoende av hur försäkringsbolagen framgent benämner sina försäkringspaket.

Den uppläggning som valts av försäkringsrättskommittén och som följts av departementschefen syns mig olycklig framför allt därför alt försäkringar som gäller samma risk kommer att följa två helt olika regelsystem, allteftersom försäkringstagaren är konsument eller annan person. Det kan icke vara en lämplig ordning att reglerna för t. ex. en brandförsäkring blir olika beroende på för vilket ändamål den försäkringstagare, som ingått försäkringsavtalet, brukar den försäkrade egendomen. Nyttjar han den för personligt bruk skall konsumentförsäk­ringslagen tUlämpas. Använder han den till väsentlig del i någon rörelse griper reglerna om brandförsäkring i försäkringsavtalslagen in. Försäk­ringsbolagen kommer med aU sannolikhet att förenkla sina rutiner och tiUämpa likartade regler beträffande likartade försäkringar oavsett vem som är försäkringstagare. Föreskriftema beträffande avtal som slutes av konsument föreslås bU tvingande och mäste därför tUlämpas. Av rationaliseringsskäl kan bolagen förutses komma att använda samma regler även utanför konsumentområdet, dessmer som dessa i stor omfattning överensstämmer med vad bolagen redan enats om i Allmänna bestämmelser 1976.

Såvitt jag kan   förstå skuUe det vara en rationellare lagteknisk lösning,

13 Riksdagen 1979/80. t saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

I94

om man gjorde en lag som var gemensam för försäkring mot alla de risker     Lagrådets yttrande

vilka den föreslagna konsumentförsäkringslagen är tänkt att täcka. En

sådan ny lag skulle uppta enhetliga regler för försäkring inom hela detta

område,  oavsett  om  försäkringstagaren var konsument, småföretagare

eller större företag. Reglerna i lagen skulle vara i princip tvingande när

konsument  är  försäkringstagare   men   i viss omfattning dispositiva då

försäkringstagaren är annan än konsument. Man finge på detta sätt en

enhetlig lagreglering för hela rättsområdet men med möjlighet till stor

flexibUitet inom det område där det bör finnas rimligt utrymme för

försäkringsgivare och försäkringstagare att sluta avtal med ett för det

särskilda fallet avpassat innehåll.

Vid en utformning av reglerna i enlighet med vad nu förordats borde man eftersträva en verklig samordning mellan försäkringsavtalslagen och den nya speciallagen för vissa slag av försäkringar. De två paraUella lagar som skulle existera sida vid sida borde ej såsom enligt lagrådsremissen - vara uppbyggda efter olika principer och till stora delar reglera skUda ämnen. Om vi skall fortsättningsvis göra rättsordningen dualistisk med olika rättsregler för samma rättshandling beroende på avtalsparternas personliga status, måste vi beflita oss om att låta de paraUella lagarna följa samma mönster och i huvudsak reglera samma lagstiftningsämnen, låt vara att reglerna ges olika materiellt innehåll.

Förhållandet mellan försäkringsavtalslagen och det remitterade lagförslaget kan i och för sig föranleda ytterligare överväganden. Jag skall här begränsa mig till några terminologiska frågor och begreppsproblem som uppdelningen av försäkringsavtalsreglerna på två parallella lagar föranleder.

Försäkringsavtalslagen innehåller i 2 § definitioner av termerna försäkringsgivare, försäkringstagare och försäkringshavare. Försäkrings­rättskommittén ansåg att det skulle skapa förvirring, om man övergav hittillsvarande benämningar, och föreslog att man skulle i konsumentför­säkringslagen hålla fast vid försäkringsavtalslagens terminologi. I det remitterade förslaget har man delvis frångått denna linje, framför allt genom att, i överensstämmelse med språkbruket i AUmänna bestämmel­ser 1976, i stäUet för försäkringshavare bruka ordet försäkrad. Vidare utgår man i lagtexten från att alla försäkringsgivare är bolag och talar därför ej om försäkringsgivare ulan om försäkringsbolag.

I Irafikskadelagen (1975:1410) utgår man från försäkringsavtalslagens terminologi även om försäkringsgivaren kallas försäkringsanstalt. Denna lag får, om konsumentförsäkringslagen antas, tillämplighet inom området för såväl försäkringsavtalslagen som konsumentförsäkringslagen.

Delas reglerna om försäkringsavtalet upp på två parallella lagar, bör lerminologin i de båda lagarna, som kommer alt gälla för samma typer av försäkring, vara likformig. Det måste betecknas som olyckligt att skUda terminologier brukas i försäkringsavialslagen och lagförslaget. Onödiga komplikationer kan härigenom uppstå. Som exempel kan nämnas att i 4 § hänvisas till olika paragrafer i försäkringsavtalslagen, i vilka ej ordet försäkrad brukas utan ordet försäkringshavare.

Betänkligt  är vidare  att  man  i  det  remitterade förslaget övergivit

Prop. 1979/80:9

195

försäkringsavtalslagens   begreppsapparat.   Försäkringsavtalslagen   går  ut     Lagrådets yttrande

från  avtalslagens konstruktioner. Två  parter   försäkringsgivaren och

försäkringstagaren - ingår avtal om försäkring med varandra (2 §). Ett

avtal kommer till stånd  genom att den ena parten antager den andra

partens anbud (11 §). Försäkringsgivarens positiva viljeförklaring som

leder   till  avtalsslut  beskrivs även  så  att  försäkringsgivaren  meddelar

försäkring (6 §). Det är försäkringsavtalet som är föremål för uppsägning

och som upphör att gälla (15 och 16 §§). Det är även avtalet som föriänges

(31 §). Försäkringen kommer in som objekt för avtalet: avtalet kan angå

skadeförsäkring eller transportförsäkring etc. (5 och 6 §§).

1 det remitterade förslaget synes man visserligen utgå från alt det finns ett försäkringsavtal ingånget mellan två parter - detta omnämnes direkt på ett ställe i förslaget (24 §) och i 10 § talas om den tid för vilken avtal om en försäkring träffas och i 6 § om försäkringsvillkor i avtalet men eljest handlar lagförslaget genomgående om försäkringen och ej om avtalet.

Det framstår som oklart hur ett försäkringsavtal enligt remitterade förslaget kommer till stånd. Enligt 26 § kan en tidigare försäkringstagare begära en försäkring. Denna begäran uppfattas i den ifrågavarande paragrafen som ett till försäkringsbolaget riktat anbud om ingående av ett försäkringsavtal. På några ställen (9 och 15 §§) betecknas försäkrings­bolagets positiva åtgärd att godta motpartens viljeförklaring som att bolaget meddelar försäkring. På denna punkt överensstämmer sålunda terminologin i det remitterade förslaget med ordvalet i försäkringsavtals­lagen. I stort sett brukas emellertid i remitterade förslaget ett nytt begrepp som ersätter avtalsslutandet, nämligen begreppet att teckna försäkring. Uttrycket återfinnes redan i 1 och 2 §§. Då det används i passiv form "försäkring har tecknats", avses därmed regelmässigt att mellan parterna - försäkringsbolaget och försäkringstagaren avtal ingåtts om den försäkring som sägs vara tecknad. Mera ovisst är vad som förstås med det aktiva uttrycket att en person tecknar en försäkring. I första hand synes därmed avses att en presumtiv försäkringstagare lämnar ett försäkringsbolag en viljeförklaring att han är villig att ingå ett försäkringsavtal med bolaget. Om tecknarens viljeförklaring kan fattas som accept av ett stående anbud från försäkringsbolaget, kommer tecknandet att innefatta ett avtalsslutande. Av utformningen av 9 § framgår att denna situation icke alltid föreligger. Enligt denna paragraf kan försäkringsbolaget avvisa det anbud som ligger i att en person förklarar sig vilja teckna försäkring. Då det i 14 § sägs att den som är försäkringstagare i ett avtalsförhållande tecknar en försäkring hos ett annat bolag, förutsätts uppenbarligen därmed att också ett försäkrings­avtal kommit till stånd mellan personen i fråga och det andra bolaget. Läsaren av bestämmelsen lämnas emellertid i ovisshet om hur det tillgått vid detta avtals ingående.

1 2 § sägs att man blir försäkringstagare, dvs. part i ett avtal, om man "har tecknat" försäkring. 1 1 § brukas presens och som subjekt konsument: "försäkringar som konsumenter tecknar". Vid själva tecknandet synes sålunda konsumenten ännu ej ha blivit avtalspart. I 9 §

Prop. 1979/80:9

196

finns   konstruktionen    att    bolaget   vägrar   konsumenten   att   teckna     Lagrådel yttrande

försäkring och enligt 41 § skall domstol äga förklara att en viss fysisk

person har en rätt att teckna en viss försäkring. Innebörden av en sådan

förklaring synes vara att ett visst försäkringsbolag blir pliktigt att sluta ett

försäkringsavtal med en viss fysisk person, som blivit innehavare av den

nämnda rätten. Ett självständigt rättsinstitut "rätt att teckna försäkring"

synes skola  tillskapas.  Det  exakta innehållet i denna rätt är icke helt

klart.

Konstruktionen med konsumenten som försäkringstecknare finns redan i Allmänna bestämmelser 1976. Den synes emellertid icke böra införas i lagstiftningen innan dess reella innebörd har blivit klargjord. Därest man i svensk rätt skall ha två parallella lagar om försäkringsavtal, bör den grundläggande konstruktionen vara densamma i båda. En konsumentförsäkringslag bör liksom försäkringsavtalslagen bygga på att ett försäkringsavtal ingås mellan två parter och icke på att den ena parten tecknar en försäkring hos den andra.

Det kan förtjäna påpekas att det remitterade förslaget gör den nya konstruktionen retroaktivt tillämplig även på avtal som ingåtts enligt försäkringsavtalslagen. 1 övergångsbestämmelserna talas nämligen om avtal som tecknats före den tilltänkta konsumentförsäkringslagens ikraftträdande, dvs. enligt försäkringsavtalslagen.

Lagrådsremissens sätt att vid lagreglernas utformning föra avtalet åt sidan och sätta avtalsföremålet - försäkringen i centrum har föranlett även andra begreppsoklarheter. Två skUda tankelinjer synes korsa varandra i lagförslaget. Som framgår av 10 § finns det en försäkringstid vilken definieras som den tid för vilken avtal om en försäkring träffas. Man skulle därav kunna sluta att försäkringen utgör ett rättsförhållande mellan två parter som varar under den ifrågavarande tiden. En ny försäkring skulle då uppstå varie gång en ny försäkringstid börjar löpa, t.ex. vid automatisk förnyelse enligt 12 §. Visserligen börjar då en ny försäkringstid löpa, men den tycks i själva verket avse samma försäkring som förut. Försäkringen skall alltså bestå oavsett avtalet. Det rättsförhållande, som uppstår mellan parterna genom att de en gång ingått ett avtal med varandra om försäkring, synes ha en egen livskraft.

Avfattningen i 14 §, som talar om att en försäkring för vUken försäkringstiden gått till ända förnyas, ger närmast vid handen att det efter förnyelsen är en ny försäkring som böriar löpa. 1 så fall vore det denna nya försäkring som enligt 15 § borde sägas upp innan den ännu kommit till stånd. Emellertid är tydligt att 15 § räknar med ett mellan parterna bestående avtalsförhållande, vilket skall sägas upp på sätt anges i paragrafen. Vidare kan hänvisas till 17 § andra stycket. Där talas om en förnyad försäkring som har sin egen försäkrings tid och sina egna vUlkor och sålunda kan avvika från den tidigare försäkringen.

Enligt min mening skulle ökad klarhet vinnas om man byggde den nya lagen på begreppen i försäkringsavtalslagen. Däri utgår man från den allmänna avtalsrätten.

Viss tvekan kan också uttalas inför termen "försäkringen har utökats", vilken introduceras i 28 §. Därmed förstås en försäkring som tillförts ett

Prop. 1979/80:9

199

I  §

Lagrådets yttrande

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

1 paragrafens tredje stycke anges två kategorier av konsumentförsäk­ringar på vilka lagen inte tUlämpas. I övergångsbestämmelserna 8. undantas ytterligare en försäkringstyp från lagens lUlämpningsområde, nämligen försäkringar som avser aU framtid. Av specialmotiveringen framgår att detta undantag i praktiken tar sikte på brandförsäkringar för aU framtid.

Eftersom enligt vad som upplyses i lagrådsremissen sådana försäkringar alltjämt meddelas i viss utsträckning bör enligt vår mening även sislnämnda försäkringstyp innefattas i uppräkningen i tredje stycket, i följd varav övergångsbestämmelserna 8. kan utgå.

I specialmotiveringen görs vissa uttalanden om valet av tillämplig lag för förhållanden med internationell anknytning. Sålunda anförs att de principer som annars tillämpas på försäkringsavtal inte nödvändigtvis behöver gälla även konsumentförsäkringar och att starka skäl talar för att tvingande regler som avser att skydda konsumentintressen kan tillämpas i faU då svenska konsumenters rätt berörs.

Försäkringsavtalet är ett exempel på s. k. massavtal. För lagvalei vid sådana avtal anses som huvudregel gälla att lagen på den ort där det ifrågavarande företaget, i detta faU alltså försäkringsbolaget, driver sin rörelse skall vara lUlämplig (jfr Karlgren, InternationeU privat- och processrätt, 5 uppl, s, 101), För att man skall göra avsteg från denna princip och - utan särskilt avtal därom - tillämpa svensk lag när en här hemmahörande person har tecknat en försäkring utomlands synes böra krävas att förhåUandet har någon ytterligare anknytning tUl Sverige, t, ex. att bolaget har marknadsfört försäkringen här eller att den försäkrade risken kan lokaliseras hit. Sålunda torde svensk lag normalt inte böra anses tUlämplig exempelvis om en svensk, som köper en bU eller äger ett fritidshus eUer anträder en resa i ett främmande land, där tecknar en bilförsäkring, en fritidshusförsäkring eller en reseförsäkring. Om en bedömning på grundval av rättsförhållandets grad av anknytping till olika rättsordningar leder tUl att svensk lag skaU tillämpas torde emellertid, såsom framgår av vad departementschefen anför, ett avtalsvilUcor om tillämpning av främmande lag i och för sig inte böra tiUmätas avgörande betydelse.

II  §

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

Enligt vår mening bör i lagtext, om del inte finns alldeles särskilda skäl därför, för tidsangivelse inte brukas uttrycket "klockan noU". Något missförstånd angående den avsedda tidpunkten torde inte behöva befaras om den anges med orden "börjar försäkringstiden löpa från och med dagen efter" etc.

Prop. 1979/80:9

200

21 §

Lagrådets yttrande

Martenius och Sven Nyman:

X 

specialmotiveringen till 25 § andra stycket anföres att i enlighet med stadgad försäkringspraxis betalning av premie genom postens förmedling bör anses ha skett den dag då ett inbetalningskort har lämnats på en postanstalt eller ett girokort har kommit in till postgirokontoret. Det hänvisas i anslutning härtill till vad som gäUer beträffande betalning av hyra enligt 12 kap, 20 § tredje stycket jordabalken. Den praxis som sålunda tillämpas är av lätt insedda skäl lämplig och bör naturiigen behållas. Enär den emellertid torde innebära ett avsteg från vad som enligt allmänna rättsgrundsatser gäller beträffande den tidpunkt då betalning anses ha fullgjorts synes det enligt vår mening vara önskvärt att den lagfästes på samma sätt som skett på hyresrättens område. Vi förordar därför att i lagen upptas ett stadgande av följande lydelse:

"Betalning av försäkringspremie får alltid ske genom postanvisning, postgiro eller bankgiro. Har premien sänts till försäkringsbolaget från postanstalt inom riket genom postanvisning eUer inbetalningskort till försäkringsbolagets postgirokonto eller har innehavare av sådant konto betalat premien till försäkringsbolaget genom giro- eller utbetalningskort, anses premien ha kommit försäkringsbolaget tillhanda den dag då postanvisningen eller inbetalningskortet lämnades på postanstalten eller giro- eller ulbetalningskortet inkom till postgirokontoret. Vid betalning av premie genom bankgiro på bankkontor inom riket anses premien ha kommit försäkringsbolaget tillhanda den dag då betalningsuppdraget mottogs av bankkontoret."

Stadgandet synes lämpligen kunna fä sin plats såsom ett tredje stycke till denna paragraf.

25 

§

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

Enligt andra stycket andra meningen skaU försäkringstagaren i meddelandet om uppsägningen erinras om att han kan förhindra att försäkringen upphör genom att belala premien inom den tid som anges i första styckel. För att denna erinran skall fylla sin uppgift fordras uppenbarligen att försäkringstagaren får veta när meddelandet avsändes. Detta bör alltså framgå av meddelandet eller åtminstone av poststämpel på försändelsen.

26 §

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

Under hänvisning till vad som anförts vid 11 § föreslås att orden "från klockan noU" utbytes mot "från och med".

Enligt paragrafen skall en försäkringstagare, som betalar premie efter det att försäkringen har upphört enligt 25 §, därigenom anses ha begärt

Prop. 1979/80:9

197

nytt försäkringsmoment och inte, som man skulle kunna tro, t. ex. en för-    Lagrådets yttrande säkring vars försäkringsbelopp höjts. I Allmänna bestämmelser 1976 heter det tydligare att försäkringen utökats med ett nytt försäkringsmoment.

Som framgår av det nu anförda binder sig den svenska lagstiftaren, om lagförslaget antas i huvudsaklig överensstämmelse med remissen, för lösningar som i mitt tycke är på flera punkter olyckliga. En gång rotfasta i vårt land kan de vara svåra att överge och befaras aUvariigt försvåra en nordisk harmonisering i ett senare skede. Det kan då vara praktiskt tagel omöjligt alt ompröva de ståndpunkter som nu intages.

Förnyade nordiska förhandlingar borde komma till stånd, innan Sverige binder sig för den systematik, den uppläggning och de detaljlösningar som återfinns i remissens lagförslag. Det borde inte vara omöjligt alt finna fram tUl relativt enhetliga nordiska principer för den revision av försäkringsavtalslagstiftningen som för närvarande pågår hos oss och i Danmark, Finland och Norge. 1 alla länderna finns konsumenträttsliga lagregler och det bör vara möjligt att från svenskt håll vinna beaktande för de konsumenträttsliga intressena. Ju längre tiden går och ju mera länderna hinner vart och ett på silt håll binda sig för nationella alternativ, ju svårare blir det att senare nå fram tUl gemensamma uppfattningar på försäkringsavtalsrättens område. Utgångs­läget borde vara gott, även om Danmark som EG-medlem har särskilda problem. De faktiska förhållandena torde icke vara så olika i de fyra länderna, att icke materieUa förutsättningar för ett gemensamt översyns­program skulle finnas.

Vid genomgången i lagrådet av del remitterade förslagets många detaljregler har jag ytterligare bestyrkts i min uppfattning att en nordisk finslipning av reglerna skulle varit i hög grad önskvärd. Det har otvivelaktigt lagts ned ett mycket ambitiöst arbete på förslaget och det går knappasl för en icke försäkringsexpert att rikta några avgörande anmärkningar mol flertalet regler. Samtidigt har jag haft en känsla av att vid lagtextens utformning många ståndpunkter intagits på ett tämligen smalt underlag. Ofta är ett tyckande av några departementsjurister den reella grunden för reglerna. Det skuUe känts tryggare om de oUka bestämmelserna framkommit som resultat av en ingående nordisk behandling under medverkan av experter på områdel från alla fyra länderna. Ur en sådan behandlingsgång hade sannolikt framsprungit ett förslag beträffande vilket man kunde varit förhållandevis säker på att bästa tänkbara lösningar uppnåtts.

Enligt vad nyss sagts bör enligt min mening hela lagstiftningsämnel återgå tiU nordisk behandling. Om så icke blir fallet utan nalioneU svensk lagstiftning skall genomdrivas omedelbart utan hänsyn tUl övriga nordiska länder, bör i allt fall lagförslaget radikalt omdisponeras och omarbetas på en rad väsentliga punkter. Jag får därvidlag hänvisa tUl vad jag anfört i det föregående. Jag kan sålunda icke tUlstyrka atl det remitterade lagförslaget i oförändrat skick läggs till grund för lagstiftning.

Under angivna förhållanden har jag icke ansett meningsfuUt att ingå på en detaljgranskning av det remitterade förslaget. Jag kan i och för sig

14 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

198

instämma   i   de   erinringar   och   de   synpunkter   som  lagrådets  övriga     Lagrådels yttrande

ledamöter framfört vid 1, 11, 21, 25, 26, 27, 30, 31 andra stycket såvitt

gäller barns handlande, 37, 39 och40 §§ samt övergångsbestämmelserna i

lagförslaget. Detta ställningstagande innebär emellertid icke att jag anser

att lagförslaget i övriga delar går fritt från erinringar. Åtskilligt kunde

anföras därom. Som exempel på regler vilka jag icke kan tiUstyrka, oavsett

vilken ståndpunkt man intar i de ovan berörda huvudfrågorna, kan jag

nämna sladgandena i 41 §.

Jag kan i och för sig biträda tanken att det skapas skyldighet för försäkringsbolag att meddela konsument försäkring för vissa risker såsom föreslås i 9 §. En sådan regel innebär att en skyldighet, liknande den som försäkringsanstalt har att meddela trafikförsäkring enligt 5 § trafikskade­lagen, införes inom hela området för konsumentförsäkringslagen. Däremot syns sanktionsregeln i 41 § som ger konsument en rätt att få domstols förklaring att han har en rätt att få sluta försäkringsavtal med viss motpart innebära en juridisk oformUghet, som ej bör introduceras i svensk rätt. Det är oklart om talan enligt 41 § skall avse en dom på fastställelse av att den försäkringsbegärande konsumenten har en viss rätt eller en fullgörelsedom av innehåll att försäkringsbolaget förpliktas ingå ett försäkringsavtal med käranden. Vad detta avtal skulle ha för innehåll är oklart. Domstolen skall därvidlag kunna med retroaktiv verkan förklara vid vilken tid det avtal parterna kan komma att ingå skaU bÖQa löpa. En dylik relroaklivitet kanjag ej godta. Försäkringstiden kan också hinna gå till ända, innan ett rättskraftigt avgörande från domstol föreligger. Att då ingå ett försäkringsavtal för förfluten tid kan icke vara meningsfullt för någondera parten. Sedvanliga möjligheter tUl domstols­talan, t.ex. om skadestånd, torde vara tillfyllest som sanktion till 9 §. Den förfördelade kan dessutom alltid vända sig till försäkringsinspek­tionen och den vägen få till stånd rättelse. Vad nu sagts gäller även om den tiU 41 § knutna regeln om interimistiskt beslut i 43 §.

Ytterligare några randanmärkningar är följande.

Den föreslagna ordningen att, om försäkringstagaren i ett bestående försäkringsförhållande sluter ett nytt försäkringsavtal med ett annat försäkringsbolag rörande samma intresse, därmed det bestående försäkringsförhåUandet upphör, trots att försäkringsgivaren i det sistnämnda förhållandet ej denuntierats om det nya avtalet, har jagsvårt att godta. Ordningen strider mot elementära avtalsrättsliga principer.

Det synes mig svårförklarligt att det icke görs till ett formellt krav beträffande försäkringsbolags uppsägning enligt 15, 18 och 25 §§ att uppsägningen skall innehålla skälen för denna. Klandertalan enligt 42 § är ju en ohanterlig sanktion.

Talet om att informationsreglerna, i vart fall i 6 och 7 §§, skulle vara av näringsrättslig natur har jag svårt att godta. Skyldigheten enligt nämnda paragrafer för försäkringsbolaget att lämna information gäUer ju i förhållande till bolagets medkontrahent i ett avtalsförhållande. Fråga är sålunda om lagregler om enskildas ekonomiska förhåUanden inbördes enligt 8 kap. 2 § regeringsformen.

Prop. 1979/80:9

201

en "ny försäkring". Härmed avses uppenbarligen en försäkring av samma     Lagrådets yiirande

slag  och   på   samma   villkor   som   den   för   vUken   premiebetalningen

försummats.  Vidare  framgår att den nya försäkringen skaU gäUa för

samma lid  som  den  upphörda,  räknat  fr.o.m.  dagen  efter  den då

premien betalades. Viss tvekan kan emellertid råda om för vilken tid den

nya försäkringen skall gälla om den erlagda premien är en delårspremie.

Ett klarläggande uttalande på denna punkt är önskvärt.

Den tid av 14 dagar inom vUken försäkringsbolaget skaU avsända en underrättelse tUl försäkringstagaren om bolaget inte vUl meddela ny försäkring skall enligt andra meningen räknas från den dag då premiebetalningen mottogs. Härmed torde avses den tidpunkt då bolaget faktiskt tog emot beloppet, exempelvis genom att det bokfördes på bolagets postgirokonto. Av specialmotiveringen tUl 25 § andra stycket Ofr yttrandet vid 21 §) framgår emellertid att betalning i vissa fall anses ha skett vid en tidigare tidpunkt, nämligen när beloppet inbetalades på postanstalt för insättning på bolagets konto. Det förefaller enklare att anknyta till samma tidpunkt här, vilket kan ske genom att uttrycket "betalningen mottogs" ändras till "premien betalades".

27 §

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

Paragrafen reglerar vid vUken tidpunkt tilläggspremie skall betalas oberoende av vem som föranlett att premien höjts. Med hänsyn härtill torde paragrafen kunna erhålla följande förenklade lydelse:

"Har den avtalade premien höjts under försäkringstiden, skall tilläggs-premien betalas inom fjorton dagar efter den dag då försäkringsbolaget avsände ett skriftligt meddelande till försäkringstagaren med krav pä till-läggspremien."

30 §

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

EnUgt denna paragraf kan försäkringsersättningen sättas ned om försäkringstagaren har lämnat en oriktig uppgift när försäkringen tecknades och detta har skett uppsåtligen eller genom oaktsamhet som inte är ringa. För att sådan oaktsamhet som avses i paragrafen skall anses föreligga fordras enligt specialmotiveringen att försäkringstagaren hade bort inse inte bara att den lämnade uppgiften var oriktig utan också atl den hade betydelse för försäkringsbolagels beslut att meddela försäkringen eller för premiesättningen. Sislnämnda regel kan inte utläsas av lagtexten. Det kan också ifrågasättas om försäkringstagaren till sitt fredande bör kunna åberopa att han inte hade bort inse atl en av försäkringsbolaget infordrad uppgift verkligen var av betydelse för bolaget. Man kan med visst fog göra gällande att försäkringstagaren har att godta bolagets bedömning härvidlag. En annan sak är att det vid skälighetsbedömningen kan finnas anledning all ta hänsyn tUl att den

Prop. 1979/80:9

202

oriktiga   uppgiften   rörde   ett   förhållande   som   för   en   utomstående     Lagrådets yttrande bedömare framstår som tämligen betydelselöst.

31-33 §§

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

I 31 § andra stycket, 32 § tredje stycket och 33 § andra stycket sägs att med den försäkrade jämställs annan som har handlat med hans samtycke. Avsikten torde emellertid vara att uttrycka att med den försäkrades handlande jämsläUs handlande av annan som har handlat med den försäkrades samtycke. Eftersom den sålunda antagna innebörden av sladgandena får anses framgå även med den lydelse dessa har enligt förslaget vUl vi inte påkalla en ändrad utformning.

I specialmotiveringen till 31 § andra styckel sista meningen erinras om att handlande av barn under 12 år inte i och för sig inverkar pä rätten till ersättning för andra försäkrade. Vidare anförs att inte heller försumlighet av barn som är något äldre drabbar föräldrar eUer syskon; "minderåriga barn kan inte sägas ha tillsyn över föräldrarnas eller syskonens egendom". Detta uttalande synes ha fått en väl kategorisk utformning. En 1415-åring som är ensam hemma bör kunna anses ha tillsyn över bostaden åtminstone såtillvida att han har att se tiU att dörren är låst när han går därifrån, och ett barn i denna ålder som lånar en annan famUjemedlems cykel bör kunna anses svara för atl cykeln inte lämnas olåst,

37 §

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

Enligt denna paragraf skaU skadan regleras med iakttagande av den ersättningsberättigades och annan skadelidandes behöriga intressen, I specialmotiveringen till paragrafen sägs att i fråga om trafikförsäkring skadehdande tredje man bör räknas som försäkrad men att detta inte gäller skadelidande vid annan ansvarsförsäkring. Vidare anförs:

Försäkringsbolaget är likväl skyldigt alt vid skaderegleringen beakia också en sådan skadelidandes intresse. Bolaget får inte nöja sig med atl hänvisa denne tUl att driva sitt krav mot den skadeståndsskyldige. Ibland har den försäkrade och skadelidande tredje man intressen som strider mot varandra. Tredje man kan kräva skadestånd av den försäkrade, och denne kan vilja bestrida kravet. Enligt gängse försäkringsviUkor för ansvarsförsäkring åligger det försäkringsbolaget att utreda om skade­ståndsskyldighet föreligger och underhandla med den skadelidande. En skyldighet att iaktta även den skadelidandes intresse medför givetvis inte att det skall ske på bekostnad av den försäkrades behöriga intresse.

Vad som sägs i paragrafen och i specialmotiveringen till denna om försäkringsbolagets hänsynstagande tUl "behöriga" intressen vid skade­regleringen kan möjligen förmedla intrycket att bolaget, i fall då den försäkrade "obehörigen" motsätter sig tredje mans ersättningsanspråk.

Prop. 1979/80:9

203

har att avgöra om ersättning skall utgå. Tredje man har emellertid inte Lagrådets yttrande tillagts en självständig rätt till ersättning ur annan ansvarsförsäkring varom här är fråga än trafikförsäkring. Om den försäkrade bestrider att ersättningsskyldighet föreligger på grund av vanlig ansvarsförsäkring bUr därför försäkringsbolagets möjligheter att bestämma om ersättning ur försäkringen till tredje man beroende av vilka befogenheter försäkrings­avtalet och därtill anslutande bestämmelser ger bolaget i ett sådant fall. På grund av det anförda och då hänsyn till icke behöriga intressen uppenbarligen ej bör iakttas i skaderegleringssammanhang torde ordet "behöriga" kunna utgå ur paragrafens text.

39 och 40 §§

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

Formuleringen av dessa preskriptionsbestämmelser anknyter nära till 29 § försäkringsavtalslagen, där verkan av preskription anges vara att fordringsägaren är "sin rätt föriuslig". Av det motivuttalande tUl vilket hänvisas i specialmotiveringen (NJA 

II 

1927 s. 407) framgår att en fordran som är preskriberad enligt 29 § försäkringsavtalslagen inte skall kunna göras gällande kvittningsvis. Samma regel torde bli tillämplig på fordringar som har preskriberats enligt konsumentförsäkringslagen.

Den angivna regeln avviker från vad som gäller om fordran som har preskriberats enligt förordningen (1862: 10 s. 1) om tioårig preskription och om kallelse å okända borgenärer. Sådan fordran får nämligen enligt förordningens 7 § användas för kvittning. Däremot överensstämmer regeln med vad som i många fall gäller om fordran som preskriberas enligt annan lagstiftning. Stundom framgår uttryckligen av lagen att kvittningsrätt är utesluten (jfr 41 § tredje stycket lagen (1974:610) om inrikes vägtransport) eller att kvittning får ske bara under vissa förutsättningar (jfr 8 kap. 26 § och 12 kap. 61 § jordabalken). I andra fall kan detta utläsas av lagtextens formulering; jfr exempelvis 347 § sjölagen (1891:35 s. 1); "Nedanstående fordringar upphöra . . ." och 40 § varumärkeslagen (1960:644): "... skaU rätten till ersättning vara förlorad". Även om verkan av preskriptionen liksom i 2 § preskriptions­förordningen beskrivs som förlust av rätten till talan kan emellertid därav inte med säkerhet dras slutsatsen att kvittningsrätten består Ofr Rodhe, Obligationsrätt s. 689-690). Den på detta sätt formulerade preskrip­tionsregeln i 54 § lagen (1905:38 s. 1) om köp och byte av lös egendom har sålunda ansetts innebära att ett preskriberat anspråk inte kan göras gällande kvittningsvis (Almén-Eklund, Om köp och byte av lös egendom, 4 uppl. s. 731), och av förarbetena tiU trafikskadelagen (1975:1410) framgår att preskriptionsregeln i dess 28 §, där det sägs att "talan" är förlorad, i detta hänseende skall ha samma innebörd som 29 § försäkringsavtalslagen (jfr prop. 1975/76:15 s. 265).

Nu förbereds på grundval av departementspromemorian (Ds Ju 1977:14) Reviderad preskriptionslagstiftning en ny aUmän preskriptions­lag som skaU ersätta reglerna om preskription i  1862 års förordning. I

Prop. 1979/80:9

204

promemorieförslaget (10 §)   bibehålls rätten att använda preskriberad     Lagrådels yttrande

fordran till kvittning. Beträffande förslagets inverkan på specialregler om

preskription hänvisas i promemorian (s. 92) tUl vissa uttalanden i den av

riksdagen   ej   antagna   prop.   1976/77:5.   Där   anförde   föredragande

statsrådet (s, 189-190) att det enligt hans mening låg närmast tUl hands

att   tUlämpa  de   allmänna   bestämmelserna   om   rätt   att   använda en

preskriberad fordran tUl kvittning även om preskriptionen grundas på

speciallag, såvida inte särskUda regler om kvittning hade meddelats i lag.

Han erinrade dock om att förarbetena till vissa specialpreskriptionsbe-

stämmelser, som inte har några föreskrifter om kvittningsrätt, innehåller

uttalanden på denna punkt och att dessa uttalanden visar att de allmänna

bestämmelserna om kvittning av en preskriberad fordran inte utan vidare

kan  tillämpas  inom  områden där särskUda preskriptionsbestämmelser

gäller.

I anslutning härtiU vill vi framhålla att innebörden av de föreslagna reglerna i konsumentförsäkringslagen inte förändras om preskriptions-förordningens regler om preskription ersätts av en ny preskriptionslag, som på denna punkt endast innebär att gäUande rält bibehålls,

41 och 43 §§

Martenius och Sven Nyman:

Ett försäkringsbolag får enligt 9 § första stycket inte vägra en konsument att teckna en försäkring som bolaget normalt tillhandahåller aUmänheten. Det torde inte fordras någon starkare sanktion för att förmå försäkringsbolaget att efterleva denna regel. Möjligheten att konsumenten hos försäkringsinspektionen kan påkaUa ingripande torde vara fuUt tillräcklig. Vad beträffar konsumentens behov av försäkringsskydd för det fall att ett bolag vägrar honom försäkring är att beakta att en verksam konkurrens råder mellan de bolag som meddelar försäkringar av ifrågavarande slag. Skyddsbehovet torde därför i de flesta fall kunna tillgodoses genom alt konsumenten tecknar försäkring hos något annat bolag. Om alla försäkringsbolag skulle vägra konsumenten att teckna försäkring får antas att det sannolUct föreligger sådana särskilda skäl att inte meddela försäkring som avses i 9 § andra stycket.

Med hänsyn tiU det anförda bör behovet av sådana bestämmelser som avses i 41 § och dithörande del av 43 § vara ringa. På grund härav och då bestämmelserna torde komma alt erbjuda betydande svårigheter att tUlämpa avslyrker vi att de införs.

Övergångsbest äm melserna

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

De föreslagna övergångsbestämmelserna synes enligt specialmotive­ringen utgå från att äldre lag gäUer för en försäkring som har tecknats före ikraftträdandet, även sedan försäkringen har förnyats. Övergångs­bestämmelserna är emellertid utformade på sådant sätt att den nya lagen

Prop. 1979/80:9

205

faktiskt blir tUlämplig till alla delar på den förnyade försäkringen. Vi     Lagrådets yttrande

föreslår att detta får komma till klart uttryck i punkten 2 genom att dess

andra mening byts ut mot "För den förnyade försäkringen gäller den nya

lagen". Detla får till följd att punkterna 3-5 blir tillämpliga endast på

försäkringar som ännu inte har förnyats. Någon saklig ändring torde det

emellertid inte bli fråga om.

Med hänvisning till vad vi anfört vid 1 § föreslås att punkt 8 utgår.

Förslaget till lag om ändring i lagen om försäkringsavtal

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

Enligt det remitterade förslaget skall försäkringsavtalslagen i princip inte tUlämpas på försäkringar som avses i konsumentförsäkringslagen. Försäkringsavtalslagen innehåller emellertid flera bestämmelser som saknar direkt motsvarighet i konsumentförsäkringslagen. I vissa frågor som regleras genom dessa bestämmelser saknas för närvarande uttryckliga regler i försäkringsvillkoren. I den mån bestämmelserna i försäkringsav­talslagen utgör en ändamålsenlig reglering är det också naturligt att några särskilda regler inte har tagits in i försäkringsvUlkoren. Detta gäller bl. a. bestämmelserna i 79-83 §§ försäkringsavtalslagen om de risker som täcks av brandförsäkring. Vi förutsätter att försäkringsbolagen vid den översyn av försäkringsvillkoren som måste göras innan konsumentför­säkringslagen träder i kraft undersöker vilka bestämmelser i försäkrings­avtalslagen som efter denna tidpunkt bör ersättas av en reglering genom försäkringsviUkoren när det gäller konsumentförsäkringar. Skulle undantagsvis någon fråga i fortsättningen bli oreglerad genom att försäkringsviUkoren saknar en sådan bestämmelse beträffande en konsumentförsäkring, bör försäkringsavtalslagen - som uttalas i lagrådsremissen i viss utsträckning kunna tillämpas analogt.

Petrén:

Jag har ingen erinran mot den nya lydelsen av 1 § andra och fjärde styckena enligt förslaget. TUlägget av ett nytt tredje stycke till 1 § avstyrker jag under hänvisning till mitt yttrande vid förslaget till konsumentförsäkringslag, liksom övergångsbestämmelsens andra mening.

Vid uppdelning av reglerna om försäkringsavtal på två lagar bör tillses att en fullständig samordning kommer till stånd mellan den nya lagen och försäkringsavtalslagen.

Förslaget tiU lag om ändring i trafikskadelagen

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson: Förslaget föranleder inte någon erinran.

Prop. 1979/80:9

206

Petrén:

Lagrådets yttrande

Lagförslaget föranleder intet annat mitt yttrande än att jag - under hänvisning till vad jag anfört vid förslaget till konsumentförsäkringslag -avstyrker ändringen av 17 §.

Förslaget tiU lag om ändring i lagen om försäkringsrörelse

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

Enligt det föreslagna 3 mom. andra stycket skall reglerna i första stycket i fråga om sjö- och transportförsäkringar endast gälla sådan försäkring som tecknas av konsument huvudsakligen för enskilt ändamål. Bestämmelserna i paragrafens 2 mom., som ger uttryck ät skälighets­principen när det gäller premiesättningen, är däremot över huvud taget inte tillämpliga på sjö- och transportförsäkringar. Detta undantag har motiverats med att dessa försäkringsgrenar riktar sig tUl affärslivet och att erfarenheten lorde ha visat att försäkringstagarna här själva väl bevakar sina intressen med avseende på premiesättningen (prop. 1950:220 s. 51, jfr även prop. 1961:171 s. 108). Dessa skäl är uppenbarligen inte tillämpliga när det gäller båtförsäkringar som tecknas av konsumenter. Vi vUl därför ifrågasätta om inte undantagsregeln i 2 mom. andra stycket på denna punkt borde ges samma begränsning som den föreslagna regeln i 3 mom. andra stycket.

Petrén:

Jag instämmer med övriga ledamöter och har i övrigt ingen annan erinran mot lagförslaget än att slutorden i 3 mom. första och andra styckena bör lyda "försäkringar med konsument som försäkringstagare", resp. "om försäkringen har en konsument som försäkringstagare".

Förslaget till lag om ändring i lagen om skiljemän

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knutsson:

Enligt övergångsbestämmelserna till denna lag skall äldre bestämmelser gälla i fråga om skiljeavtal som har träffats före ikraftträdandet. Om en skiljeklausul har intagits i villkoren för en försäkring som har tecknats före ikraftträdandet och som har förnyats därefter, torde bestämmelsen innebära all förbudet att åberopa skiljeklausulen blir tiUämpligt på den förnyade försäkringen.

Petrén:

Jag lämnar förslaget utan erinran.

Prop. 1979/80:9

207

Utdrag

Slutprotokoll

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1979-06-28

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],ordförande,och statsråden Sven Roma­nus,[REDACTED_EFTERNAMN], Huss, Rodhe,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], De[REDACTED_EFTERNAMN], Gabriel[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN] Proposition om konsumentförsäkringslag, m. m.

1 Anmälan av lagrådsyttrande

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag till

1,

konsumenisförsäkringslag,

2,

lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal,

3,

lag om ändring i irafikskadelagen (1975:1410),

4,

lag om ändring i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse,

5,

lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Förslaget till konsumentförsäkringslag

En av lagrådets ledamöler har avstyrkt förslaget huvudsakligen därför all del skulle bryta den nordiska rättslikheten på försäkringsrättens område. Lagrådets övriga ledamöter har däremol på de skäl som har anförts i lagrådsremissen ansett atl det inte finns något hinder mot att genomföra förslaget.

Föregen del finner jag inte anledning atl gå ifrån den uppfattning i de olika principfrågorna som jag har redovisat i lagrådsremissen. Vad särskilt gäller del nordiska samarbetet vill jag erinra om all försäkringsrättskommillén under utredningsarbetet har hållit flera överiäggningar med de motsvarande kommittéerna i de andra nordiska länderna. Under lagstiftningsärendets beredning i regeringskansliet har fortlöpande kontakter hållits mellan justitiedepartementen i de nordiska länderna. Enligt min mening är del angeläget all ocksä det fortsatta lagstiftningsarbetet pä försäkringsrättens

I Beslut om lagrådsremiss faltal vid regeringssammanträde den 10 maj 1979.

Prop. 1979/80:9

208

område bedrivs i nära samarbete med de andra länderna. Som jag har    Slutprotokoll framhållit i lagrådsremissen är det ett väsentligt intresse atl man så längt möjligt återställer enhetligheten i den nordiska försäkringslagsiiftningen i samband med atl översynen av denna lagstiftning i dess helhet slutförs,

I anslutning till 1,11,25,26,27,30,31-33,37 samt 39 och 40 SS, liksom till övergångsbestämmelserna, har tre av lagrådeis ledamöter, med instämman­de av den fiärde, gjort vissa uttalanden om bestämmelsernas innebörd och på några punkter föreslagit justeringar av lagtexten. Jag biträder dessa uttalan­den och godtar också ändringsförslagen utom såvitt gäller ordet "behöriga" i 37 S-Ordet kan enligt min mening inte leda till missförstånd utan bör stå kvar som en erinran om att försäkringsbolaget vid skaderegleringen måsle beakia också försäkringstagarkollektivets inlresse av all inte en enskild försäkrad gynnas obehörigt (se avsnitt 2,11 i lagrådsremissen).

När det gäller 26 S har i lagrådsyitrandet efterlysts ett klarläggande uttalande om vilken försäkringstid som skall gälla i fall då försäkringstagaren betalar en delårspremie efter dei att försäkringen har upphön. Som har anförts i yttrandet innebär paragrafen att försäkringstagaren genom atl göra en för sen premiebetalning anses ha begärt en ny försäkring av samma slag och pä samma villkor som tidigare har gällt. Det betyder bl. a. att den nya försäkringen anses gälla för samma tid, t.ex, elt år, och med samma betalningsvillkor, exempelvis i fråga om delårspremier, som den som har upphört. Betalning av en tidigare avtalad delårspremie medför alltså i detta fall atl försäkringstagaren anses ha begärt en ny försäkring för den försäkringstid på ett år som tidigare har gällt, räknat fr, o, m, dagen efter den då premien betalades.

Två av lagrådets ledamöter har, med instämmande a v en iredje, förordat att den tidpunkt då en premie skall anses ha betalts regleras genom en uttrycklig beslämmelse i lagen, lämpligen i form av ett tredje slycke till 21 S- En sädan bestämmelse är emellertid enligi min mening inte nödvändig. Som har anförts inom lagrådet är nuvarande försäkringspraxis pä denna punkt lämplig. Det kan förutsättas att denna praxis kommer att bestå. En utförlig bestämmelse som enbart slår fast denna praxis skulle därför i onödan tynga lagtexten.särskilt som bestämmelsen, om den infördes, borde göras lillämp­lig också i fråga om 11 S andra styckel. 22 och 23 SS. 25 S andra och iredje styckena samt 26 och 27 SS-

Jag kan inte heller hålla med de lagrådsledamöier som har uttalat alt bestämmelsen 141 S om prövning vid domstol av ett försäkringsbolags beslul om vägran att meddela försäkring, liksom de delar av 43 S som anknyter lill denna bestämmelse, bör utgå ur lagen, Beslämmelserna har den innebörden att den som felaktigt har vägrats alt teckna försäkring kan fö ett försäkrings­skydd även för tiden till dess au frågan har slutligt lösts av domstol. För att uppnå detla syfte skulle man visseriigen i stället kunna föra in bestämmelser om skadestånd i situationer då ett försäkringsfall har inträffal under denna tid. Jag kan emellertid inte se att denna lösning har några fördelar jämfört

Prop. 1979/80:9

209

med förslaget i lagrådsremissen. Tvärtom kan den anlas dra med sig en del    SluiproiokoU svårigheter som man undviker med detta förslag. På grund av detta och dä man inie kan bortse från risken atl ett försäkringsbolag någon gång vägrar att meddela försäkring i strid mot 9 S vidhåller jag den ståndpunkt som jag i denna fråga har intagit i lagrådsremissen.

Utöver vad jag tidigare har föreslagit bör några redaktionella jämkningar göras i förslaget till konsumentförsäkringslag.

Övriga lagförslag

Vad tre av lagrådets ledamöter har anfört i anslutning till ändringarna i försäkringsavtalslagen och lagen om skiljemän kan jag instämma i. Efter samråd med chefen för budget- och ekonomidepariemenien biträder jag också den ändring av 282 S 2 mom. andra stycket lagen om försäkringsrörelse som dessa ledamöter har ifrågasatt.

2 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen atl anta de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar.

3 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslular alt genom proposition föreslå riksdagen alt anta de förslag som föredraganden har lagt fram.

Prop. 1979/80:9

210

Innehåll

Propositionens huvudsakliga innehåll ..................... 

...... 

1

Propositionens lagförslag...................................... 

3

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 10 maj 1979 .,,

19

1

Inledning..................................................... 

19

2

Allmän moiivering........................................... 

20

2.1   Allmänna utgångspunkter......................... 

20

2.1.1

Bakgrunden till en lagstiftning om konsumentför­säkringar   

20

2.1.2

Lämpligheten av en delreform i fråga om konsu­menlförsäkringar    

23

2.1.3

Granskning av försäkringsbolagens villkor     

25

2.1.4

Kostnadskonsekvenser m, m....    .... 

25

2.1.5

Lagstiftningens tekniska utformning... 

.... 

27

2.2

Tillämpningsomrädet................................ 

.... 

28

2.3

Information om försäkringsvillkoren m, m..... 

.... 

32

2.4

Rätten aU teckna försäkring..................... 

.... 

39

2.5

Försäkringsliden...................................... 

.... 

41

2.6

Förnyelse av försäkringen......................... 

.... 

42

2.6.1

Rätten att förnya försäkringen......... 

.... 

42

2.6.2

Automatisk   förnyelse   vid   utebliven   uppsäg­ning?      

44

2.6.3

Ändring av försäkringsvillkoren vid förnyelse av försäkringen       

46

2.7   Upphörande i förtid m. m.......................... 

.... 

49

2.7.1

Uppsägning för upphörande under försäkringsti­den          

49

2.7.2

Ändring av försäkringsvillkoren under försäk­ringsliden       

52

2.8   Belalningen av premier............................. 

.... 

54

2.8.1

Tiden för premiebelalningen.............. 

.... 

54

2.8.2

Påföljder vid dröjsmål med premiebetalningen..

54

2.8.3

Hinder för premiebetalningen............ 

.... 

59

2.8.4

Betalning  av   premie  sedan   försäkringen   har upphört 

60

2.8.5

Betalning av tilläggspremie............... 

.... 

61

2.9   Nedsättning av försäkringsersättningen....... 

62

2.9.1

Regleringens allmänna uppläggning..... 

62

2.9.2

Oriktiga uppgifier vid försäkringsavtalets ingåen­de           

67

2.9.3

Åsidosättande av föreskrifter enligt försäkrings­villkoren    

70

Prop. 1979/80:9

21!

2.9.4

Framkallande av försäkringsfallet....... 

... 

73

2.9.5

Orikliga uppgifter vid skaderegleringen 

... 

76

2.9.6

Identiflkation ................................ 

... 

79

2.9.7

Handlande av barn och psykiskt störda       

81

2.10

Underförsäkring och dubbelförsäkring.......... 

... 

82

2.11

Skadereglering....................................... 

... 

84

2.12

Preskription........................................... 

... 

86

2.13

Den offentliga kontrollen av försäkringsvillkoren    

88

2.14

Ikraftträdande m. m................................ 

...... 

2.15

Följdändringar........................................ 

.. 

""*

2.15.1

Försäkringsavtalslagen.................... 

... 

94

2.15.2

Trafikskadelagen ........................... 

... 

95

2.15.3

Lagen om försäkringsrörelse............. 

... 

95

2.15.4

Liigen om skiljemän......................... 

... 

95

3

Upprättade lagförslag..................................... 

... 

96

4

Specialmotivering.......................................... 

... 

97

4.1

Förslaget till konsumentförsäkringslag......... 

... 

97

4.2

Förslaget till lag om ändring i försäkringsavialslagen ...

171

4.3

Förslaget till lag om ändring i irafikskadelagen       

173

4.4

Förslaget lill lag om ändring i lagen om försäkringsrörel­se   

176

4.5

Förslagel till lag om ändring i lagen om skiljemän    

179

5

Hemställan................................................... 

179

6

Beslul.......................................................... 

179

Utdrag av lagrådeis protokoll den 21 juni 1979.......... 

180

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 28 juni 1979 ...

207

Prop. 1979/80:9

1

Bilaga 1

Sammanfattning

av försäkringsrättskommitténs överväganden

Konsumentförsäkringar är sädana försäkringar som vi alla, i egenskap av privatpersoner, tecknar hos de olika försäkringsbolagen. För de flesta av oss är det en självklarhet alt hålla hemmet och bohaget försäkrat mot brand och stöld eller andra olyckor genom hem- eller villaförsäkring. Dessa basförsäk­ringar ger ocksä skydd om man skulle ådra sig skyldighet all betala skadestånd till någon som man förorsakat skada. Även rättsskydd ingår regelmässigt. Bil, båt eller fritidshus lar ofta en så belydelsefull plats i familjeekonomin att den som har sådana ägodelar vill skydda sin egendom genom särskild försäkring. Är man på resande fot vill man känna trygghet mot de speciella risker detta kan vara förenat med och tecknar därför reseförsäkring. Även om socialförsäkringen i Sverige är väl utbyggd komplet­terar mänga detta grundskydd genom en prival olycksfalls- och sjukförsäk­ring.

De nu antydda försäkringstyperna, hem-, villa-, fritidshus-, rese-, motor­fordons- och bålförsäkring samt olycksfalls- och sjukförsäkring, är om man bortser frän olika former av livförsäkring de vanligaste och från ekonomisk och social synpunkt mest betydelsefulla av konsumentförsäkringarna. De är regelmässigt s. k. pakelförsäkringar, dvs. olika slags skydd kombineras i en och samma försäkring.

I den mån förhållandet mellan försäkringstagare och försäkringsbolag regleras i lag återfinns bestämmelserna härom i försäkringsavialslagen, en femlio är gammal lag som tillkom i nordiskt lagsamarbete. Denna lag är emellertid lillämplig inte bara pä de nyss nämnda konsumeniförsäkringarna ulan på allt slags försäkring. Reglerna, som alltså även gäller för de kommersiella företagens försäkringar, är i första hand utformade i syfte att förhindra försäkringsbolagen från all missbruka sin makt vid utformningen av försäkringsvillkoren och lagen speglar därför i mycket förhållandena sädana de var i börian av 1900-talet, Även om lagen innehåller åtskilliga tvingande bestämmelser lill försäkringstagarens skydd kan, med tanke på konsumentförsäkringar, skyddsnivån allmänt sett inte anses motsvara moderna krav pä ett effektivt konsumentskydd.

Försäkringsrättskommittén har till uppdrag att revidera försäkringsavtals­lagen. Enligt kommitténs direktiv skall sådana allmänna regler som direkt avser att stärka konsumenternas ställning behandlas med förtur och lagändringar med detta syfte lämpligen läggas fram i elt sammanhang. Mot denna bakgrund föreslår nu kommittén att de inledningsvis nämnda vanliga konsumentförsäkringarna i fortsättningen skall särbehandlas och falla under en  särskild   konsumentförsäkringslag  med  tvingande bestämmelser till

1  Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop.  1979/80:9

2

försäkringstagarnas skydd. Avsikten är att samtidigt förenkla reglerna och därigenom för dessa försäkringars del åstadkomma en utifrån konsumen­ternas intressen ändamålsenlig ordning.

Som antytts tidigare skall den föreslagna konsumentförsäkringslagen inte gälla för livförsäkring och inte heller för försäkring som grundas på grupp-elier kollektivavtal. Anledningen lill all dessa i och för sig viktiga konsu­mentförsäkringar undantas är att vid dessa förhållandevis goda garantier ändock ansetts föreligga för alt försäkringslagarnas iniressen i erforderlig män blir tillgodosedda, bl. a. eftersom de tecknas med av regeringen eller försäkringsinspeklionen fastställda "grunder" eller efter förhandlingar på arbetsmarknaden. Härtill kommer att vid säväl livförsäkring som kollektiv försäkring flera speciella frågor måsle las upp, som inte har någon betydelse vid konsumentförsäkring i övrigi. Kommittén har inte velat alt behandlingen av dessa frågor skulle fä försena genomförandet av en angelägen reform belräffande konsumentförsäkringar i övrigt, vilket varit ett ytteriigare skäl till alt livförsäkring och kollektiva försäkringar undantagits.

Vilka försäkringar som konsumentförsäkringslagen omfattar framgår alltså av att de inledningsvis nämnda typerna av paketförsäkringar räknas upp i lagens 1 S. Härav följer att sådana konsumentförsäkringar som inte räknas upp, t. ex. ur-, smycke-, päls- eller ridhästförsäkring, inte täcks av lagen. Dessa försäkringar är som regel av mindre ekonomisk eller social betydelse för försäkringstagarna än de typiska konsumentförsäkringarna. Det avgörande skälet för alt de inte tagits med är emellertid att flera av konsumentförsäkringslagens regler - särskilt de om premiebetalning - inte passar in på dessa mera udda försäkringar. Dessulom finns möjligheten att de regler i lagen som passar alla slag av försäkringar ändock kan bli lillämpliga pä udda försäkringar i den män lagens regler tas in i villkoren, eventuellt efter ingripande av de myndigheter som har att utöva den villkorskontroll som kommittén också föreslär (mer härom nedan).

Möjligheterna för konsumenterna att erhålla information om tillgängliga försäkringsalternativ förbättras genom förslagel. Försäkringsgivare är enligt konsumentförsäkringslagen skyldig att på begäran av konsument lämna sädana uppgifter som är av betydelse för bedömning av kostnaden och omfattningen av viss försäkring (4 S). Konsumenten har alltså rän till sädan informaiion atl han kan träffa rält val av försäkring. Sedan han gjort sitt val har han också en på lagen grundad rätt att teckna försäkringen. Om det är fråga om en försäkringstyp som försäkringsbolaget tillhandahåller allmän­heten och om det i del enskilda fallel inte föreligger särskilda skäl mot att meddela försäkring för nämligen bolaget inte förvägra konsumenten atl teckna försäkringen (5 S), Skyldigheten atl lämna information om försäkring är inte särskilt sanktionerad i lagen, men försummelser härvidlag torde föranleda ingripande från försäkringsinspekiionens sida. Rätten atl teckna försäkring kan hävdas genom talan vid domstol, men även här torde det i praktiken bli vanligare att den som förvägras försäkring i första hand vänder sig till försäkringsinspektionen. Med den nya lagen är alltså konsumenten inte längre hänvisad lill försäkringsbolagets ensidiga beslut i den för honom ofta viktiga frågan om han skall fö teckna försäkring, utan bolaget måste ange sina skäl för ett negativt besked och frågan kan också bli föremål för rättslig prövning.

Prop. 1979/80:9

3

Den tid för vilken försäkring tecknas - försäkringsliden - får enligt förslagel normalt inte vara längre än ett år (6 S)- Genom all fierårsavtal i princip förbjuds har försäkringstagaren möjlighel alt varje är pröva om han vill ha sin försäkring kvar eller om han skall vända sig till ett annat bolag som han anser ha billigare premier eller förmånligare villkor.

Kommittén har ägnat särskild uppmärksamhet åt frågan om försäkrings förnyelse, I samklang med den nyss berörda regeln om konsuments rätt att teckna försäkring föreslås att han i princip även skall ha rätt att bibehålla en försäkring som en gång tecknats. Kommittén har också utgåtl från att det i normala fall är försäkringstagarens önskemål att försäkringen förnyas. För att denna skall upphöra vid försäkringsiidens slut fordras därför uppsägning antingen från försäkringstagaren eller från försäkringsgivaren (12 § första styckel). För atl försäkringsgivaren skall fä säga upp försäkringen fordras att han har särskilda skäl att inte längre meddela försäkring, eller att han vill företa en ändring i de gällande försäkringsvillkoren(l 1 §), Försäkringstagaren har däremot fri uppsägningsrätt (9 S första stycket). Säger ingendera upp försäkringen förnyas denna på oförändrade villkor och för lid molsvarande den senast gällande försäkringstiden i och med att försäkringstagaren betalar aviserad premie. Även om premien inte betalas sker förnyelse, men då bara tillsvidare. Försäkringen gäller tills försäkringsgivaren i anledning av den uteblivna premien säger upp försäkringen eller försäkringstagaren tecknar motsvarande försäkring hos annal försäkringsbolag. Genom denna ordning bör i stor utsträckning kunna undvikas atl oavsiktliga luckor uppkommer i försäkringsskyddet - vilket varit en av de bärande synpunkterna vid utformningen av kommitténs förslag.

Vad som sagts nu har alltså gällt förhållandena vid försäkringsiidens slut. Under den löpande försäkringstiden däremot är möjligheterna atl säga upp försäkringen för upphörande i förtid mer begränsade. Försäkringstagaren för bara göra detta om försäkringsbehovet faller bort - han t. ex. säljer sitt hus eller sin båt - eller om annan liknande omständighet inträffar. För försäkringsgivaren är möjligheterna till förlida uppsägning än mer begrän­sade. Undantagsvis, om försäkringstagaren grovt åsidosatt vad som åligger honom t, ex, ifråga om säkerhetsföreskrifter eller om del annars föreligger synneriiga skäl, kan dock uppsägning i förtid komma ifråga (10 S).

En angelägen fråga vid konsumenters försäkringar är hur reglerna vid dröjsmål med premiebetalningen skall vara utformade. De nuvarande bestämmelserna är här mycket stränga mot försäkringstagaren. Tidsfristerna för premies betalning är korta och etl dröjsmål medför utan vidare att försäkringsskyddet efler kort lid upphör eller suspenderas, vilket kan fö förödande konsekvenser för försäkringstagaren om olyckan är framme. Kommittén föreslär därför nya regler som i flera avseenden medför förbättrad trygghet för försäkringstagaren.

Till en början föreskrivs alt liden mellan premieaviseringen och den lidpunkt premien förfaller till betalning skall vara längre än den är för närvarande. Försäkringstagaren skall med andra ord ha längre tid på sig frän del han påminns om premien och lill dess han kan råka i dröjsmål. Första gången premie skall eriäggas för en försäkring utgör denna tid fiorton dagar från det försäkringsbolaget avsände premieavin (13 S första stycket). Vid följande premietillfällen - dvs, när försäkringen skall förnyas - skall avin

Prop. 1979/80:9

4

sändas ut minst en månad före förfallodagen. Tanken bakom den föreslagna ordningen är atl hänsyn tas till vad som alltmer blivit normala betalnings­vanor bland privatpersoner. Oavsett vilken premieförfallodagen är skall alltså sedan avin erhållits ell månadsslul normall hinna inträffa innan premien är förfallen till betalning.

Redan dröjsmålet som sådant med premiebetalningen skall inte längre medföra att försäkringsskyddet upphör, I stället får dröjsmålet den mera begränsade konsekvensen atl försäkringsgivaren pä grund av detta fåren rält att säga upp försäkringen för upphörande. Först sedan ytteriigare fiorton dagar förflutit sedan meddelande om uppsägning avsänts upphör försäk­ringen. Försäkringstagaren får alltså enligt den föreslagna ordningen - utom att han har viss tid på sig att ordna betalningen - alltid två underrättelser, en premieavi och en uppsägning, innan försäkringen upphör och han är fram lill denna lidpunkt kontinuerligt bibehållen vid sitt försäkringsskydd. Försäk­ringsgivaren är i princip berättigad till premie för hela den tid hans ansvar faktiskt varat, men kan å andra sidan till skillnad mot vad som för närvarande allmänt lillämpas inte fö tillgodoräkna sig premie förtid under vilken formellt försäkringsavtalet varit gällande men han varit fri frän ansvar och under vilken försäkringsskydd sälunda inte förelegat.

Under speciella omständigheter kan t, o, m. de nu angivna reglerna vara för stränga mol försäkringstagaren. Om ett dröjsmål beror på atl denne varit förhindrad att betala premien i rätt tid på grund av att han drabbats av allvarlig sjukdom eller pä grund av alt annan liknande oväntad händelse inträffat, har kommittén ansett att uppsägningens rättsverkan skall flyttas fram till dess hindret är överståndet, dock längst tre mänader (17 S)- Vidare föresläs allmänt sett en för försäkringstagaren mer förmånlig regel om vem som skall stå risken för alt ett meddelande om uppsägning kommer bort eller blir försenat under postbefordran (31 S andra stycket).

Den nuvarande försäkringsavialslagen är i mycket inriktad pä all ange vilka ytterligare skyldigheter som åvilar försäkringstagaren, och vad som händer om han bryter mol dessa föreskrifter. Man brukar sammanfatt­ningsvis tala om försäkringstagarens biförpliktelser. Lagens regler om dessa är ofta mycket detaljerade och svåröverskådliga. Påföljderna för försäkrings­tagaren av att en biförpliktelse åsidosätts blir inte sällan att han helt går miste om rätten lill försäkringsersättning.

Kommitténs förslag är atl reglerna om försäkringstagarens biförpliktelser förenklas och sammanförs till några få huvudregler med sikte på de fall som är praktiskt mest betydelsefulla vid konsumenters försäkringar, Konsument­försäkringslagen innehåller därför regler om nedsättning av försäkringser­sättningen när försäkringstagaren lämnat oriktig uppgift, när han försummat att iaktta vad som åligger honom enligt försäkringsvillkoren -1, ex, inte haft föreskrivna läs eller brandredskap - samt när han själv framkallat försäk­ringsfallet (19-2 ISS). Genomgående för de nämnda tre huvudfallen är att den nedsättning av försäkringsersättningen som kan komma ifråga skall ske enligt en nyanserad regel. Man skall i varje särskilt fall la hänsyn till vilken betydelse som försäkringstagarens handlande faktiskt haft för försäkringsfal­lei. Vidare skall man se lill hur allvariig den oaktsamhet - eller kanske t.o.m, det uppsåt - är som försäkringstagaren visat. Som regel skall bara grövre oaktsamhet föranleda nedsättning, även om lagens avfattning är sådan att.

Prop. 1979/80:9

5

vid speciella typer av försäkring, villkor som ställer högre krav på visad aktsamhet skall kunna godias. Även försäkringstagarens behov av ersättning aren omständighet som kan beaktas. Tanken är alt reglerna om nedsättning skall lillämpas återhållsamt vid skador som pä elt avgörande sätt påverkar försäkringstagarens sociala silualion - t, ex, om hans hus och hem totalför­störs genom brand, I den mån nedsänning kommer i fråga skall alltså denna ske efter en allmän skälighetsbedömning under hänsyn till samfliga omstän­digheter i del enskilda fallet. Härigenom bryter den föreslagna konsument­försäkringslagen med gällande lags syslem som ofta leder til att en stel allt-eller-intet-regel tillämpas.

En ämne som ligger nära det nu behandlade är vilken verkan det skall få att försäkringstagaren i samband med skaderegleringen, dvs, efter ett inlräffat försäkringsfall, lämnar orikliga uppgifter för alt pä det sättet orättmätigt tillskansa sig högre försäkringsersättning än han har rätt lill, I den mån del är skäligt kan i sådant fall enligt förslaget även den ersättning till vilken försäkringstagaren i och för sig skulle ha varit berättigad sättas ned (24 S), Bestämmelsen tillåter alltså att en civilrättslig sanklion drabbar den som försöker bedra sig lill för hög försäkringsersättning, men utgör å andra sidan eu hinder mol alllför långtgående och rigorösa villkor på denna punkt.

Såsom konsumentförsäkringslagens bestämmelser om nedsättning är avfattade ger de förhållandevis stort utrymme för en fri bedömning efter skälighet. Avsikten är emellertid att de främst skall ses som de allmänna ramar inom vilka mer preciserade föreskrifter kan uppställas i villkoren. Vid utformningen av detaljerade försäkringsvillkor-eventuelll i samverkan med kontrollerande myndigheter - blir sålunda lagens allmänna principer för skälighetsbedömningen närmasl vägledande, och avsikten är inte att de ulan vidare preciseringar skall tas in bland villkoren för försäkringen.

Särskilda problem uppstår när försäkringsfallets bedömning blir beroende av handlande inte från försäkringshavaren själv utan från någon honom närstående som har ekonomisk gemenskap med honom i fräga om den försäkrade egendomen, Konsumentförsäkringslagen lar upp ämnet genom en regel om när identifikation fär ske (22 S) liksom även en regel om vilken betydelse som skall tillmätas handlande frän den som är underårig eller psykiskt störd (23 S),

Den föreslagna konsumentförsäkringslagen innehåller ocksä regler om underförsäkring (25 S), dubbelförsäkring (26 S), skadereglering (27 och 28 SS) och preskription (29 S) samt några huvudsakligen tekniska regler angående de krav som skall ställas på olika meddelanden från försäkringsgivaren (30 S), Däremol har kommittén inte funnit det lämpligl att i lagen la upp några särskilda regler om hur värdering av skadad egendom eller annan föriust skall ske ulan nöjt sig med alt erinra om aU försäkringsvillkoren skall innehålla regler om detta tekniskt komplicerade ämne.

Enligt de direktiv som kommittén erhållit skall den inte bara föreslå allmänna regler som direkt avser alt stärka konsumenternas ställning utan även överväga införandel av vidgade möjligheter till offentlig kontroll över hur försäkringsvillkor, bl, a, de som bestämmer försäkringens omfauning, är utformade. Kommittén föreslår därför, vid sidan av konsumentförsäkrings­lagen, att en generalklausul införs i lagstiftningen, enligt vilken, för försäkring som tecknas av konsument, premie och andra försäkringsvillkor

Prop. 1979/80:9

6

skall vara skäliga och i övrigi motsvara försäkringstagares och försäkrings­havares intresse av en ändamålsenlig försäkring. Avsikten är att denna bestämmelse skall utgöra underiag för en fortlöpande granskning frän myndigheternas sida av hur de försäkringar som erbjuds konsumenterna är utformade.

Bland de synpunkter som tas upp i kommitléns överväganden kan bl, a, nämnas följande. De regler som ges i konsumentförsäkringslagen är visser­ligen tvingande, men de ger ofta avsevärl svängrum för all försäkringsbo­lagen skall kunna utforma villkor som tar hänsyn til de särskilda behoven vid vissa speciella försäkringstyper eller i viss speciella situationer. Myndighe­ternas kontroll skall i sädana fall uigöra ett värn mol atl bolagen går utöver de ramar som de tvingande reglerna ställer upp, men också mot att den frihet som sälunda finns utnyttjas pä ett överdrivet eller orättmätigt sätt. För många områden saknas uttryckliga bestämmelser i den tvingande lagen. Detta får emellertid inte tas till intäkt föratt försäkringsgivarna inom sådana områden skulle ha fullständig frihet att föreskriva vilka villkor de än önskar. Delta gäller t. ex, för värderingen av skadad egendom och, inte minst, för avgränsningen av de risker som försäkringen täcker. Enligt den föreslagna övergripande bestämmelsen är del inte tillräckligt att villkor som inte är skäliga mönstras ut. Det kravet skall också kunna ställas att försäkringarna tillfredsställer försäkringstagarens intresse och behov av ett ändamålsenligt försäkringsskydd.

Kommittén föreslår inte några regler om vilka myndigheter som skall handha kontrollen av att försäkringsvillkor överensstämmer med de krav som uppställs i den föreslagna generalklausulen. En diskussion förs dock i betänkandet (7 kap.) om olika tänkbara lösningar och om de fördelar som står att vinna med olika organisatoriska modeller, inom vilka försäkringsinspek­tionens respektive konsumentverket/KO:s sakkunskap kan komma till utnyttjande. Eftersom den föreslagna generalklausulen kan betraktas som en näringsrättslig regel rörande privatförsäkring har kommittén låtit bestäm­melsen fö sin plats i lagen om försäkringsrörelse (283 a S) i avvaktan på kommande överväganden beträffande de organisatoriska frågorna. Ställ­ningstaganden i organisationsfrågor kan givetvis motivera andra rättstek­niska lösningar, exempelvis införande av en motsvarighet till avtalsvillkors­lagen.

Prop. 1979/80:9

7

Bilaga 2

Försäkringsrättskommitténs lagförslag

1 Förslag till Konsumentförsäkringslag

Härigenom föreskrives följande.

Inledande bestämmelser

1        § Denna lag gäller hem-, villa-, fritidshus-, rese-, motorfordons- och

bätförsäkring samt olycksfalls- och sjukförsäkring som av konsument

tecknas hos enskild försäkringsgivare,

Lagen gäller ej försäkring för vilken grunder skall upprättas enligi lagen (1948:433) om försäkringsrörelse eller försäkring som grundas pä grupp- eller kollektivavtal.

För trafikförsäkring gäller lagen i den män annat ej är särskill föreskrivet om sädan försäkring,

2        § Försäkringsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är

lill nackdel för konsument eller som strider mot tvingande bestämmelse i

lagen (1927:77) om försäkringsavtal är utan verkan mol konsumenten om ej

annat anges.

För försäkring som omfattas av denna lag gäller i förhållande till tredje man bestämmelser därom i lagen om försäkringsavtal.

Om premie och andra försäkringsvillkor ges föreskrifter i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse och lagen (1972:262) om understödsföreningar.

3        § Med försäkringsgivare förstås i denna lag den som åtager sig alt ge skydd

vid försäkringsfall. Försäkringstagare är den som hos försäkringsgivare

tecknar försäkring. Den vars intresse försäkras mot skada kallas försäkrings­

havare. Med försäkrad förstås den på vars person olycksfalls- eller sjukför­

säkring är tecknad.

Information om försäkring

4        § Försäkringsgivare är på begäran av konsument skyldig att beträffande av

honom tillämpade premiesatser och försäkringsvillkor lämna sådan uppgift

som är av betydelse för bedömning av kostnaden och omfattningen av viss

försäkring.

Prop. 1979/80:9

8

Rätt till försäkring

5        § Konsument har rält att leckna försäkring som försäkringsgivare till­

handahåller allmänheten, såvida ej med hänsyn till risken för försäkringsfall,

den sannolika skadans omfattning eller eljest särskilda skäl föreligger mot att

meddela försäkring.

Försäkringslid och försäkringsgivares ansvarighet

6

§ Den tid för vilken försäkring tecknas (försäkringstid) för, om ej särskilda skäl föranleder annat, ej översliga etl år. Vid olycksfalls- eller sjukförsäkring får försäkringstiden dock vara längre.

7

§ Försäkringstiden böriar, om annal ej avtalas eller framgår av omständig­heterna, klockan noll dagen efter den då försäkringstagaren avgav med­delande lill försäkringsgivaren alt han ville teckna viss försäkring. 1 fall som avses i 13 S andra styckel böriar försäkringstiden dock ej förrän klockan noll dagen efter den då premien betalades.

Försäkringstiden för förnyad försäkring börjar vid den tidigare försäkrings-tidens slut.

8        § Försäkringsgivarens ansvarighet inträder, om ej annal avtalas, vid

försäkringstidens börian och varar lill försäkringsiidens slut eller lill dess

försäkringen på grund av uppsägning eller enligt denna lag upphör att

gälla.

Uppsägning och förnyelse av forsäkring

9        § Vill försäkringstagaren all försäkring, som annars skulle förnyas enligt

12 S,skall upphöra vid försäkringstidens slut skall han dessförinnan säga upp

denna.

Faller försäkringsbehovei bort eller inträffar annan liknande omständighet under försäkringstiden för försäkringstagaren säga upp försäkringen för omedelbart upphörande.

10      § Försäkringsgivaren för lill annan tidpunkt än försäkringstidens slut säga

upp försäkringen för upphörande eller för ändring av försäkringsvillkoren

endasl om försäkringstagaren eller försäkringshavare grovt åsidosatt förplik­

telse eller eljest synneriiga skäl föreligger.

Uppsägning för verkan fjorton dagar efler den dag då försäkringsgivaren avsände meddelande därom.

11      

§ Försäkringsgivaren för lill försäkringstidens slut säga upp försäkringen

för upphörande, om han har särskilda skäl att icke längre meddela försäkring,

eller för ändring av försäkringsvillkoren vid förnyad försäkring.

Vill försäkringsgivaren säga upp försäkringen enligt försia siycket skall han avsända meddelande därom senast fjorton dagar före försäkringstidens slut.

Prop. 1979/80:9

9

12      § Har ej uppsägning enligt 9 eller 11 S skett till försäkringstidens slut och

betalar försäkringstagaren fordrad premie, förnyas försäkringen på oföränd­

rade villkor för tid molsvarande den senasi gällande försäkringsliden. Betalas

ej premien förnyas försäkringen pä oförändrade villkor till dess den upphör på

grund av försäkringsgivarens uppsägning eller försäkringstagaren tecknar

motsvarande försäkring hos annan försäkringsgivare.

Har uppsägning sketl för ändring av försäkringsvillkoren och betalar försäkringstagaren fordrad premie förnyas försäkringen för den lid och på de villkor som försäkringsgivaren erbjudit. Betalas ej premien förnyas försäk­ringen för tid enligt försia siycket andra meningen men på de erbjudna villkoren.

Framgår av avtalet eller omständigheterna att försäkringen skulle avse endasl viss försäkringstid förnyas den ej.

Premies betalning

13      § Försia premie skall betalas inom fjorton dagar efter den dag då

försäkringsgivaren avsände meddelande med krav på premien.

Försia slyckel gäller ej försäkring som tecknas genom att försäkringsta­garen betalar premien eller vars giltighet eljest förutsätter alt premien betalas senast vid försäkringstidens börian.

14      § Premie för förnyad försäkring förfaller till betalning den dag då den nya

försäkringstiden böriar. Har särskilda premieperioder avtalats förfaller

delpremie till betalning den första dagen i varie sådan period.

Meddelande om premies förfallodag skall avsändas till försäkringstagaren senasi en månad före förfallodagen. Avsändes meddelandet senare förskjutes förfallodagen i motsvarande män.

15      § Betalas ej premie i rätt tid för försäkringsgivaren säga upp försäkringen

för upphörande. Försäkringen upphör, om premien ej betalats dessförinnan,

fiorton dagar efter den dag då meddelande om uppsägningen avsändes.

Betalas premie efter det försäkringen upphört anses försäkringstagaren därigenom ha begärt ny försäkring från klockan noll dagen efler den dä belalningen skedde. Vill försäkringsgivaren icke meddela sädan försäkring skall han avsända underrättelse därom inom fjorton dagar frän den dag dä han mottog betalningen. Sker det ej anses ny försäkring vara tecknad,

16

§ Premieförhöjning, som föranlelts av att försäkringstagaren under försäkringstiden begärt ändring av försäkringen, eller annan lilläggspremie skall betalas inom fjorton dagar efter den dag då försäkringsgivaren avsände meddelande med krav på lilläggspremien. Sker ej betalning i rält tid för försäkringsgivaren räkna om försäkringsliden för den ändrade försäkringen med hänsyn till den premie som har eriagts. Sedan underrättelse härom avsänts till försäkringstagaren skall försäkringen gälla med den sålunda förkortade försäkringsliden.

17

§ Är försäkringstagaren förhindrad atl belala premie i rätt tid beroende på all han drabbats av allvarlig sjukdom, berövats friheten eller ej erhållit

Prop. 1979/80:9

10

pension eller intjänad lön från huvudsaklig anställning eller på grund av alt annan liknande oväntad händelse inträffal, fortsätter, även om uppsägning sken, försäkringen atl gälla till dess hindret fallit bort eller dröjsmålet varat under mer än tre månader. Avser premien förnyad försäkring gäller därvid försäkringen på villkor enligt 12 S-

18      § Upphör försäkring före försäkringstidens slul tillgodoräknas försäk­

ringsgivaren den premie som skulle ha utgått om försäkringen ursprungligen

tecknats för den tid under vilken den gällt. Gällde försäkringen på grund av

förnyelse enligt 12 S tillgodoräknas försäkringsgivaren dock ej större del av

premien än som svarar mot den tid under vilken försäkringen gällt,

I den mån högre premie har betalats än försäkringsgivaren enligt försia styckel får tillgodoräkna sig, är försäkringstagaren berättigad att återfö överskjutande belopp.

Nedsättning av försäkringsersättning

19

§ Har försäkringstagaren när försäkringen tecknades uppsåtligen eller av oaktsamhet som ej är ringa lämnat oriktig uppgift eller förtigit omständighet av vikt, för försäkringsersättning sältas ned i den mån del är skäligt med hänsyn till det verkliga förhållandets betydelse för försäkringsfallet eller omfattningen av skadan, graden av vållande, behovet av ersättning och omständigheterna i övrigi,

20

§ Försummar försäkringshavare eller försäkrad atl iakttaga vad som åligger honom enligt försäkringsvillkoren för försäkringsersättning sättas ned i den mån det är skäligt med hänsyn till försummelsens betydelse för försäkringsfallei eller omfattningen av skadan, graden av vällande, behovet av ersättning och omständigheterna i övrigt,

21

§ Framkallas försäkringsfall uppsåtligen av försäkringshavare eller försäkrad utgår ej försäkringsersättning till honom, såvida ej särskilda skäl föreligger. Sker det genom oaktsamhet som ej är ringa för försäkringsersätt­ning, såvida ej försäkringen avser skadeståndsskyldighel, sättas ned i den mån det är skäligt med hänsyn lill graden av vållande, behovel av ersättning och omsiändigheterna i övrigt,

22

§ Med försäkringshavare i 20 och 21 SS jämställes den som handlar med hans vetskap och vilja eller som med honom har väsentlig ekonomisk gemenskap i fråga om den försäkrade egendomen,

23

§ Vad som föreskrives i 19-22 SS gäller ej om den, vars handlande eljest skall föranleda alt försäkringsersättning sättes ned eller ej utgår, var i sådant sinnestillstånd som avses i 33 kap, 2 S brottsbalken. Ej heller skall 20-22 SS lillämpas om den som handlandet lägges till last är under lio år,

24

§ Har försäkringshavare efter försäkringsfall i strid mot tro och heder uppgivii, förtigit eller dolt någol av betydelse för bedömning av hans rätl till försäkringsersättning, för ersättningen sättas ned i den män det med hänsyn till omständigheterna är skäligt.

Prop. 1979/80:9

"

Underförsäkring

25 § Skall försäkringsbelopp enligt försäkringsvillkoren motsvara värdet av försäkrad egendom eller annat försäkrat intresse och understiger beloppet i belydande mån detta värde, för försäkringsersättning för skada på egen­domen sällas ned i förhållande till underförsäkringen.

Dubbelförsäkring

26      § Är samma intresse försäkrat mol samma fara hos flera försäkringsgivare

ansvarar varje försäkringsgivare mot försäkringshavaren som om han ensam

meddelat försäkring, Försäkringshavaren för dock ej uppbära högre samman­

lagd försäkringsersättning än som svarar mot skadan. Överstiger summan av

ansvarsbeloppen skadan, fördelas ersättningsskyldigheten mellan försäk­

ringsgivarna efter förhållandet mellan ansvarsbeloppen.

Skadereglering

27      § När försäkringsgivaren får underrättelse om försäkringsfall skall han

utan uppskov vidtaga de åtgärder som kräves för att skadan skall kunna

regleras. Skaderegleringen skall ske skyndsamt och med iakttagande av

försäkringshavarens och annan skadelidandes behöriga intressen.

Försäkringsvillkoren skall innehålla regler om värdering av skadad egendom och av annan föriust lill följd av försäkringsfall,

28      § Försäkringsersättning skall betalas ut senasi en månad efter det

försäkringshavaren anmält försäkringsfallet till försäkringsgivaren och lagt

fram ulredning som med hänsyn till omsiändigheterna skäligen kan begäras

av honom. Beror rält till ersäuning av alt myndighet meddelar visst beslut

eller av att egendom äterslälles eller åieranskaffas, räknas dock tiden från den

dag så sker.

Har försäkringshavaren uppenbarligen rätl till vissl ersättningsbelopp, skall detta betalas ut genast i avräkning pä den slutliga ersättningen,

I fråga om ränta på försäkringsersäuning finns bestämmelser i räntelagen (1975:635),

Preskription

29      § Försäkringshavare förlorar rätten till försäkringsersättning om han inte

inom tre år från del han fick kännedom om att fordringen kunde göras

gällande, och i varie fall inom tio år från det fordringen tidigast hade kunnat

göras gällande, väcker talan mol försäkringsgivaren. Har försäkringshavaren

inom nu angivna tid anmält skadan till försäkringsgivaren skall dock fristen

för talans väckande i intet fall gå till ända tidigare än sex mänader från det

försäkringsgivaren förklarade sig ha tagit slullig ställning till frågan om

ersättning.

Försäkringsgivare föriorar rätt till obetald premie om han inte inom tre månader från premiens förfallodag sagt upp försäkringen för upphörande eller försäkringen av annan anledning inom denna tid upphört att gälla.

Prop. 1979/80:9

12

/Meddelanden till försäkringstagare

30      § Försäkringsgivares uppsägning eller krav på premie eller underrättelse

enligt 15 eller 16 S skall, för all fö verkan enligt denna lag, ske genom skriftligt

meddelande till försäkringstagaren.

Avslår försäkringsgivare konsuments begäran att fö leckna försäkring eller säger han upp försäkring skall han samtidigt ange skälen för sitt beslut samt erinra om vad som skall iakttagas för all beslul skall kunna prövas enligt 32 S-Sker uppsägning för ändring av försäkringsvillkoren skall samtidigt lämnas uppgift om de nya villkor som erbjudes.

31      § Vad som föreskrives! 13,14 och 16 SS om när premie skall betalas, eller i

10 och 11 SS om verkan av uppsägning för ändring av försäkringsvillkoren,

gäller även om det av försäkringsgivaren avsända meddelandet därom icke

kommit försäkringstagaren tillhanda.

Gör försäkringstagaren sannolikt att meddelande från försäkringsgivaren om uppsägning för upphörande försenals eller icke kommit fram på grund av omständighet över vilken han icke kunnat råda, upphör försäkringen vid försening en vecka efter den dag dä meddelandet kom honom tillhanda och senast tre månader efter den dag då meddelandet avsändes.

Prövning av försäkringsgivares beslut

32      § Avslår försäkringsgivare konsuments begäran att få leckna försäkring

och vill konsumenten fö frågan om rätt att teckna försäkring prövad, skall han

inom fiorton dagar från del försäkringsgivarens beslut meddelades honom

väcka talan mot försäkringsgivaren.

Vill försäkringstagare fö giltigheten av försäkringsgivares uppsägning för upphörande prövad skall han väcka talan mot försäkringsgivaren senast vid den tidpunkt då försäkringen annars på grund av uppsägningen och enligt denna lag upphör att gälla.

Väckes lalan enligt denna paragraf skall om ej skäl är däremot rätten före tvistens avgörande inhämta yttrande från försäkringsinspektionen.

Denna lag träder i kraft den

19

De nya bestämmelserna äger tillämpning även på försäkring som tecknats före denna dag, 6-9 SS dock först sedan försäkringen efler lagens ikraftträ­dande förnyats och 19-24 SS endast i den mån försäkringsfallet inträffat efter lagens ikraftträdande.

Prop. 1979/80:9

13

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal

Härigenom föreskrives att 1 S lagen (1927:77) om försäkringsavtal skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lyddse

IS Denna lag äger tillämpning å avtal, varigenom försäkring meddelas av någon som driver försäkringsrörelse.

Vad här stadgas äger icke tillämpning å återförsäkring eller försäkring, som meddelas av allmän sjukkassa eller av erkänd arbetslöshetskassa, ej heller ä avlal, som slutes i enlighet med föreskrifterna i lagen om frivillig statlig pensionsförsäkring eller i lagen om yrkesskadeförsäkring.

Å trafikförsäkring är denna lag Å trafikförsäkring är denna lag

tillämplig i den män annat ej följer av lillämplig i den mån annal ej följer av

vad om sådan försäkring är särskilt vad om sådan försäkring är särskilt

stadgat.

stadgat. / vad mån lagen är tillämplig

å försäkringsavtal som  slutes  med konsument framgår av föreskri fl erna i konsumeniföisäkriiigslagen (0090:00).

Denna lag iräder i kraft den

19

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse

Härigenom föreskrives att i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse skall införas en ny paragraf, 283 a S, av nedan angivna lydelse.

283 a S

För försäkring som tecknas av konsument skola premie och andra försäkringsvillkor vara skäliga och i övrigt motsvara försäkringstagares och försäkringshavares intresse av en ändamålsenlig försäkring.

Denna lag iräder i kraft den

19

Prop. 1979/80:9

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1972:262) om understödsföreningar

Härigenom föreskrives atl 11 S lagen (1972:262) om understödsföreningar skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Understödsförenings stadgar skall vara ägnade att trygga alt föreningen kan fullgöra sina försäkringsutfäs-telser och skall samtidigt tillgodose medlemmarnas intresse av alt kost­nader och villkor för försäkringama är skäliga med hänsyn till förmå­nernas art och omfattning och föreningens förhållanden. Även i övrigt skall stadgarna ha ett för verk­samheten lämpligt innehåll.

Stadgarna skall ange

Föreslagen lydelse

US

Understödsförenings stadgar skall vara ägnade att trygga alt föreningen kan fullgöra sina försäkringsutfäs­telser och skall samtidigt tillgodose medlemmarnas intresse av all kost­nader och villkor för försäkringarna är skäliga med hänsyn till förmå­nernas art och omfattning och föreningens förhållanden saml i övrigi motsvarar medlemmarnas in­lresse av en ändamålsenlig försäkring. Även i övrigi skall stadgarna ha ett för verksamheten lämpligl inne­håll, behållna tillgångar.

Denna lag träder i kraft den

19

5 Förslag till

Lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

Härigenom föreskrives an 17 S trafikskadelagen (1975:1410) skall hanedan angivna lydelse.

17 S

Nuvarande lyddse

Skadelidandes rätt lill irafikskade­ersättning för, utöver vad som anges i denna lag, inskränkas endast på grund av omständighet som har inträffat efler skadehändelsen och som enligt lagen (1927:77) om försäkringsavtal kan medföra be­gränsning av försäkringsgivarens skyldighet all utge försäkringsbe­ lopp.

Föreslagen lyddse

Skadelidandes räu till Irafikskade­ersättning för, utöver vad som anges i denna lag, inskränkas endasl på grund av omständighet som har inträffal efter skadehändelsen och som enligt lagen (1927:77) om försäkringsavtal eller konsumentför­säkringslagen (0000:00) kan medföra begränsning av försäkringsgivarens skyldighel all utge försäkringsbe­lopp.

Denna lag träder i kraft den

19

Prop. 1979/80:9

15

6 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän

Härigenom föreskrives atl 3aS lagen (1929:145) om skiljemän skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

3aS

1 tvist mellan näringsidkare och konsument rörande vara eller tjänsl som tillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk får före tvistens uppkomst träffat avtal att tvist skall hänskjutas till skiljemän utan förbehåll om rätt för parterna alt klandra skiljedomen ej göras gällande, om tvisteföremålets värde ej är högre än som anges i 1 S lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden.

Första siycket gäller ej om tvisten        Första styckel gäller ej om annat rör avtal mellan försäkringsgivare och     följer   av   Sveriges   internationella försäkringstagare och ej heller om     förpliktelser, annat följer av Sveriges internatio­nella förpliktelser.

Denna lag träder i kraft den

19

Prop. 1979/80:9

16

Bilaga 3

Sammanställning av remissyttrandena över försäkringsrättskom­mitténs betänkande (SOU 1977:84) Konsumentförsäkringslag

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgells av Svea hovrätt, brottsförebyggande rådet, riksrevisionsverket, försäkringsinspektionen, statskontoret, konsumentverkel/KO, marknadsdomstolen, näringsfrihets­ombudsmannen, länsslyrelsen i Gävleborgs län, konsumenttjänsiutredning-en, Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänslemännens ceniralorganisalion (TCO), Centralorganisationen SACO/SR, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges advokatsamfund. Svenska försäkringsbolags riksförbund, Folksam, Kooperativa förbundet, Kungl. automobilklubben (KAK), Motor-förarnas helnykterhetsförbund. Motormännens riksförbund, Sveriges Villa-ägarelorbund, Husmodersförbundel Hem och Samhälle, Båtorganisationer­nas försäkringskommitté. Svenska aktuarieföreningen, Försäkringsjuridiska föreningen, Sveriges domareförbund. Lantbrukarnas riksförbund (LRF) och dispaschören Kaj Pineus.

LO har bifogat yttrande av Försäkringsanslälldas förbund, medan SACO/ SR har bifogat yttrande av Jurist- och Samhällsveiareförbundei.

Yttranden har dessulom inkommit från Utländska försäkringsbolags förening, Försäkringstjänstemannaförbundei och Försäkringstagarnas riks­förbund.

I det följande återges yttrandena i oavkortat skick under olika avsnitt. Yttrandena från Svenska försäkringsbolags riksförbund och Folksam redo­visas dock bara i korthet. De bifogas i sin helhet som bilagorna 3:1 och 3:2.

Prop. 1979/80:9

17

1         Allmänna synpunkter

1.1 Svea hovrätt:

Försäkringsavtalslagen, som tillkommit i nordiskt samarbete, överens­stämmer i alll väsentligt med molsvarande lagar i Danmark, Finland och Norge. Enligt direktiven skall även försäkringsrältskommitténs arbete försiggå i nordiskt samarbete. 1 de övriga nordiska länderna bedriver också motsvarande kommittéer utredningsarbete. Den norska kommittén avser inte att prioritera konsumentskyddet på det sätt den svenska kommittén gjort utan avser alt i elt sammanhang lägga fram ett förslag till en ny försäkrings­avtalslag. Denna avses enligt uppgift komma alt innehålla vissa särregler för konsumentförsäkringar. Inte heller i Danmark och Finland synes man f n. ha några planer på alt genomföra en särskild lag om konsumentförsäk­ringar.

En nordisk samordning av arbetet på en ny försäkringslagstiftning är enligt hovrättens mening önskvärd. De skäl som talar för alt försäkringslagstift­ningen bör vara enhetlig i de nordiska länderna synes dock inte vara lika starka när det gäller konsumentförsäkring. Om särskilda regler lill skydd för konsumenter i försäkringsförhållanden bedöms som nödvändiga och bråd­skande i något nordiskt land, torde därför önskvärdheten av nordisk enhetlighet väga mindre tungt som argument mol en speciallagstiftning pä området.

Som hovrätten senare skall beröra synes emellertid behovet i Sverige av sädana specialregler för närvarande vara betydligt mindre angeläget än när kommittén erhöll sina direktiv. Större vikt måste därför fästas vid det generella önskemålet an behålla och vidareutveckla en enhetlig civilrättslig lagstiftning och rättspraxis i de nordiska länderna. Del är enligt hovrättens mening av både ideella och praktiska skäl angelägel att slå vakt om de betydande resultat i delta avseende som har uppnåtts under 1900-lalei. Hovrätten vill särskilt framhålla att försäkringsrätten är etl specialiserat rättsområde som i varie nordiskt land behärskas bara av en begränsad krets av jurister. En breddning av de erfarenheier och synpunkter som läggs lill grund för lagstiftningen är därför i hög grad önskvärd. Den framtida rätts­utvecklingen gagnas även av att rättspraxis och rätlsvetenskaplig diskussion från fiera länder, byggd pä en i säväl sakligt som formellt avseende enhetlig lagstiftning och en gemensam grundsyn, finns tillgänglig.

Enligt dfrektiven för den svenska kommittén har denna haft i uppdrag alt med förtur behandla sådana allmänna regler som direkt avser all stärka konsumenternas ställning. Mot bakgrunden av att man i de övriga nordiska länderna inte synes vara inställd på att följa denna linje för uppläggningen av arbetet bör man enligt hovrättens mening från svensk sida värdera frågan på nytt i ljuset av den utveckling som ägt rum under de senaste åren. Det framstår som beklagligt om man, utan all starka skäl föreligger, frän svensk sida nu skulle bryta den nordiska enhetlighet pä försäkringslagsliftningens område som har funnits i drygt femtio är genom att - trots atl lagstiftnings­arbete pågår i de andra nordiska länderna enligt i huvudsak samma riktlinjer som i Sverige - genomföra en särskild lagstiftning om konsumentförsäk­ringar.

Som förut antytts vill hovrätten ifrågasätta om det för närvarande föreligger ell starkt behov av särskilda regler lill skydd för konsumenterna. FAL uppfyller visseriigen  inte de krav som bör uppställas på en modern

2 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

18

försäkringslagstiftning. Lagen bör därför göras lill föremål för översyn, ett arbete som ocksä pågår i kommittén. Flertalet av de regler i FAL som är tillämpliga pä konsumentförsäkringar är emellertid dispositiva och ersätts i praktiken av de av försäkringsbolagen utarbetade försäkringsvillkoren. Såsom framhålls i belänkandet har, sedan kommittén tillsattes, inom försäkringsbranschen utarbetats Allmänna bestämmelser av är 1976 för hem-, villa-, fritidshus-, rese-, motorfordons- och bätförsäkringar, vilka tillämpas av samtliga bolag sedan den 1 juli 1976. De allmänna villkoren för de viktigaste konsumentförsäkringarna har härigenom moderniserats och i hög grad anpassats lill konsumenternas behov. Enligt hovrättens mening kan det därför inte för närvarande anses föreligga något omedelbart behov av atl genomföra en särskild lagstiftning om konsumenlförsäkringar. Den allmän­na översynen av FAL som pågår bör därför kunna avvaktas.

Självfallel kan det vara önskvärt att ytterligare förbättra konsumenternas ställning ulöver vad som följer av 1976 års allmänna bestämmelser och försäkringsbolagens praxis. Detta gäller t. ex. de villkor som reglerar premiebetalning. Sädana ändringar torde emellertid kunna åstadkommas på frivillighetens väg genom de kontakter som redan har etablerats mellan konsumentverket, försäkringsinspektionen och försäkringsbranschen. Det får antas alt försäkringsräuskommiliéns förslag och de motiveringar som har anförts för dessa därvid får stor betydelse. Även laglekniska skäl talar enligt hovrättens mening för all man avvaktar den allmänna översynen av FAL. Bl. a. kan framhållas att ett stort antal av de föreslagna bestämmelserna är av den karaktären att de bör göras tillämpliga inte bara pä konsumentförsäk­ringar utan pä försäkringar i allmänhet och således bör tagas in i FAL i samband med den allmänna revisionen av denna lag. Härigenom skulle man för övrigi till stor del undgå de gränsdragningsproblem som det nu framlagda lagförslaget ger upphov till genom atl detta gäller enbart till förmån för konsumenter medan andra grupper, t. ex. hantverkare och andra småföreta­gare, kan ha samma behov av det skydd som lagreglerna är avsedda att ge. De specialbesiämmelser för konsumentförsäkringar som därefter kan behövas synes inte vara flera än att de, med hänsyn lill sitt nära samband med de generellt tillämpliga reglerna i FAL, bör tagas in där.

På anförda skäl avstyrker hovrätten all lagförslagel läggs till grund för lagstiftning och förordar i stället all den allmänna revisionen av FAL avvaktas.

1.2 Brottsförebyggande rådet (BRA):

BRÅ delar i allt väsentligt kommitténs uppfattning om de intresseavväg­ningar som bör ske vid utformningen av regler om konsumeniförsäkring. Också BRÅ finner det vara en rimlig utgångspunkt att skyddsinlressel är det primära vid denna typ av försäkringar. Det är däremot från brollsförebyg­gande synpunkt ej godtagbart om hänsynen lill detta intresse drivs dithän att försäkringstagarna ej finner anledning vidta preventiva åtgärder beträffande sin egendom. Även rent allmänt vore det olyckligt om försäkringstagarna genom att ge avkall på aktsamheten orsakar ett ökat anlal skadefall. En utveckling som nu antytts skulle dessutom kunna få till följd att ekonomiskt sämre ställda grupper pä grund av ökade premiekosinader tvingas avslå från försäkringsskydd. Skyddsintresset skulle härigenom i själva verket molver­kas.

Prop. 1979/80:9

19

1.3 Riksrevisionsverket (RRV):

RRV ställer sig i princip positiv lill tanken all genom en utbyggd lagsliftning stärka konsumenternas ställning gentemot försäkringsgivarna.

Del mäste ses som angelägel att den lagsliftning som reglerar relationerna mellan försäkringstagare och försäkringsgivare är anpassad till dagens värderingar. Vidare ser RRV det som fördelaktigt att vissa specificerade, enhetliga och tvingande regler inom del berörda området lagfästes så all parterna vid en tvist kan stödja sig på en klar och fast rättsgrund. Då nuvarande bestämmelser i försäkringsavtalslagen inte fyller dessa krav bör den omarbetas eller som kommittén föreslår kompletteras med en särskild konsumentförsäkringslag.

1.4 Försäkringsinspektionen:

Det lorde med fog kunna påstås, att inom svensk skadeförsäkringsverk­samhet branschens produkter på konsumentområdet är goda och konsu­menlanpassade, även om de som alll annat kan bli bättre. Produkternas ytiergränser och sammansättningen av riskskyddet är alltid föremål för förskjutningar och löpande diskussion mot bakgrunden av förändringar i allmänhetens önskemål, behov och betalningsvilja. Pä ell häll aktualiserade goda idéer fär endast övergångsvis konkurrenseffekter, eftersom de snabbt accepteras av andra förelag. Över tiden tenderar produkterna mol likhet -vilket frän många synpunkler är att betrakta som en fördel - utan att konkurrensens produktskapande kraft går förlorad.

Klart är, atl försäkringsfall på grund av skadeförsäkringsavtal, där skade­regleringen oftast bygger pä en värdering och inte bara består i utbetalande av etl i avtalel angivet försäkringsbelopp, läll kan leda lill vissa friktioner. Skadeförsäkringsavialets ytiergränser är av naturiiga skäl något oskarpa, vilket likaledes i och för sig läll aktualiserar motsättningar. Den helt övervägande skademängden regleras emellertid ulan att något gnissel mellan parterna uppslår.

Verksamhelen synes därför i slort handhas med den smidighet, som sakens natur och konsumenternas intresse kräver och i en stark känsla av ansvar inför uppgifterna.

Premiekoslnaderna böriar dock upplevas som en belastning. De betydande prishöjningarna under 1970-talel har gjort det nödvändigl atl skära ned standardprodukternas omfattning i ej oväsentlig grad för att konsumenterna skall kunna och vilja behälla elt rimligt försäkringsskydd lill vad man anser vara ell överkomligt pris. Vid en dylik beskärning av produkterna, som lidigare tenderade mot ett allriskbetonat skydd, vidgas helt naturiigt konfliktytan mellan parterna i försäkringsförhållandet. I valet mellan att tillhandahålla ä ena sidan oförändrade produkter lill premier som alltför mänga upplever som för höga och som därför leder lill beständsminskning och å andra sidan "bantade" produkter till priser, som flertalet konsumenter dock kan och vill betala, har den senare lösningen ofta framstått som det bättre alternativet. Under senare lid har försäkringsbolagen strävat efler att öka konsumenternas valfrihet genom att vid sidan av slandardsortimentel, som på sina häll erbjudit skilda skyddsnivåer, på marknaden föra ut billigare produktvarianter, hittills främst markerade av på skilda säll utformade högre självrisker.

Försäkringsbolagen är i hell övervägande utsträckning konsumentägda

Prop. 1979/80:9

20

och självslyrda. I stort sett bedrivs verksamhelen för försäkringstagarnas/ delägarnas räkning ulan någol vinstintresse, vilket bör beaktas vid ställnings­tagande lill frågan huruvida "konsumenlskyddskonstruktioner" på andra marknader bör äga tillämpning även på försäkringsområdei.

Rätlssäkerhelsanordnjngarna för den enskilde konsumenten då del gäller möjligheterna atl ta tillvara sin rätt är utomordentligt goda, även om det på sina häll kan brista i fråga om informalionen rörande deras innehåll. Allmänna reklamationsnämndens försäkringsavdelning, där konsument kan klaga på ersättningsbeslut, är den senaste nyheten pä hithörande område.

Klagomål över själva sättet för handläggningen av ett skadeärende -bristande brevsvar, ovilja att precisera ställningstagande o. d, - kan riktas lill försäkringsinspeklionen,

I det av konsumentverket initierade Kontaktforum har tillskapats en plattform för diskussion mellan branschen och verket såsom företrädare för konsumenterna kring alla konsumentproblem berörande försäkringsområ­det. Försäkringsinspektionen är ocksä representerad i detta organ,

Försäkringstagarkolleklivens ekonomi lider i ständigt växande - om än ej kvantifierbar - utsträckning av bedrägerier, försök till bedrägerier och "saltade" anspråk. Det förefaller inspektionen antagligt att det helt övervä­gande antalet konsumenter i eget premieintresse skulle sätta värde på en mera stram försäkringslagstiftning än en ytligt konsument vänlig, om de hade bättre insikt i vad som sker.

Trots i stort sett goda produkter och en ambitiös skadereglering kommer i den massverksamhet,som försäkring utgör,en och annan konsument i kläm. Han/hon fär inte den ledning genom produkternas och skaderegleringens labyrint, som det rimligen kan ställas anspråk pä. Här spelar den personliga faktorn in och lagstiftning är tyvärr ingen absolut garanti för en bättre ordning. Det är självfallet ytterst angeläget för branschen att ständigt arbeta på informations- och kontaklsystem, som hjälper konsumenten tillrätta.

Försäkringsinspeklionen ställer sig i princip positiv till tanken atl i en konsumentförsäkringslag samla vissa tvingande regler till konsumenternas skydd. Även om de friktioner mellan parterna, som konsumentförsäkrings­lagen främst avser att reglera, i praktiken är mera sällan förekommande -störningarna i relationerna hänför sig främst lill materiell villkorstolkning (omfattningsfrågor), vållandefrågor, medicinska sambandsproblem och värderingsspörsmål - måste det allmänt framstå som riktigt atl söka fö fram enhetliga tvingande regler om avtals ingående och upphörande, premiebe­lalning, förnyelse, nedsättning av försäkringsersäuning m. m. Angelägel är ju att försäkringstagaren vid tvist har en fast rättsgrund att stå på. Numera tillämpade allmänna försäkringsvillkor förefaller inspektionen visseriigen i stort sett tillfredsställande från konsumentsynpunkt men det är naturiigen fullt riktigt att söka minska avståndet mellan allmänt tillämpade försäkrings­villkor och den legala regleringen.

Om statsmakterna finnerdei rimligt att anla en konsumentförsäkringslag av föreslaget innehåll mäste en personalförstärkning av begränsad omfatt­ning äga rum hos försäkringsinspeklionen.

Försäkringsrättskommittén har - "för att det skulle bli möjligt atl inom någorlunda rimlig tid lägga fram förslag till regler som i ett sammanhang tog upp de olika frågor som bedömdes som mest angelägna från konsument-

Prop, 1979/80:9

21

synpunkt" - ansett all de föreslagna reglerna måsle fö sin plals i en särskild fristående lag. Med sill positiva ställningstagande till kommitténs förslag om en konsumentförsäkringslag har inspeklionen icke lagil ställning till frågan om denna lösning är all föredra framför i direktiven antydd möjlighel av speciella regler i lagen om försäkringsavtal. Inspeklionen vill i samman­hanget endast erinra om att man i Norge inriktat arbetet på att i ett sammanhang lägga fram förslag till en helt ny försäkringsavtalslag. I Finland har en kommitté för översyn av lagstiftningen om försäkringsavtal tillsatts först 1977. Dess försia uppgift blir att lämna förslag över vilka områden del fortsatta utredningsarbetet lämpligen bör avse. Först därefter skall kommit­téns uppdrag närmare anges. I Danmark måste arbetet på översyn av lagen om försäkringsavtal - där insatser till konsumenternas skydd prioriteras -samordnas med de harmoniseringssträvanden som pågår inom EG.

1 detta sammanhang vill inspektionen nämna, alt försäkringsavialsrällen icke är harmoniserad inom EG men att etl harmoniseringsarbete på delta område pågår inom EG-kommissionen. Arbetet är på nuvarande stadium inriktat pä att nä identiska formuleringar i de olika ländernas lagar om försäkringsavtal i vad avser vissa fundamentala regler, exempelvis om påföljd av oriktiga upplysningar och om påföljd av underlåten premiebetalning. Etl av kommissionen framlagt direktivutkast har kritiserats för att det - enligt en sträng uppfattning om en gemensam marknad - har karaktären icke blott av minimidirekliv utan även av maximidirektiv, innebärande att länder, som från konsumentsynpunkt skulle vilja gå längre i liberalisering av reglerna, icke fär göra detta. En bättre lösning, menar man frän kriiikerhäll, hade förelegat om direktiven endast angivit minimikrav ifråga om konsument­skyddet eller om direktiven inneburit harmonisering på den högsla nivå som är representerad bland EG-länderna idag. Vad den slutliga lösningen inom EG blir kan man ej nu uttala sig om. Vad man emellertid kan säga är, att en eventuell svensk generell anknytning till EG-reglerna på försäkringsområdei efler genomförda bilaterala förhandlingar kommer atl medföra icke blott omfattande ändringar i den svenska försäkringsrörelselagstiflningen ulan även med stor sannolikhet ingrepp i harmoniseringssyfie på det försäkrings-avialsrätisliga området. Någonting molsvarande del nu framlagda förslaget lill svensk konsumentförsäkringslag torde ej ha diskuterats inom EG.

1.5 Konsumentverket/KO

De civilrätlsliga lagreglerna i den föreslagna konsumentförsäkringslagen avser att tillförsäkra den enskilde försäkringstagaren vissa grundläggande rättigheter i förhållande lill försäkringsgivaren. Vidare syftar lagen till all molverka att försäkringsskyddet för den enskilde undergrävs därigenom atl försäkringstagaren genom biförpliktelser i försäkringsvillkoren åläggs alltför långtgående skyldigheter i olika avseenden. Konsumeniverkei finner uppen­bart alt behov av sädan lagstiftning föreligger.

Konsumentförsäkringslagen har begränsats till alt gälla för vissa viktigare försäkringsformer. De materiella reglerna har till en betydande del karaktären av "minimiregler" och tar sikte på sädana viktigare förhållanden som kan regleras pä elt enhetligt sätt. Ett relativt stort utrymme lämnas sålunda åt avtalsfriheten. Som etl nödvändigt komplement till de civilrätlsliga reglerna föreslås därför en generalklausul av näringsrältslig karaktär, vilken möjliggör vidgad offentlig kontroll av innehållet i villkoren för konsumentförsäk­ring.

Metoden au låta civilrättsliga och näringsrättsliga regler samverka har sin

Prop. 1979/80:9

22

motsvarighet inom andra grenar av konsumenlområdel. Enligt konsument­verkets mening är den av kommittén valda lösningen ägnad att skapa etl tillfredsslällande skydd för konsumenten på försäkringsområdet. Konsu­mentverket anser vidare alt förslagel innebär en lämplig avvägning mellan de frågor som regleras i civilrätlslig ordning och de som överiämnas åt den offentliga kontrollen genom den näringsrättsliga lagstiftningen.

1.6      Näringsfrihetsombudsmannen (NO):

Försäkringsrättskommittén föreslär en särskild konsumentförsäkringslag innehållande bl. a. vissa tvingande regler lill skydd för försäkringslagarna. Lagen skall gälla de försäkringar som privatpersoner vanligen tecknar hos försäkringsbolagen, dock ej livförsäkringar. Den nya lagen skall i allt väsentligt ersätta försäkringsavtalslagen för de ifrågavarande försäkring­arna.

NO vill ifrågasätta om inie den önskvärda lagstiftningstekniken vid fall av denna arl borde vara all låta regler av ifrågavarande karaktär bli en del av den grundläggande lagstiftningen på området. Detta skulle leda till bättre överblick och klarare sammanhang.

Kommitléns förslag i denna del föranleder i övrigt inga principiella erinringar från de utgångspunkter som NO främst har att beakia, nämligen samhällets intresse av att främja en effektiv, fungerande konkurrens inom näringslivet. NO vill instämma i att del även på försäkringsområdet kan finnas anledning atl stärka konsumenternas ställning gentemot näringsid­karna, i detta fallet försäkringsbolagen. Förslaget ligger i linje med annan lagsliftning som tillkommit eller kan förväntas i konsumenlskyddande syfte. Det kan dock framhållas att behovet av konsumentskydd på försäkringsom­rådet måhända inte är lika uttalat som när det gäller vanliga konsumenlköp eller konsumenttjänster eftersom försäkringsbolagen redan omfattas av särskild lagstiftning och tillsyn via försäkringsinspektionen som i sig innebär ett utvidgat skydd för försäkringstagarna i form av soliditets- och skälighets-övervakning samt villkorsgranskning.

Sammanfattningsvis vill NO i huvudsak tillstyrka regler av den art som upptagits i kommitténs förslag till konsumentförsäkringslag men avvisa förslaget om tillägg till lagen om försäkringsrörelse framförallt i den del som gäller myndighetsgranskning av försäkringsvillkorens ändamålsenlighet,

1.7      Länsstyrelsen i Gävleborgs län:

Länsstyrelsen ansluler sig till kommitténs bedömning au det är ändamåls­enligt att företaga en särbehandling av konsumentförsäkringar vid revidering av försäkringsavialslagen. Härigenom gives möjlighet att inom detta rätts­område åstadkomma ett konsumentskydd i god samklang med övrig konsumenträttslig lagstiftning. Sä vitt kan bedömas uppfyller den uppräk­ning av försäkringstyper, som skall omfattas av lagen, de krav som kan ställas på tillräcklig skarp avgränsning. Den valda kombinationen av tvingande civilrättslig lagsliftning och näringsrältslig lagsliftning (villkorsgranskning­en) är väl ägnad att giva dels det grundskydd för konsumenten som eftersträvas, dels den smidighet i myndighetskontrollen under vilken villkorsgranskningen kan förväntas ske.

Sammanfattningsvis tillstyrker länsslyrelsen kommitténs lagförslag.

Prop. 1979/80:9

23

reviderad, samlad försäkringsavialslag eller förbli beslående såsom en separat lag. Konsumenttjänslulredningen har inte underiag för au kunna ta någon mera definitiv ståndpunkt till denna fråga men vill allmänt påpeka, att en samlad lag torde ha betydande företräden framför en separat lag när det gäller regelsystemets samordning och överskådlighet. Efiersom den föreslagna konsumentförsäkringslagen lill slor del behandlar problem som regleras också i den allmänna försäkringsavtalslagen eller i vart fall ligger nära den senares regler medför separatlagslösningar med nödvändighet all man i vissa fall blir nödgad au sammanställa två lagars regelsystem förau nå fram till vad som gäller. Härtill kommer alt de försäkringsiyper som behandlas i det nu framlagda förslaget till konsumentförsäkringslag ter sig så centrala att det framstår som naturligt atl de regleras i den grundläggande lagstiftningen på försäkringsavtalsområdet. Möter det, såsom försäkringsrättskommittén antyder, svårigheter atl i en samlad lag samordna regler för konsumenlför­säkringar och företagsförsäkringar, vill konsumenttjänslulredningen diskus­sionsvis väcka tanken atl del egentligen borde vara de särskilda företagsför­säkringstyperna snarare än konsumeniförsäkringarna som skulle föras till separat lagsliftning.

Inför det långsikliga reformperspektivet hyser konsumentljänstutred-ningen också tveksamhet beträffande den av försäkringsräuskommitién valda metoden atl låta lagreglerna i den föreslagna konsumentförsäkrings­lagen fä karaktär av minimiregler. Visserligen pekar kommittén pä möjlig­heterna atl genom förhandlingar med stöd av näringsrältslig lagsliftning söka uppnå frän konsumentsynpunkt förmånligare regler, men erfarenheterna från tillämpningen av konsumentköplagen förefaller visa all svårigheterna att pä denna väg nå särskilt mycket längre än de lagfästa reglerna är belydande. Det naturiiga ärenligt konsumenitjänsiutredningens mening att lagstiftaren söker lagfästa de regler som vid en samlad bedömning framstår som de ändamålsenligaste normalreglerna. Dessa normalregler bör i den utsträck­ning sä befinns erforderiigt göras tvingande i konsumentförhållanden. Det nu sagda överensstämmer med den uppläggning som konsumenttjänstutred­ningen valt atl ge sitt kommande förslag lill konsumentljänstlag.

De nu framförda, kritiska synpunkterna har som utgångspunkt haft en bedömning av det långsiktiga reformbehovet. Ser man däremot till del i dagens läge föreliggande, mera omedelbara reformbehovet blir konsument-ijänstuiredningens bedömning av lagförslaget en annan. Enligt utredningens mening har försäkringsrättskommittén framlagt goda skäl för alt som en etapp på vägen föreslå genomförandel av särskilda, tvingande regler om konsumentförsäkringar. Att försäkringsbolagen av allt att döma ofta visar kulans vid sin handläggning av ärenden rörande konsumentförsäkringar och sälunda inte lill fullo utnyttjar sin rälisställning enligt gällande försäkrings­villkor, kan enligi konsumenitjänsiutredningens mening inte anses utgöra ett vägande skäl mol införandet av särskild konsumenilagsiiftning om försäkringar. För den enskilde försäkringstagaren är det slor skillnad mellan att kunna stödja sig pä en lagfäst rälisställning och alt vara beroende av försäkringsbolagets välvilja. Molsvarande bedömning har för övrigi redan tidigare gjorts i de lagstiftningsärenden som gällt utbyggd konsumentlagstift­ning.

Konsumenttjänslulredningen tillstyrker sålunda all en särskild konsu­mentförsäkringslag med den huvudsakliga uppläggning som föreslagits i betänkandet nu genomförs. Denna lagsliftning bör dock endast utgöra en etapp pä vägen i det försäkringsrättsliga reformarbetet. Konsumenlförsäk-

Prop. 1979/80:9

24

1.8 Konsumenttjänstutredningen:

Konsumentljänstuiredningen vill inledningsvis understryka betydelsen av all en reformering av den försäkringsrättsliga lagstiftningen kommer till stånd. Den nu mer än femtio år gamla försäkringsavialslagen framstår i många hänseenden inte längre som tidsenlig. Såsom försäkringsräuskom­mitién framhållit ärätskilliga av denna lags bestämmelser i hög grad präglade av de förhållanden som rådde på försäkringsavtalsomrädet vid tiden för lagens utarbetande.

Försäkringsavtalet ulgör en avtalstyp där betydelsen av skydd genom tvingande regler för den underlägsna avtalsparten är särskilt påtaglig. Delta beror såväl på de siarkl standardiserade avtalsvillkoren och de omfattande konkurrensbegränsningar - lill slor del av strukturellt slag - som föreligger inom försäkringsbranschen som på den utsatta ställning försäkringstagaren intar, särskilt sedan försäkringsfallet inträffat. Framför allt gäller det härvid alt skydda konsumenterna i deras egenskap av försäkringstagare. Enligt konsumenitjänsiutredningens mening kunde dock de uttalanden som görs i betänkandet om förhållandet mellan företagarförsäkringar och konsumenl­försäkringar ha gjorts något mer nyanserade (s. 97). Otvivelaktigt intar också de mindre näringsidkarna ofta en påtagligt underiägsen ställning i förhållande till försäkringsgivarna. Det har framgått bl. a. i konsumenitjänsiutred­ningens eget utredningsarbete att näringsidkarnas möjligheter att uppnå ett ändamålsenligt försäkringsskydd har största betydelse förderas möjligheter atl tillmötesgå skadeståndskrav frän konsumenternas sida. Härigenom har också näringsidkarnas försäkringsfrågor en konsumeniskyddsaspeki.

Försäkringsrättskommittén har valt att i ett försia betänkande lägga fram förslag lill en särskild, tvingande konsumenlförsäkringslag med inriktning framför alll pä skadeförsäkringarna. Lagen är inte avsedd att vara uttöm­mande utan an ge regler i vissa hänseenden där kommittén funnit etl reformbehov särskill föreligga. Den lagstiftningsmodell som kommittén vall för tankarna närmasl till konsumentköplagen. Utmärkande för denna lag är atl den utformats såsom etl komplement till allmänna köplagen och att den ger tvingande minimiregler i ett anlal hänseenden där införandet av sådana bedömts som särskill angeläget. På eu i viss mån likartat säu anknyter den föreslagna konsumentförsäkringslagen till den allmänna försäkringsavtalsla­gen. Även konsumentförsäkringslagen ger vad kommittén betecknar som tvingande minimiregler utan anspråk på fullsiändighel (s. 117), Två viktiga skillnader märks dock. Försäkringsavtalslagens regler är sälunda lill stor del tvingande. Konsumentförsäkringslagen har vidare givits en utformning som gör den mer fristående lagtekniskl i förhållande lill försäkringsavialslagen än vad som utmärker förhållandet mellan konsumentköplagen och allmänna köplagen. De nu nämnda, i och försig viktiga, skillnaderna hindrar dock inte att likheterna överväger vad gäller valet av lagstiftningsmodell.

När del gäller alt ta ställning till denna modell vill konsumenttjänslulred­ningen klart skilja mellan sitt ställningstagande lill å ena sidan den lämpligaste utformningen av försäkringsavtalslagsiiftningen i ell längre perspektiv och å andra sidan de lagstiftningsåtgärder som kan anses påkallade i nuläget såsom partiella reformer. Bedömningen ur den förstnämnda aspekten försvåras i viss män av au försäkringsrättskommittén i sitl betänkande inte närmare redovisat hur den tänkt sig au lägga upp det fortsatta utredningsarbetet. Närmasl förefaller kommittén vilja hålla öppet huruvida en konsumentförsäkringslag i framtiden skall arbetas in i en

Prop. 1979/80:9

25

ringslagen bör alltså uppfattas såsom en partiell och tidsbegränsad reform i avbidan på resultaten av det samlade reformarbetet. Självfallel är det i hög grad önskvärt att den nordiska rättsenheten härvid bevaras.

1.9     Landsorganisationen i Sverige (LO):

Enligt LO:s mening befinner sig konsumenterna ofta i ett klart underiäge gentemot försäkringsgivarna. Detta förhållande är orsakat av ett flertal faktorer såsom lagstiftningens utformning på ifrågavarande område, praxis för villkorsutformning och villkorsgranskning, svårigheter för konsumen­terna att bedöma skäligt pris för elt vissl försäkringsskydd osv. LO anser mot denna bakgrund alt en förstärkning av konsumentskyddet på försäkrings­området är helt nödvändig.

På lagstiftningsomrädet är olika vägar tänkbara för alt förstärka konsu­mentskyddet vid försäkringar. En möjlig väg är att korrigera nu gällande lagstiftning i mera konsumentvänlig riktning, en annan väg är alt, som försäkringsrättskommittén enhälligt föreslår, införa en speciell konsumenl­försäkringslag.

På köprättens område existerar idag dels en allmän köplag, dels en speciell konsumentköplag. Inom en snar framtid kommer också förslag atl fram­läggas om införande av en särskild konsumentljänstlag. Enligt LO:s bestämda uppfattning talar också övervägande skäl för atl en speciell konsumentförsäkringslag införs. Bland de skäl som talar för detta vill LO särskilt framhålla följande. Konsumentförsäkringar och företagsförsäkringar är vitt skilda till sin karaktär. Konsumentförsäkringarna är enklare och lättare atl standardisera, medan företagsförsäkringarna är komplicerade och ofta individuellt anpassade. Behovel av disposiliva rättsregler är därför betydligt större vid företagsförsäkringar. Till detla skall läggas att behovet av skyddsregler är avsevärt större vid konsumenlförsäkringar än vid företags­försäkringar, där parterna är mer jämspelta. Skyddsreglerna bör också på sätt som skett i annan konsumentskyddslagsliftning, ges formen av tvingande minimiregler. LO tillstyrker därför atl en speciell tvingande konsumentför­säkringslag införs.

Enligt LO:s mening borde föreslagna bestämmelserna i konsumentförsäk­ringslagen i huvudsak kunna läggas lill grund för lagstiftning.

1.10    Försäkringsanslälldas förbund (FF):

Försäkringsavialslagens regler kan anses utgöra den ram inom vilken försäkringsvillkoren skall utformas. Genom att lagen härrör ända från 1927 har utvecklingen sä atl säga gäll förbi lagen.

I praxis har förmånligare bestämmelser tillämpats vilket 1976 ledde lill an försäkringsbolagen fastställde gemensamma allmänna bestämmelser beträf fande avtalsvillkoren.

Under åren har ocLså ett fiertal "konsumenlorgan" tillkommit som stöd för försäkringslagarna.

Med hänvisning till innehållet i det nu framlagda förslaget till konsumenl­försäkringslag, ifrågasätter vi starkt om det verkligen är nödvändigt att stifta en ny lag för att i dessa avseenden ge försäkringstagarna ett ökat skydd. Detta allrahelst som skyddet inte gäller alla försäkringstagare och därmed innebär ell definieringsproblem av vad som är eller inte är "konsumentförsäkring". FF anser därför att de bestämmelser belräffande ökat konsumentskydd i

Prop. 1979/80:9

26

fråga om rält att erhålla försäkring, verkan av obetald premie och oriktig uppgifl mm. bör kunna införas i en omarbetad försäkringsavtalslag.

Med hänsyn härtill avstyrker FF förslagel om au en ny konsumentförsäk­ringslag inrättas.

1.11 Tjänstemännens centralorganisation (TCO):

TCO vill inledningsvis framhålla den särskilda vikt som försäkringstjän­ster har i jämförelse med andra varor och tjänster. De föriuster som kan uppstå för den enskilde är här av helt annal slag än vad som gäller för de flesta varor och tjänster. Det är därför angeläget all inte luckor finns i försäkrings­skyddet. Sädana luckor kan uppstå av flera olika anledningar. En sådan anledning är alt den enskilde överhuvudtaget inte har någon försäkring. En annan sådan anledning är att villkoren är utformade på ett sådant sätt au luckor med lätthet kan uppstå. En tredje sådan anledning kan vara att det finns ell väsentligt utrymme för olika tolkning av de regler som gäller och au försäkringsbolagens tolkning och allmänhetens tolkning inie står i överens­slämmelse. Dessa förhållanden talar för all en särskild tvingande konsu­menlförsäkringslag införs i enlighet med utredningens uppfattning. De svårigheter som kan uppslå därför au konsumeniförsäkringarna inte alltid är entydigt urskiljbara bedömer TCO vara av mindre betydelse. TCO tillstyrker därför atl en särskild konsumenlförsäkringslag stiftas avseende försäkrings­typerna hem-, villa-, fritidshus-, rese-, motorfordon- och båtförsäkring saml olycksfall och sjukförsäkring.

1.12   Centralorganisationen SACO/SR:

SACO/SR instämmer i remissyttrandet under 1.13.

1.13   Jurist- och Samhällsvetareförbundet (JUS):

JUS finner atl kommittén utomordentligt väl har utrett behovel av förstärkt konsumentskydd inom försäkringsområdet och tillstyrker i allt väsentligt förslaget.

1.14   Svenska arbetsgivareföreningen (SAF):

Under senare år har den enskilde som konsument erhållit ett alltmer omfallande skydd lagstiftningsvägen. Exempel härpå är konsumentköpla­gen, marknadsföringslagen och avialsvillkorslagen. Samhällsutvecklingen har också medfört att den enskilde individen i allt högre grad kräver au kunna påverka sin egen situation och utan myndighets reglering få avgöra vad som bäst passar hans behov. Till skillnad från annan konsumentskyddslag föreslår kommittén inte enbart regler till konsumentens skydd utan även regler om lämplighetsprövning av produktutbudet. Kommittén framhåller att lagstift­ningen måste syfta till alt understödja alt konsumenterna erhåller en god försäkring till rimligl pris. Rem principiellt vill SAF framhålla att detta syfte bäst nås genom att försäkringsbolagen i konkurrens med varandra har möjlighel au fritt erbjuda konsumenten olika försäkringsaliernaliv.

Gällande lag om försäkringsavtal är från 1927. Huvudsyftet med lagen var att genom tvingande regler ge försäkringstagaren/konsumenten skydd mot

Prop. 1979/80:9

27

alltför hårda påföljder om försäkringsavtalels villkor åsidosaties. Den praktiska tillämpningen av lagen synes ha blivit allt mer konsumentvänlig när det gäller följderna av dröjsmål med premiebetalning, brott mol säkerhetsföreskrifter, regressrätt m. m. Denna praxis har fastlagts genom atl försäkringsbolagen numera tillämpar Allmänna Bestämmelser 1976, vilka utarbetats gemensamt av försäkringsbolagen. Vad som fakiiski gäller för konsumenten i försäkringshänseende återfinnes följaktligen inte i lagen utan i Allmänna Bestämmelser. Del framstår därför som en brist i uiredningen alt behovel av skydd för konsumenten har analyserats med utgångspunkt från lagen om försäkringsavtal och inte från Allmänna Bestämmelser. Inte heller har kommittén redovisat i vad mån kommitténs förslag faktiskt skiljer sig från reglerna i Allmänna Bestämmelser.

Inom försäkringsområdet finns - lill skillnad från andra områden där behov av konsumentskydd aort sig gällande - genom försäkringsinspek­tionen ett väl fungerande kontrollsystem. Även det 1975 upprättade kontaktforum för försäkringsfrägor torde medföra att konsumentintresset atl kunna påverka branschens produktutformning är tillgodosett.

Den föreslagna konsumentförsäkringslagen torde medföra atl försäkrings­bolagen mäste vidtaga administrativa ändringar, exempelvis omläggning av rutiner för premiebelalning. Vidare synes oundvikligt alt det föreslagna tillägget i lagen om försäkringsrörelse om myndighets villkorskontroll -nämligen kontrollen av försäkringens ändamålsenlighet, vilken kontroll föreslagits utan att kommittén visat alt produktutvecklingen pä konsument­området varit lill nackdel för konsumenterna - kommer alt medföra ytteriigare kostnader. Dessa kostnadsökningar, vilka i sisla hand drabbar konsumenten genom höjda premier, bör medtagas vid en bedömning av angelägenheten av lagförslaget. Föreningen anser all starka skäl talar för atl frågan om särskild konsumentförsäkringslag bör anstå till dess kommittén har fullgjort sill uppdrag angående översyn av försäkringslagstiflningen i dess helhet.

1.15 Sveriges advokatsamfund:

Lagen om försäkringsavtal (FAL), som tillkom i nordiskt samarbete och som trädde i kraft den 1 januari 1928, har inte varit föremål för någon genomgripande översyn. Den är således med bortseende från vissa detaljer oförändrad sedan tillkomsten. Samfundet delar uppfattningen att lagen i olika avseenden får anses föråldrad, särskilt i fräga om skyddet för försäkringslagarna, och alt därför en revision är befogad. Samfundet är emellertid långtifrån övertygat om atl övervägande skäl talar fören delreform av här förevarande slag. I stället anser samfundet - på skäl som nedan i korthet skall redovisas - att behövlig revision bör bli föremål för ett samlat grepp i samband med den totala översynen av FAL.

Olägenheterna är i stor utsträckning eliminerade genom den praxis som utbildats hos försäkringsanstalterna, en praxis som för övrigi på senare lid "kodifierats" i Allmänna bestämmelser 1976 (AB) och villkoren i övrigi. Behovet av konsumentlagstiftning inom förevarande område är därför inte lika uttalat som lidigare. Inte heller är skälen att med förtur lösa dessa frågor sä accentuerade som vid lill komsten av direktiven. Men även andra skäl - och del kanske i ännu högre grad - talar enligt samfundets mening för alt behovel av ökat skydd i olika avseenden för försäkringstagaren (försäkringshavaren, den försäkrade) blir föremål för etl mer samlat grepp och inte för dellagslift-

Prop. 1979/80:9

28

ning. Detta behov torde vara i åtskilliga relevanta avseenden lika påtagligt för andra än de som i betänkandet avgränsats som försäkringskonsumenier. Småföretagaren, familjejordbrukaren m. fl. intar inom förevarande område ofta i många avseenden samma ställning som en privatperson. Otillräckligt skydd för företagare i övrigt kan emellertid såväl samhällsekonomiskt som privatekonomiskt totalt sett medföra väl så negativa konsekvenser som för den enskilda privatpersonen. Etl exempel på detla är att enligt nu gällande regler i FAL (14 S) försäkringsgivare äger göra förbehåll i försäkringsavtalet att han är fri från ansvarighet vid försenad premiebetalning, och sådana förbehåll förekommer regelbundet. Följden blirait försäkringstagaren saknar rält till ersättning om försäkringsfall inträffar efter den angivna liden. Avier avseendes, k. förnyelsepremie går för övrigt på försäkringstagarens risk. Med fog föreslår här kommittén andra regler innebärande bl. a. att försäkrings­skyddet upphör först sedan försäkringsgivaren i anledning av atl premien inte betalats i räu lid uppsagt försäkringen, och skyddet upphör dä 14 dagar efler den dag då meddelande om uppsägning avsänts. Detta är en av de frän skyddssynpunkt viktigaste nyheterna i kommitténs förslag. Men denna nya regel bör anses vara a v så ceniral karaktär atl frågan är om den endast bör gälla konsumenter. Den s. k. "mänskliga faktorn" kan stundom medföra alt även inom företag exempelvis en förnyelsepremie inte kommer att erläggas i tid och au således vid skada försäkringstagaren slår ulan skydd. 1 outrerade fall kan detla innebära att verksamheten måste upphöra med åtföljande omfat­tande negativa konsekvenser för samhället och förelagets anställda.

Som redan inledningsvis framhållits torde försäkringskonsumenternas intressen i stor utsträckning vara tillgodosedda genom tillkomsten av försäkringsbolagens Allmänna bestämmelser 1976. Det torde för övrigt vara alt förvänta alt dessa just i anledning av betänkandet kommer att inom kort revideras och alt därvid exempelvis kommitténs förslag till påföljder vid försummad premiebetalning kommer att beaktas.

Under hänvisning till vad ovan utvecklats vill samfundet starkt ifrågasätta om en särskild lag om konsumeniförsäkring skall tillskapas. Övervägande skäl talar i stället för atl här aktuella frågor löses genom en revision av FAL, något som ingår i kommitléns uppdrag. Betänkandet har dock slora förtjänster och utgör otvivelaktigt en god grund för kommande översyn av FAL.

Det föreligger ytterligare skäl för alt lösa aktuell problematik först i samband med en allmän översyn av FAL, Konsumentförsäkringslagen (KFL) innehåller sä gott som undantagslöst tvingande regler. Dessa kommer att i belydande utsträckning röra försäkringslagarnas förpliktelser av olika slag samt påföljderna, då förpliktelserna åsidosätts. Preciseringen av förplik­telsernas innehåll ävensom preciseringen av den risk försäkringen skall täcka (ansvarsbestämningen) skall ske i försäkringsvillkoren. Dessa skall bli föremål för en offentlig kontroll (vjllkorsgranskning) av hittills okänd omfallning. Detta kan befaras lända till en byråkratisering ägnad atl försvåra innovationer samt en så flexibel och smidig anpassning som utvecklingen kan kräva. Om villkorskontrollen skall vara av den omfaUning och betydelse kommittén förutsatt, torde det bli oundgängligt att en offentlig ulredning tillsätts med uppgifl alt se över lillsynslagsliftningen och i anslutning härtill bl, a. försäkringsinspekiionens uppgifter, arbetsformer och organisalion. Innan genom en dylik utredning klarlagts hur villkorskontrollen principiellt skall ordnas och frän vilken tidpunkt den kan länkas kunna på ett effektivt sätt träda i funktion lorde inte kommitténs förslag till regler kunna genomföras.

Prop. 1979/80:9

29

För den händelse en särreglering av konsumenternas ställning inte anses kunna anstå har samfundet inga väsentliga erinringar mot huvuddragen i kommiiiéns förslag. Vissa avsnitt finner samfundet emellertid anledning att närmare behandla. Det gäller bl, a, frågan om tvingande regler och försäk­ringsvillkoren.

Som kommittén framhållit kommer de tvingande reglerna i väsentlig män att röra försäkringstagarnas förpliktelser av olika slag och främst dä påföljden av att dessa åsidosätts, I stor utsträckning har överiämnats att precisera förpliktelsernas närmare innehåll till försäkringsvillkoren. Preciseringen av den risk försäkringen skall täcka - ansvarsbestämningen - faller helt utanför KFL och blir i stället ett spörsmål att beakta vid den villkorsgranskning som kommittén föreslår skall förekomma.

Frågan om i vilken utsträckning ansvarsbeslämningar över huvud taget skall godias eller om de - oaktat villkoren erhåller sådan utfo/mning att det framgår au försäkringsgivarens avsikt varit att åstadkomma ett riskurval genom ansvarsbestämning - är att betrakta som försäkringstagarna åvilande biförpliktelser utgör etl av de mest intrikata och i doktrinen omdebatterade problemen inom försäkringsrätten. Det är uppenbart alt kommittén vid sin behandling av denna problematik intar den principiella attityden att, om en ansvarsbeslämning "reellt lika gärna skulle kunna formuleras som ett villkor om en förpliktelse", den skulle omfattas av de tvingande reglerna. Även om vid försäkringar av förevarande slag skyddsinlressel är eu ledande motiv, bör från brottsförebyggande synpunkl och mot bakgrunden av angelägenheten atl på elt rimligl sätt stimulera försäkringslagarna lill aktsamhet och au undvika ökat antal skadefall inte försäkringsbolagen undandras tillgång till de förfinade metoder som enligt långvarig praktisk erfarenhet får anses nödvän­diga. Till följd av den ökade brottsligheten, åtföljande kraftig stegring av skadekostnaderna och därav betingade premiehöjningar har vissa typiska konsumentförsäkringar - kanske särskilt hemförsäkringar - av försäkrings­lagarna upplevts bli så dyra atl de i betänkligt ökad utsträckning helt enkelt underlåter vidmakthålla försäkring. Härigenom molverkas skyddsintres­set.

1.16 Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Riksförbundet är positivt till att beslämmelserom konsumentförsäkringar i lämplig omfattning genomförs i lag. Detta bör emellertid ske genom en reform av försäkringsavtalslagen i dess helhel. Uiredningen har inte visat att läget beträffande konsumentskyddet pä försäkringsområdet är sådant au det motiverar särlagstiflning.

Införande av en särskild konsumentförsäkringslag i detla skede av reformarbetet avstyrks alltså, Ålgärden skulle medföra avsevärda tekniska och sakliga komplikationer. I föreliggande skick kommer förslaget dessutom troligen atl medföra beaktansvärda fördyringar av försäkringsskyddet, Någol fullständigt konsumentskydd åstadkoms inte genom del framlagda förslaget. För konsumenten viktiga frågor, t. ex. beträffande skadelidandes rätt till direkl talan mot ansvarsförsäkringen, har lämnais utanför.

Bedöms en delreform angelägen i nägon fräga på konsumentförsäkrings­omrädet bör den kunna ske inom försäkringsavtalslagens ram.

Om säriagstiftning ändå genomförs tillstyrker riksförbundet i huvudsak konsumentförsäkringslagens bestämmelser med vissa undanlag. Besläm­melserna bör inte vara tvingande.

Riksförbundets närmare moiivering framgår av bil. 3:1 s. 97 och 103-120.

Prop. 1979/80:9

30

1.17 Folksam:

Folksam anser alt översynen av försäkringsavialslagen bör ske i ell enda sammanhang. Förhållandena är inte sådana att en säriagstiftning är påkallad. Härtill kommerati myndigheterna genom "kontaktforum för försäkringsfrä­gor" har fått möjlighet atl öva infiytande i vidare mån än vad som följer av gällande lag och att det i Allmänna bestämmelser 1976 (AB) finns ett instrument för att göra överenskommelser och konsumeniskyddsregler allmängiltiga.

Folksam avslyrker således införandet av en särskild konsumentförsäk­ringslag.

Om en säriagstiftning skall komma lill stånd bör enligt Folksams mening det föreliggande förslaget endast i begränsad utsträckning ligga lill grund för denna.

Folksams närmare moiivering framgår av bil. 3:2 s. 164-166.

1.18    Kooperativa förbundet (KF):

Försäkringsavtalslagen tillkom 1927 och kan ses som etl uttryck för de värderingar och förhållanden som var gällande vid denna tid. Den utveckling som sketl såväl på försäkringsområdet som i samhället i övrigt har gjort att lagen i dag är föråldrad och i behov av en revidering. Vid en översyn av lagen är det enligt KF:s uppfattning motiverat att särskill beakia konsumentens ställning. Denna ställning har visseriigen påverkats av all i varje fall Folksam vanligen tillämpat lagen på etl generösare sätt än lagens bokstav gett anledning till. KF anser dock att de regler som enligt nu gällande värderingar anses böra gälla för förhållandet mellan konsument och försäkringsbolag bör lagfästas.

KF tillstyrker atl vissa av KF kommenterade regler blir lag men avstår från atl la ställning lill om denna lagstiftning skall vara fristående eller utgöra en del av försäkringsavialslagen.

1.19    Kungl. automobilklubben (KAK):

KAK har funnit det angeläget au försäkringstagarna erhåller ett i lag stärkt skydd av den typ som föreslagits.

1.20    Motorrdrarnas helnykterhetsförbund (MHF):

MHF hälsar med tillfredsställelse atl eU i lag stärkt tvingande skydd lill försäkringstagarnas förmån genom detta lagförslag kommer till stånd.

1.21    Motormännens riksförbund (M):

Med undantag för några påpekanden har M intet att erinra mot lagförsla­get.

Prop. 1979/80:9

31

1.22 Sveriges Villaägareförbund:

Sveriges Villaägareförbund har som riksorganisation för småhus- och fritidshusägarna i landet atl bevaka medlemmarnas iniressen. Förbundel har bl. a. uppmärksammat problemen med villa- och hemförsäkringarna, där skyddet för försäkringslagarna successivt minskat genom åren pä grund av en hel rad restriktioner från försäkringsbolagens sida, samtidigt som premierna starkt ökat. Den ökade inbrottsrisken speciellt i storstadsområdena och i fritidsbebyggelsen har gjort problemen med rimliga försäkringsvillkor aktu­ella.

Förbundel ser därför mycket positivt på kommitténs förslag atl i fiera avseenden stärka konsumentens ställning.

1.23 Husmodersförbundet Hem och Samhälle:

Hem och Samhälle ställer sig givetvis positivt till att konsumentens ställning stärks, men är tveksamt till ett införande av alltför konsumentvän­liga bestämmelser, då därav föranledda ökade koslnader ovillkorligen till slut drabbar den enskilda konsumenten.

1.24    Båtorganisationernas försäkringskommitté (BFK):

Försäkringsrättskommittén ger på flera ställen uttryck för att konsumen­ternas intresse av skydd \ viss mån bryter sig mot intresset att försäkring skall kunna tillhandahållas för rimligt pris och att båda dessa intressen bör tillgodoses i en konsumenlförsäkringslag. Kommittén betonar också konsu­menternas inlresse av valfrihet och noterar därvid att valfriheten under rådande förhållanden knappast tillgodoses inom den enskilda försäkringsgi­varens sortiment ulan närmast står till buds genom val mellan olika försäkringsgivares produkter, varvid det blir önskvärt atl försäkringarna marknadsförs så atl kunderna kan bedöma skillnaderna mellan de olika försäkringsalternativen, BFK vill för båtförsäkringens del ansluta sig lill dessa synpunkter, som BFK ser som grundläggande vid en bedömning av en konsumentinriktad försäkring.

BFK betonar viklen av alt avtalsfriheten på området inte i onödan beskärs, i synnerhet inte pä områden där ett reellt konsumentinflylande kan träda i stället för villkorskontrollen. Se vidare under 8,14.

Avslutningsvis uttalar BFK elt önskemål om all förslaget allmänt genomgås med sikte på sädana tvingande regler som i särskilda avseenden kan hämma den praktiska försäkringsverksamheten,

1.25    Svenska aktuarieföreningen:

Föreningen begränsar sig lill att från aktuariella utgångspunkter ytlra sig över innehållet i de framlagda förslagen utan hänsyn till i vilken form -särskild lag eller del av annan lagstiftning - de kan komma au realiseras.

De försäkringsgrenar inom skadeförsäkringen, som berörs av förslagel lill konsumentförsäkringslag, tillhör de s, k, massbranscherna. De är ur försäk-ringsmaiematisk synpunkl karakteriserade av ell slort anlal försäkrade

Prop. 1979/80:9

32

risker, av standardiserad försäkringsomfattning och av ett stort anlal skador. Detta ger för varje år upphov lill ett omfattande statistiskt erfarenhetsmate­rial. Kolleklivet är indelat i riskgrupper efler ett begränsat antal kriterier Premiesättningen är enhetlig inom varje riskgrupp och i alll väsentligt statistiskt grundad såväl lill total nivå som ifråga om avvägningen mellan olika riskgrupper. Besiktning och speciell premiesätlning av enskilda riskerar sällsynt.

Kommittén berör någol dessa förhållanden på sid, 98 i belänkandet. Bl, a, anförs där att "försäkringsgivaren (vid konsumentförsäkring) ofta inte behöver så detaljerade upplysningar om risken som vid en företagsförsäk­ring," Detla är naturligtvis sant men bakgrunden är delvis en tvingande nödvändighet. Konsumentförsäkringskollekiivet kan inte bära kostnaden för en individuell besiktning av varie enskild risk. Försäkringsgivaren är hänvisad till att i slor usiräckning lita pä försäkringstagarnas uppgifter och atl utnyttja de stora talens lag för statistisk premiesätlning efter relativt grova kriterier. Även i de fall då denna lyckats perfekt, i den meningen alt varie riskgrupp har rätt avvägd premie, föreligger fortfarande etl visst mått av godtycke i den valda indelningen av kollektivet i riskgrupper. Om denna i hemförsäkring utgöres av geografiska områden så måste ju gränsen mellan t. ex. ett innerstadsområde och ett ytterstadsområde gå någonstans. Det är dä oundvikligt all två närbelägna risker kan fö påtagligt olika premier, vilka var för sig är riktiga inom det område, taget som en helhet, som resp. risk tillhör.

Den statistiska premiesätlningstekniken föruisätier alltså redan i sig själv solidaritet mellan försäkringslagarna inom en riskgrupp. Man kan mot denna bakgrund hysa farhågor inför de ytterligare krav på solidaritet från de skötsamma försäkringstagarnas sida, som skulle bli följden av etl ökat "slarvutrymme" i enlighel med kommitténs målsättning på sid. 100 att "försäkringen bör i rimlig utsträckning ge skydd mot den egna oaktsamhe­ten."

Kommittén påpekar själv på sid. 99 all den försäkring, som föreslås bli föremål för lagsliftning, är privat och, med undantag för traflkförsäkringen, frivillig försäkring. Detla innebär, vilket kommittén i slort sett också säger, atl försäkringskollektivet självt genom sina premier måste svara för försäk­ringsersättningar, administrationskostnader saml uppbyggnad och vidmakt­hållande av det konsolideringskapilal gentemot oförutsedda fluktuationer ulan vilket varie försäkringsrörelse riskteoretiskl förr eller senare går till ruin. Ökat slarvulrymme och/eller liberalare villkor måsle alltså betalas av försäkringstagarna själva. Vidare ökar riskskillnaden mellan skötsamma försäkringstagare och övriga. Ökad riskskillnad inom en riskgrupp, eller, om man så vill, ökade krav på solidaritet inom riskgruppen, leder vid frivillig försäkring läu lill molurval. De som är, eller anser sig vara, bättre ur risksynpunkl än genomsnittet, lämnar gruppen och premien för de kvarva­rande måsle höjas. Ett botemedel är att dela in riskgruppen i mindre grupper med var sin premienivå, dvs, man inför ytterligare någon premiebestäm-mande faktor. Denna skulle i föreliggande fall närmast vara en i förväg uppgiven grad av oaktsamhet, dvs, möjligheten slår i praktiken inte öppen.

De som till följd av de för vissa skadelidande gynnsammare, men för kollektivet kostsammare, föreslagna lagreglerna önskar lämna kollektivet, har i detta fall inget "annat bolag" all gå till, eftersom reglerna blir desamma för alla bolag. Detta kan dämpa moturvalseffekien, men utsikten till ett ökat antal oförsäkrade risker är inte lillialande.

Prop. 1979/80:9

33

1.26 Försäkringsjuridiska föreningen:

Nuvarande regler i FAL fyller inte de krav man kan ställa pä en modern lagstiftning till skydd för konsumenterna pä försäkringsområdet. De lagregler som kommittén föreslår framstår i allt väsentligt som en rimlig avvägning mellan olika berörda iniressen. Reglerna överensstämmer lill slora delar med vad som faktiskt tillämpas enligt gällande allmänna försäkringsvillkor och försäkringsbolagens praxis. Det kan därför ifrågasättas om en lagreglering verkligen är nödvändig. Inte inom någon näringsgren lorde konsumentin­tressena vara bättre tillgodosedda än inom försäkringsverksamheten och denna står under effektiv tillsyn av offentlig myndighet. Otvivelaktigt förhåller det sig också så, att denna verksamhet fungerar på ett från konsumentsynpunkt tillfredsställande sätt. Trots all lagsliftning således kan synas opäkallad vill föreningen likväl inte avstyrka en lagreglering i huvudsaklig överensslämmelse med kommitténs förslag. Föreningen har därvid fäst särskilt avseende vid att det med hänsyn inte minst till försäkringarnas betydelse för den enskildes trygghet kan vara rimligt att konsumenterna garanteras det rättsskydd som en tvingande civilrätlslig lagsliftning innebär. En sädan lagsliftning ler sig som ett naturiigt komple­ment till den lagstiftning lill konsumenternas skydd som under senare är har genomförts eller som planeras på andra avtalsområden.

Om kommitténs förslag genomförs får vi två parallella lagar om försäk­ringsavtal, FAL och konsumentförsäkringslagen. Detta medför vissa prak­tiska olägenheter, både för försäkringsgivarna och för allmänheten. För många privatpersoner kommer båda regelsystemen all vara aktuella. Detta beror inte bara på att konsumentförsäkringslagen är begränsad till vissa typer av försäkringar som tecknas av konsument. Det är inte ovanligl att en privatperson, även om han inte driver rörelse i egentlig mening, i egenskap av exempelvis skogsägare kan ha behov av en försäkringsform som äravsedd för andra än konsumenter.

Den föreslagna konsumentförsäkringslagen skiljer sig i fråga om upplägg­ningen och reglernas konstruktion avsevärt frän FAL. Delta hindrar överblicken och försvårar jämförelser mellan vad som i olika hänseenden gällerenligt de båda lagarna. Det är önskvärt att den fortsatta översyn av FAL som ingär i kommitléns uppdrag leder lill en närmare samordning. Man bör sträva efter etl system där reglerna sä långt som möjligt är enhetliga. De sakliga avvikelserna bör inskränkas till fall där påtagliga skäl talar för au en viss regel behövs för en särskild kategori av försäkringsavtal men inte kan godtas över hela fältet. Man bör undvika olikheter som har endast ringa praktisk betydelse, och reglerna bör utformas så alt del lätt kan utläsas vilka skillnader som föreligger. FALs regler framstår som otidsenliga och i behov av revision även såviti gäller andra försäkringar än sädana som tecknas av konsumenter. Det förefaller föreningen som om de regler kommittén föreslär i konsumentförsäkringslagen till stora delar skulle kunna accepteras även utanför konsumenlområdel. Det är ingalunda uteslutet att man kan komma fram lill en ordning som innebär alt särreglerna för konsumentförsäkringar inte är mer omfattande än att de lätt kan inordnas i en allmän lag om försäkringsavtal.

Föreningen har av nu antydda skäl hyst ivekan ifråga om lämpligheten av att i en försia lagstiftningsetapp helt koncentrera sig på en reglering av konsumeniförsäkringarna och i princip bortse från andra försäkringskatego­rier. Det är visseriigen en fördel au man härigenom uppnår en samlad lösning av konsumentfrågorna. Däremol flnns viss risk för all utsikterna lill en

3 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

34

enhetlig reglering för alla försäkringskategorier försämras. Sedan man väl har genomfört nya regler för konsumentförsäkringar kan det nämligen bli svårt atl jämka dessa regler för att möjliggöra en anpassning till vad som visar sig vara en lämplig lösning för försäkringsområdet i övrigi.

Föreningen har vidare med beklagande konstaterat andel -bl, a, pä grund av olikheter ifråga om utredningsarbetets uppläggning - inte har varit möjligt alt fö till stånd en nordisk samordning, I det fortsatta lagstiftningsarbetet på området bordet ses som en angelägen uppgift alt tillvarata alla möjligheteratt bibehålla och förslärka den nordiska rättslikheten.

Av det anförda framgår att vissa allmänna betänkligheter kan anföras mot förslaget alt nu genomföra särskild lagsliftning om konsumenlförsäkringar. Något påtagligt behov av en snabb lösning kan knappast sägas föreligga. Det förslag som kommittén har lagt fram haremellertid stora sakliga förtjänster och är väl ägnat alt läggas lill grund för lagstiftning. Föreningen vill därför -trots de anförda betänkligheterna - tillstyrka alt lagstiftning nu genomförs på grundval av kommitténs förslag till konsumenlförsäkringslag.

Föreningen vill avslutningsvis anföra följande synpunkter på kommitténs förslag. Konsumentförsäkringslagen lämnar slorl utrymme för avtalsregle­ring av olika frågor. Vissa ämnen behandlas inte alls i lagen, och på andra punkter förutsätter lagen att en villkorsreglering finns. Sälunda hänvisas i flera paragrafer till försäkringsvillkoren. De båda huvudkomponenterna i kommitténs förslag, den civilrättsliga lagstiftningen och systemet för vill­korskoniroll, kompletterar varandra. För atl syftet med kommitténs förslag skall uppnås bör de genomföras samtidigt. Kontrollsystemet är emellertid inte slutligt utformat, utan här krävs ytterligare ulredning. Vidare måste myndigheterna fö resurser för kontrollverksamheten. Detta kan synas tala för att konsumentförsäkringslagen inte bör sättas i kraft förrän dessa frågor är lösta. Föreningen kan emellertid inte se någol allvariigt hinder mot atl lagen genomförs redan nu.

1.27 Lantbrukarnas riksförbund (LRF):

Svensk försäkringsverksamhel har, genom konkurrens mellan försäk­ringsgivarna och den reglering av försäkringsverksamheten som gällande lagstiftning innebär, skapat en för både försäkringsgivare och försäkringsta­gare sund miljö. Försäkringsbranschen har anordnat särskilda nämnder där tvistiga frågor mellan försäkringsavtalets parter kan bli prövade. Även samhället utövar i olika former lillsyn över försäkringsverksamheten, ofta då till skydd för försäkringstagarens intressen. Lagen (1927:77) om försäkrings­avtal (FAL) reglerar förhållandel mellan försäkringsgivare och försäkringsta­gare. Enligt LRF:s uppfattning finns fiera skäl för en revision av FAL. Lagens bestämmelser är till vissa delar föråldrade och dess språkbruk delvis svårförståeligt, vilket kan skapa osäkerhet för den enskilde försäkringstaga­ren. Delta ter sig otillfredsställande med tanke på att försäkringsavtal i dag lorde beröra nästan alla medborgare. En revision av försäkringsavtalslagstift­ningen är därför önskvärd.

I den avlalsrältsliga situation som typiskt sett uppslår vid teckning av en försäkring ulgör försäkringstagaren i allmänhet den svagare parten, vars intressen därigenom kan komma atl åsidosättas. Försäkringsrättskommittén har efter mönster frän annan konsumentskyddslagsliftning föreslagit att i

Prop. 1979/80:9

35

särskild lag reglera privatpersoners försäkringar. LRF har inget att invända mot en sådan ordning, under förutsättning aU den föreslagna lagens förhållande till annan försäkringslagstiftning noga klargöres.

Med beaktande av vad ovan anförts tillstyrker LRF försäkringsrältskom­mitténs förslag lill ny lagstiftning avseende privatpersoners försäkringar.

1.28   Utländska Försäkringsbolags förening:

Utländska Försäkringsbolags Förening representerar samtliga i Sverige koncessionerade utländska försäkringsbolag. Medlemsbolagens verksamhet överensstämmer med de svenska bolagens verksamhet. Föreningen ansluter sig i princip till del remissyttrande som har lämnats av Svenska Försäkrings­bolags Riksförbund (se 1.16).

1.29   FÖrsäkringstjänstemannaförbundet:

Utgångspunkten för kommitléns arbete har varit all revidera lagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL). FAL har inte varit föremål för någon genomgripande översyn utan är i stort sett oförändrad sedan dess tillkomst. Förbundet delar den uppfattningen att lagen fär anses föråldrad i synnerhet vad gäller skyddet för försäkringstagarna och menar en översyn vara påkallad. Sedan direktivens tillkomst haremellertid den praxis,som utbildats i försäkringsbranschen, kodifierats i allmänna bestämmelser 1976, varför behovet av en delreform till skydd för konsumenterna har kommil au begränsas. Förbundet anser att det i högre grad lorde vara påkallat att finna lösningar lill skydd i olika avseenden för försäkringstagare i etl större sammanhang, således även utanför den enligt kommittén definierade konsumentkretsen, genom en revision av FAL.

Slutligen noterar förbundet all Försäkringsrättskommittén inte närmare redogjort för någon uppfattning angående vilka eventuella merkostnader, som kan komma alt drabba försäkringskollektivet i anledning av konsument­försäkringslagen. Emellertid finns skäl alt anta att vissa av de föreslagna förpliktelserna för försäkringsbolagen kommer alt leda lill ökningar av de administrativa kosinaderna.

De försäkringsslag, som lagen enligt föreslagen lydelse i S 1 tar sikte pä, betingar redan idag höga premier. Detta är, som kommittén anfört, betingat av försäkringslekniska omständigheter. Varje kostnadsökning av här aktuellt slag kommer med nödvändighet all övervältras på konsumenten. Önskemå­let atl försäkring skall finnas att tillgå lill etl pris, som är överkomligt för alla som överhuvud har egendom atl försäkra, löper därmed risk att bli svårt uppfylla. Påföljden atl premien kan fö prohibilativ effekt blir sannolik. Och skulle denna övervältring ej komma alt medges av konsumentiniresseskäl, kan man erfarenhetsmässigt ytterst riskera att bolagen begränsade sitl produkiurval, vilket helt skulle molverka lagstiftningens syfte.

Prop. 1979/80:9

36

1.30 Försäkringstagarnas riksförbund:

Vad som framhålles [i direktiven för försäkringsrättskommillén] om försäkringstagarnas underiäge är enligt all erfarenhet ovedersägligt. Som ytteriigare exempel på detta underläge må följande framhållas. De av försäkringsbolagen fastställda villkoren är omständliga och svårtolkade, ja mänga gånger helt omöjliga alt tolka även för försäkringsmän och jurister för att nu icke tala om menige man. Premiesättningen är ojämn och premien för en och samma försäkring inom samma region kan variera högst betydligt mellan de olika bolagen.

Kommittén slår också fast att den femtio är gamla försäkringsavialslagen allmänt sett inte motsvarar moderna krav på elt effektivt konsumentskydd. 1 syfte att skapa etl bättre skydd för försäkringslagarna framlägger nu kommittén vissa lagförslag, vilka emellertid enligt vårt förmenande bör på väsentliga punkler omarbetas för att skyddet skall bli verkligt effektivt.

2 Tillämpningsområdet

2.1      Konsumentverket/KO (särskilt yttrande):

Per Schierbeck framhöll att konsumentverkets remissyttrande enligt hans uppfattning hade bort behandla vad som från konsumenlpolitiska utgångs­punkter bör gälla för mindre och medelstora företagare såsom försäkringsta­gare.

2.2      Landsorganisationen i Sverige (LO):

Försäkringsrältskommiltén föreslår att försäkringar som grundas på kollektivavtal skall undantas frän lagens tillämpningsområde. LO delar tillfullo denna uppfaUning. Enligt LOs mening skulle det innebära en helt oacceptabel begränsning i arbeismarknadsparternas fria förhandlingsrätt om försäkringar som grundas pä kollektivavtal skulle omfattas av konsument­försäkringslagens regler.

2.3      Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Avgränsningen av tillämpningsomrädet kan inte gärna ske på annat säu än genom en uppräkning av de konsumentförsäkringar som lagen skall omfatta. När det gäller personförsäkringar (t. ex. olycksfallsförsäkring) bör lagen bli tillämplig bara när dessa förekommer i kombination med sådana sakförsäk­ringar som enligt förslaget skall omfattas av lagen. Övriga personförsäkrings­former bör behandlas tillsammans med livförsäkringen. Se vidare bil.3:1 s, 120-122,

2.4     Folksam:

Om en särslagsliftning skall komma lill stånd, bör den tillsvidare endast omfatta hem-, villa-, fritidshus- och reseförsäkring, då innefatlande i sådana former ingående personförsäkringsmomeni, som meddelas utan hälsopröv-ning. Se vidare bil. 3:2 s, 166-168,

Prop. 1979/80:9

37

2.5 Kooperativa förbundet (KF):

Kommittén har genom en uppräkning av vissa försäkringar definierat lagens tillämpningsområde, KF ifrågasätter om inleen sådan uppräkning kan medföra gränsdragningsproblem och dessutom relativt snart bli inaktuell, KF föreslår att definitionen ges en mera allmän utformning av liknande arl som i konsumentköplagen.

2.6      Motorförarnas helnykterhetsförbund (MHF):

Förbundet ställer sig tveksamt lill att på det sätl som i det remitterade materialet skett, man bryter ut och särbehandlar konsumenter i deras egenskap av privatpersoner. Utanför detla lagförslag faller nu t, ex, småfö­retagare, fiskare och jordbrukare, vilka är i minsl lika stort behov som övriga privatpersoner av del utökade försäkringsskydd som förslaget innebär,

2.7      Motormännens riksförbund (M):

Vad angår konsumentförsäkringslagens tillämpningsområde vore det av flera anledningar mer lillfredsslällande med en lagstiftning som täcker samtliga slag av försäkringar som tecknas av konsumenter, M accepterar emellertid på av kommittén anförda skäl att viss inskränkning synes motiverad. Emellertid bör enligt Ms uppfattning den i lagförslagel 1 S gjorda uppräkningen kompletteras med husvagnar. Under den senaste femårspe­rioden har antalet nära nog fördubblats och uppgår för närvarande till ca 197 000, Åtskilligt lyder på atl en fortsatt ökning är atl förvänta.

2.8      Båtorganisationernas försäkringskommitté (BFK):

BFK vill inledningsvis nämna, atl den ombesörjer en speciell form av försäkring med ett unikt konsumentinfiytande, kallad Bålorganisationernas Egen Försäkring (BEF). Försäkring tecknas årligen av BFK for bälorganisa-tionerna Svenska Bälunionen, Svenska Kryssarklubben, Svenska Seglarför-bundet, Saltsjön-Mälarens Bålförbund, Mälarens Seglarförbund, Saltsjöns Seglarförbund, Kungl, Svenska Segelsällskapet, Kungl. Motorbålklubben, Navigaiionssällskapet med lämplig försäkringsgivare på villkor och premier som organisationerna genom BFK, lill vilken organisationerna utser repre­sentanterna, själva utformar. Skadereglering sker likaledes på kommitténs uppdrag av lämplig administratör.

Som komplettering till betänkandets redogörelse under 3.1.2 av interna nämnder bör fogas BFK, som på överklagande från båtägare (försäkringsha­vare) kostnadsfritt prövar och med bindande verkan beslutar i tvistefall. Försäkringen anpassas och utvecklas ständigt efter krav som framförs från organisationernas sida.

Det synes troligt att BEF enligt förslagets 1 S 2 st, såsom gruppförsäkring faller utanför den föreslagna detaljregleringen i konsumentförsäkringslagen (jfr, motiv s, 182), BFK har emellertid en sådan intensiv befattning med svenskt båtliv, att dess synpunkter måste vidgas till att avse svensk båtförsäkring i allmänhet, även om BEF ej är direkl berörd av alla de diskuterade reglerna, A andra sidan tar våra synpunkter direkt sikte endasl på

Prop. 1979/80:9

38

båtförsäkring,även om det synes troligt alt vissa av dem kan ha giltighet även för andra försäkringsområden.

Såsom BFK senare skall utveckla med exempel frän BFK:s egen verksam­het, kan konsumentförsäkringslagens direkta tillämpning befaras minska möjligheterna att bereda elt adekvat och billigt försäkringsskydd och begränsa utbudet varierade och till särskilda behov anpassade försäkringar. Det föreslagna tilläggsstadgandet i lagen om försäkringsrörelse om skälighet och ändamålsenlighet behövde väl i och för sig inte leda till sädana följder, men motivens anvisningar om hur kontrollen skall försiggå och om den ledning som skall hämtas frän konsumentförsäkringslagen minskar spänn­vidden mellan de båda områdena och gör det troligt alt samma följder måsle inträda även här. Bl, a, har del klargjorts alt den i fortsättningen av detta yurande uppmärksammade frågan om biförpliktelser och aktsamhelskrav skall regleras på likartat sätt vare sig konsumentförsäkringslagen är lillämplig eller ej.

Som resultat av dessa överväganden vill BFK betona viklen av att avtalsfriheten på området inte i onödan beskärs, i synnerhet inte på områden där ett reellt konsumentinflytande kan träda istället för villkorskonlrollen, BFK vill därmed ta avslånd från försäkringsrältskommitténs uttalande under punkt 5,4 att myndigheterna måste vara berättigade att pröva även beslut som vilar hell på önskemål som framkommit frän försäkringstagarna. Här tillgodoses konsumentintresset på annat säu, och etl sätt som samtidigt demonstrerar behovet av det ifrågavarande försäkringsvillkoret. Ett tillgodo­seende av detta behov bör dä ej motarbetas. En annan sak, vartill BFK återkommer, är att det vid försäkringar som kan medföra särskilda risker eller nackdelar för de försäkrade kan vara önskvärt alt detta tydligt framhävs vid marknadsföringen,

BFK finner därför i denna del,

att begreppet "gruppförsäkring" i förslagel och den därmed följande avtalsfriheten bör knytas till det förhållandet atl konsumenter i grupp har möjlighet att diktera sina egna villkor, snarare än till den i motiven betonade omständigheten att gruppledningen tar befattning med administrativa göromål sådana som premiebetalningar, anmälningar o, d,

2.9 Svenska aktuarieföreningen:

De försäkringsgrenar inom skadeförsäkringsområdet som enligt 1 S före­slås bli föremål för en enhetlig konsumentförsäkringslagsliftning utgör även ur aktuariell synpunkt en relativt enhetlig och väl avgränsad grupp.

Däremot förefaller det vålla mer komplikationer än vad som är av behovet påkallat atl låla de föreslagna reglerna även omfatta icke grundbunden sjuk-och olycksfallsförsäkring. Sådan försäkring har ju ofta längre avtalstid än etl år. Detta ligger i konsumentens intresse, eftersom lång avtalstid innebär en garanti för atl försäkringen beslår även om hälsotillståndet försämras. En förutsättning för att sådana former skall kunna tillhandahällas är all försäkringsgivaren skall kunna vidla allmän premie- och eventuellt även villkorsändring under avtalstiden. Även riskprövningen vid tecknandet är av annat slag än inom skadeförsäkringen.

Denna invändning drabbar ej del i de normala hem-, villa- och reseför-

Prop. 1979/80:9

39

säkringspaketen ingående personförsäkringsskyddet. Hem- och villaförsäk­ring tecknas ju inte primärt med tanke på detta skydd, varför riskprövnings-regler för atl hindra molurval ej ansetts erforderiiga. Reseförsäkring tecknas ju med anledning av att man skall ul och resa, vilket i allmänhet inte har något med den/de försäkrades hälsotillstånd att göra. Moturvalsrisken begränsas också genom reseförsäkringsvillkoren.

Aktuarieföreningen anser alltså atl individuell, fristående sjuk- och olycksfallsförsäkring bör utgå ur förslaget lill konsumenlförsäkringslag.

2.10    Försäkringsjuridiska föreningen:

Föreningen har inte något all erinra mot urvalet av frågor som behandlas i lagen. Föreningen kan också godta den begränsning till vissa uppräknade försäkringskalegorier som föreslås i I S- Några mera besvärande gränsdrag­ningsproblem lorde inte behöva befaras. I praktiken torde man kunna räkna med att försäkringsvillkoren utformas på sådant sätl att lagens regler faktiskt slår igenom för alla försäkringar av de angivna kategorierna, vare sig försäkringstagaren är konsument eller inte. Skulle del visa sig önskvärt all ifråga om nägon försäkringslyp upprätthälla en skillnad bör detla kunna åstadkommas genom att man rutinmässigt ser till alt det vid försäkringens tecknande görs klart och noteras i avtalet om försäkringstagaren är konsu­ment eller inte.

Det synes föreningen tillfredsställande att konsumentförsäkringslagen konstrueras som en i princip uttömmande reglering och all FALs regler inte görs lillämpliga i vidare mån än som framgår av 2 S- Hänvisningen till FALs tvingande bestämmelser kan måhända skapa vissa tolkningsproblem men dessa torde knappast fö någon större praktisk betydelse.

I anslutning till definitionerna i 3 S vill föreningen påpeka all termen försäkringshavare sedan länge inte förekommer i försäkringsvillkoren, vilka i stället använder termen försäkrad. Även om det kan vara lämpligt atl tills vidare bibehålla uttrycket försäkringshavare, som överensstämmer med FALs terminologi, är del önskvärt atl en ändring härvidlag övervägs vid den fortsatta översynen av FAL.

2.11    Lantbrukarnas riksförbund (LRF):

Konsumentförsäkringslagen skall enligt förslaget vara tillämplig på vissa i lagen uppräknade försäkringsformer, samtliga av typ privatpersoners försäk­ringar. Förslaget omfallar emellertid inte hela privatkonsumentens försäk­ringsområde. Vissa vanliga privatförsäkringar, som t, ex, kamera-, ur- och pälsförsäkring, har undantagits. Del skydd för försäkringskonsumenien som den föreslagna lagstiftningen skall skapa bör gälla för hela privatförsäkrings-området, oavsett om försäkringen skall omfatta tillgäng eller vara som vid viss tidpunkt bedömts vara av lyxkaraktär,

LRF delar kommitténs uppfattning all försäkringar som grundar sig på grupp- eller kollektivavtal inte skall omfattas av lagen. Av specialmolive­ringen, 8.1.1 sid. 82 i betänkandet, framgår emellertid att vissa gruppavtal beroende på gruppledningens förhällande till försäkringsgivaren skall kunna omfattas av lagen. Av särskild betydelse för om försäkringen skall falla under lagen eller ej anges gruppledningens befaUning med premiebetalning, anmälningar till försäkringsgivaren o. dyl. Har gruppledaren en passiv roll skall försäkringen anses falla under konsumentförsäkringslagen, medan

Prop. 1979/80:9

40

motsatta skall gälla om gruppledaren är aktiv i förhållande till försäkrings­givaren. Enligt LRFs mening får inte gruppledarens administrativa funktion bli avgörande för om lagen skall bli tillämplig pä avtalet eller ej. DeUa kan medföra att om gruppföreträdares funktioner avviker från varandra inom samma avtal, t. ex. beträffande premieuppbörd, kommer två olika lagar au reglera avtalsförhållandet. Detta får anses som otillfredsställande. Avgörande för au försäkringen skall anses grundad på ett gruppavtal bör vara i vilken utsträckning gruppledningen företrätt sina medlemmar i samband med förhandlingarna om villkoren för försäkringsavtalet och vid avtalsslutet i övrigi.

Beträffande uppdelningen mellan företags- och privatpersoners försäk­ringar kan lätt icke önskvärda konfliktsituationer uppslå. Detta gäller särskill paketförsäkringar, där såväl privat-som företagsförsäkringar inryms i samma försäkringsavtal. För lantbrukarnas del tecknas oftast en lantbruksförsäkring som omfattar säväl det personliga lösöret som bostadshus och ekonomibygg­nader saml rörelseinventarier. Skattemässigt hör bostadshuset lill rörelsen och kommer därför, såvitt framgår av belänkandet, alt falla utanför konsumentförsäkringslagens tillämpningsområde, medan lösöret däremol kommer atl omfattas av lagen. Detla ter sig, enligt LRFs uppfattning, som mycket otillfredsställande, särskilt med tanke på de sociala hänsynstaganden som i övrigt präglar både förslaget och annan konsumenträttslig lagstift­ning.

Lantbrukaren har i allmänhet en begränsad kännedom om försäkringar, både i sin egenskap av privatperson och företagare. Detta talar för atl han i realiteten behöver samma skydd i sina båda funktioner. Han är både som privatperson och företagare all anse som den svagare parten i förhällande till försäkringsgivaren. Samma situation råder naturligtvis även för småföreta­gare och olika kategorier av hantverkare. För dessa gmpper innebär den föreslagna ordningen alt skador som uppstått vid etl och samma tillfölle och berör samma företag eller brukningsenhet kan komma all bedömas efter olika lagar, Atl olika bedömningsgrunder av samma skadehändelse kan komma till användning kan vara svårt för den enskilde att förstå och finna acceptabelt. För LRF ter det sig lämpligt att pakelförsäkringar i sin helhet omfattas av den nya konsumentköplagen. Det avgörande måste vara all hela försäkringen flnns i ett försäkringsavtal och där försäkringstagaren är den klart svagare parten. LRF inseratt svårighet kan uppstå vid gränsdragning mellan denna typ av försäkringar - lantbruks- hantverkarförsäkringar - och rena företags­försäkringar. Frågan bör emellertid bli föremål för ytterligare överväganden i del fortsatta lagstiftningsarbetet. Skulle det visa sig omöjligt att låta lagen omfatta denna typ av pakelförsäkringar, måste det ytteriigare klariäggas i vilken omfattning förslaget blir tillämpligt på försäkringstagarens egendom. Hänsyn bör här las till den enskildes behov av skydd och intresset av att hans försäkringar så långt möjligt regleras av enhetliga bestämmelser,

2.12 Dispaschören Kaj Pineus:

Av förslagets 1 S och texten sid. 111 framgår, all konsumentförsäkrings­lagen bland annat är avsedd att omfatta båtförsäkring. Denna har hillills räknats till sjöförsäkring, enär den ansetts omfattas av definitionen i FAL 59 S- Förslaget är avsett all införa en ändring härvidlag. Ändrad lydelse av FAL 59 S, av den preskriptionsavbrytande bestämmelsen, dvs, sista meningen i FAL 29 S eller av 1927 års lag om dispachörs befallning med

Prop. 1979/80:9

41

försäkringstvister föreslås likväl icke. Detta är ägnat att skapa oklarhel angående vad utredningen åsyftat belräffande handläggningen av tvister rörande bålförsäkring,

Båtförsäkringsvillkoren hänvisar numera i allmänhet till Sakförsäkrings-planen, dvs. Allmänna bestämmelser av 1976, vars punkt 10 lyder så:

"Vid tvist om bolagels ersäUningsskyldighet under bålförsäkring skall saken hänskjutas till ulredning och avgörande av svensk dispachör. Kost­naden för denna ulredning ersattes av bolaget såvida ersättningsanspråket inte är uppenbart ogrundat".

Huruvida parterna enligt förslagel skall bibehållas vid denna rätl har jag ej fött fullt klart för mig.

I förslaget utsäges, sid. 250 sista meningen:

"Det torde vara så ovanligl atl krav på grund av konsumeniförsäkring bringas under dispachörs prövning att hänsyn ej behöver tas till denna möjlighet", (dvs. att avbryta preskriptionen).

Uttalandet föranleder två kommentarer.

En undersökning av mina dispachsfall inom sjöförsäkring under perioden 1945-1975 ut visar, all fråganom preskription aktualiserats i 1 (elt) fall, varvid man hemställde, alt kravet skulle prövas i sak, oaktat det var preskriberat. Detta lorde vara ägnat att belysa, atl preskriplionsinvändning inom sjöför­säkring är sällsynt. Sedermera, år 1976, har ett ärende om varuförsäkring underställts mig, där man velat fö ärendet anhängigl hos dispachören i preskriptionsavbrytande syfle, enär sakulredningen kunde förväntas bli myckel tidsödande. Ärendet har förklarats vilande.

Det av utredningen valda uttrycket "ovanligt" är icke en exakt beteckning. Del förutsätter en jämförelse med andra företeelser, t. ex. bankrån eller otrohet. Såtillvida är det ullryck man begagnat oantastligt. Det grundar sig emellertid icke på nägon av uiredningen företagen, skriftlig eller muntlig, förfrågan hos dispachören i Stockholm eller hos mig. Hade sådan skett hade följande framkommit:

Under perioden 1940-1976 har å dispachörskonloret i Göteborg handlagts 17 tvister som berör bålförsäkring ...

Verksamheten hos dispachören i Slockholm upphörde i och med att dispachör P, G, Hasselrol fyllde 67 år i april 1974, Dispachearkivet har därefter överlämnats lill Stockholms Stadsarkiv.

Av dispachörens egna privata anteckningar framgår, all under perioden 1948-1973 handlagts 30 ärenden angående bätförsäkring. Vilka speciella frågor som dessa avsett låter sig icke fastställas ulan studier i Stadsarkivet, vilka jag icke varit i tillfälle aU företaga.

Utredningen anger, sid. 65-67, hur tvister hittills handlagts. Dispachörsin-sliiutionen förekommer ej i denna redogörelse. Av utredningens förslag till regel om preskription (29 S) och kommentaren framgår, att man lagil bort beslämmelsen i FAL 29 S om alt handläggning hos dispachör avbryter preskription. Av delta samt av den citerade meningen sid. 250, men knappast på annat sätt, kan man sluta sig till alt uiredningen varit medveten om dispachörsinsliiuiionen och att den i och för sig kunnat anlitas ifråga om bätförsäkring.

Utredningen framlägger i 32 SS förslag till bestämmelser inordnade under 11 rubriker. Jämför man de föreslagna bestämmelserna med de frågor angående båtförsäkring som angivits i en till remissyttrandet fogad bilaga' finner man, alt dessa senare är andra än dem förslaget behandlar, möjligen med undantag av ärende nr 2735, som har viss anknytning lill förslagets 4 S-1 Bilagan har uteslutils här

Prop.  1979/80:9

42

Vid sådant förhållande är det svårt att se, atl den försäkrades ställning, såvitt angår bålförsäkring, alls skulle komma att förändras om förslaget upphöjes till lag, utom ifråga om sättet för handläggning av eventuella tvister mellan bålägaren och hans assuradör.

Del förekommer understundom att dispachören konsulteras per telefon angående båtförsäkringsproblem. Vanligen är det den försäkrade som hänvisats dit av försäkringsgivaren. De upplysningar som då lämnas är väsentligen (i) att förfarandet hos dispachören är ulan kostnad för den försäkrade "om kravel icke är uppenbari ogrundat" (SPL 69 §; AB punki 10) och (ii) alt den till båtförsäkringen knutna räitsskyddsförsäkringen, eller lagen om allmän rättshjälp, täcker den försäkrades koslnader för juridiskt biträde. Ibland önskar man erhålla elt dispachörens uttalande i sakfrågan, något som självklart icke kan eller har lämnats. Oftast är telefonsamtalet början och slutet till dispachörens befaUning med båtförsäkringsivister. Blir sådan tvist hänskjulen till dispachören för avgörande har man kunnat konstatera ett betydligt högre tonläge än del som förekommer i andra dispacheärenden. "Handlingarna är skrivna med blod", så uttryckte jag saken inför Andra Lagutskottet vid etl dess besök i Göteborg.

Bätförsäkringen innehåller, det torde framgå bl. a. av bilagorna', ett stort antal frågor som berör sjöförsäkring och sjörätt. Dispachören har erfarenhet och kunskaper inom dessa områden ... Det är ju därför han är till och anlitas. Oftasi godtas hans avgörande av båda parter. Detta medför all domstolarna besparas kostnader och besvär. Att inom dispachörsinstitulionens ram fortsätta att utveckla en entydig och klar praxis har betydelse också utanför båtförsäkringen, enär dispachören många gånger har atl handlägga samma typ av frågor inom ramen för partikulärdispacher beträffande andra fartyg än nöjesbålar. Problem om bristande sjövärdighet, om innebörden av begreppen sjöfara och/eller strandningsfall, om upplysningsplikten och liknande kan ju lika väl komma att aktualiseras när det gäller t. ex. fiskefartyg eller andra enheter.

Måhända är det likväl en olägenhet för försäkringsavtalets parter och framför alll försäkringstagaren, konsumenten, att tvister om bätförsäkring framdeles handlägges av dispachör? Kanske är del en fördel?

Remissvaren för bli vägledande för elt slutligl ställningstagande därvidlag. Förslagel redovisar nämligen icke de skäl som föranlett kommittén att eliminera dispachörens befallning med båtförsäkringsivister.

2.13 Försäkringstagarnas riksförbund:

Enligt förslaget skall lagen endast gälla för konsumenter, dvs. för den enskilde medborgaren i egenskap av privatperson. Denna begränsning i lagens tillämpningsområde synes oss icke befogad. Även om den kommer-sielle försäkringstagaren och detla gäller kanske särskilt småföretagare är i behov av det skydd, som lagen avser alt ge. Kommittén har heller icke förebragt något bärande skäl förau undantaga de kommersiella försäkrings­tagarna.

Från lagens tillämpningsområde undantages liv- och andra personförsäk­ringar utom sjuk- och olycksfallsförsäkringar. Skälet härtill är att de undantagna försäkringarna gäller med av regeringen eller av försäkringsin­speklionen fastställda grunder samt alt försäkringar av denna typ ytterst sällan ger anledning till tvister vid skadereglering eller eljesl. Mol denna begränsning i lagens tillämplighet torde ingen erinran kunna göras. Men härutöver föreslär kommittén den inskränkningen i lagens tillämpningsom-

' Bilagorna har uteslutits här

Prop. 1979/80:9

43

rade au den endast skall gälla för vissa uppräknade sakförsäkringar, nämligen hem-, villa-, fritidshus-, rese-, motorfordons- saml båtförsäkringar. Från lagens skydd skulle sålunda undantagas försäkringar av hyreshus, av husdjur som hundar och kaller, ridhästar, smycken, pälsar samt samlingar av mynt och frimärken. Det behövs emellertid samma skydd för de undantagna försäkringarna som för de försäkringar, vilka omfattas av lagen. Kommittén anför icke heller något godtagbart skäl för uteslutning av nämnda försäk­ringar ur konsumentskyddet. Kommittén anger som ett skäl att de försäk­ringar, som icke omfattas av lagförslaget, icke skulle ha samma "ekonomiska och sociala betydelse för försäkringstagaren" som de försäkringar, vilka omfattas av lagen. Uttalandet är obegripligt. Skulle exempelvis försäkring av en ridhäst eller av en dyrbar mynt- och frimärkssamling icke ha samma sociala och ekonomiska betydelse som försäkring av en fritidsbåt? Eu lika ohållbart skäl för att utesluta angivna försäkringar ur skyddslagen är kommitténs hänvisning lill alt försäkringsbolagen vid de uteslutna försäk­ringarna skulle behöva större frihei all pröva om de vill meddela och behålla sådan försäkring ävensom att bestämma villkoren, jämfört med försäkringar som omfattas av lagförslaget. Del är försäkringstagarna som ska skyddas och inte försäkringsbolagens "frihet" i del ena eller andra avseendet,

Lagen bör sälunda enligt värt förmenande göras tillämplig icke allenast å konsumentförsäkringar utan även å kommersiella försäkringar saml vara tillämplig på alla slag av sakförsäkringar.

3 Information

3.1 Konsumentverket/KO:

Bestämmelsen 14 S syftar enligt motiven (s, 191)tillaUgöra det möjligt för den konsument som överväger alt leckna försäkring med en viss försäkrings­givare all bedöma kostnaderna för och omfattningen av försäkringen i förhållande till prisnivån och villkoren hos annan försäkringsgivare eller enligt annat försäkringsaliernaliv. Regeln skall ses som eU komplement till marknadsföringslagens regler och utgöra stöd för övervakningen av mark­nadsföringen av försäkringar (betänkandet s, 125), För att tillförsäkra den enskilde konsumenten en direkt rätl atl kräva information i föreskrivna hänseenden bör bestämmelsen enligt kommittén ha civilrätlslig karaktär. Till bestämmelsen knyts dock ingen civilrätlslig sanklion, 1 stället hänvisas bl, a, lill de maktmedel som slår lill buds enligt marknadsföringslagen.

Konsumentverket delar uppfattningen att del behövs särskild informaiion till konsumenterna på försäkringsområdet, bl, a, i de avseenden kommittén föreslår, Verkel har inget atl invända mol att del i en konsumentförsäk­ringslag slås fast vilken informaiion som är särskilt viktig från konsument­synpunkt. Den föreslagna regeln i 4 S är emellertid pä etl olyckligt sätt begränsad, eftersom informationsskyldigheten förutsätter atl konsumenten särskill begär uppgiften ifråga. Alt märka är att 3 S marknadsföringslagen ger avsevärt större möjlighet att driva fram information i marknadsföring. Anknytningen lill marknadsföringen gör det enligt konsumentverkets uppfattning lämpligare alt samordna beslämmelsen med 3 S marknadsför­ingslagen. En samordning kan ske efler mönster frän bestämmelserna om information vid marknadsföring av krediter i 6-7 SS konsumenlkreditlagen. Genom en hänvisning motsvarande den i 7 S sistnämnda lag undviks också den   möjlighet   till   missuppfattning   rörande   informationsskyldighetens

Prop. 1979/80:9

44

omfattning i försäkringssammanhang som kan uppstå genom regelns begränsade räckvidd i förhållande till bestämmelsen i 3 S marknadsförings­lagen.

I samband med diskussionen om informationsskyldigheten lar kommittén upp frågan om försäkringsgivarens ansvar för vilseledande uppgifter i annonser eller broschyrer m. m. rörande försäkringens omfattning, när dessa uppgifter föranlett försäkringstagaren att teckna försäkring med visst innehåll (s. 126). Kommittén ifrågasätter därvid om behov föreligger av en ansvarsbe­stämmelse, närmast efter mönster från 7 S konsumentköplagen. Kommittén finner emellertid sambandet mellan uppgifter i reklam m. m.och innehållet i särskilda försäkringsavtal vara mindre starkt och framhåller att innehållet i reklam mer sällan leder till att försäkringsavtal kommer lill stånd. Konsu­mentverket kan inte dela denna uppfattning. Det torde i stället förhålla sig så att försäkringsgivare i förhållandevis slor utsträckning marknadsför sina försäkringar genom broschyrer som kortfattat redovisar villkorens innehåll och försäkringens omfattning. Det är också sannolikt all konsumenter i ett stort antal fall inte i detalj studerar de egentliga försäkringsvillkoren innan försäkring tecknas, utan lilar lill den förenklade framslällning som olika broschyrer innehåller. De av kommittén kommenterade fallen från Allmän­na reklamationsnämnden ger belägg för denna uppfattning. Konsumentver­ket vill därför ifrågasätta om inte försäkringsgivarens civilrätlsliga ansvar för uppgifter som lämnats vid marknadsföringen bör regleras.

3.2 Marknadsdomstolen:

I och för sig skulle det naturligtvis ha varit ett önskemål atl den föreslagna bestämmelsen i 4 S erhållit ungefär samma utformning som den jämföriiga bestämmelsen i konsumentkrediilagen (6 S), dvs. all den stadgade eu tvång för försäkringsgivaren all självmant upplysa om innebörden av olika villkor. Marknadsdomstolen har dock svårt alt se hur delta önskemål skulle kunna tillgodoses med hänsyn lill att konsumentförsäkringslagen - såsom nämnts här ovan - är exklusivt utformad såsom en civilrättsligt verkande författning och följaktligen inte tillhandahåller de offentligrättsligl verkande preventiva instrumenten.

3.3 Näringsfrihetsombudsmannen (NO):

Förslagel om informationsplikt för försäkringsgivarna (4 S)är positivt frän konkurrenssynpunkt även om erfarenheten synes tala för atl försäkringsbo­lagen redan i dag vanligen ger sådan information då den efterfrågas av försäkringslagarna. Det är dock möjligt att en lagsladgad räu till information, som komplement till marknadsföringslagens bestämmelser, gör atl försäk­ringslagarna uppmärksammas på och bättre utnyttjar sina möjligheter alt jämföra och välja mellan olika försäkringar och försäkringsbolag. På delta som på andra områden är välinformerade konsumenter en av förutsättning­arna för effektiv konkurrens.

3.4 Länsstyrelsen i Gävleborgs län:

1 4 S lagförslaget regleras  försäkringsgivarens upplysningsplikt sedan konsumenten begärt information. Ulöver denna skyldighel bör försäkrings-

Prop. 1979/80:9

45

givare åläggas skyldighel alt på lämpligt sätt upplysa konsumenten, innan denne ingått försäkringsavtal, atl fullständiga försäkringsvillkor finns alt tillgå.

3.5      Konsumenttjänstutredningen:

Konsumenttjänstuiredningen har noterat all den föreslagna 4 S konsu­mentförsäkringslagen med rubriken Information om försäkring givits en ganska snäv räckvidd och saknar klart utformade sanktioner. I motiven har försäkringsrättskommittén (s. 126-127) avvisat tanken på att iden föreslagna konsumentförsäkringslagen införa särskilda lagregler om civilrättsligt re­klamansvar. Även om sambandet mellan reklamuppgifter och innehållet i försäkringsavtal sannolikt, som kommittén påpekat, generellt sett är mindre starkt än motsvarande samband inom l.ex. köprätten, löser detta inte problemen i de fall en konsument såsom försäkringstagare faktiskt har inrättat sig efter uppgifter lämnade i reklam- eller annan marknadsföring i samband med tecknandet av försäkring. Man står här inför ell i grunden avialsrätisligt spörsmål. Det ter sig med ett modernt synsätt inte rikligt och från konsumentsynpunkt otillfredsställande alt låta i allmänna, standardise­rade försäkringsvillkor intagna avtalsbestämmelser ta över distinkta uppgif­ter om avtalsvillkor som lämnais vid marknadsföring eller lill den enskilda försäkringstagaren i samband med avtalets ingående, i den mån dessa uppgifter inverkat på avtalet. Det kan i sammanhanget nämnas att konsu-mentljänstutredningen avser att i förslaget till konsumenltjänstiag föreslå regler om civilrättsligt ansvar för marknadsföring och för underlåtenhet att lämna upplysningar, som sträcker sig betydligt längre än de regler om civilrättsligt reklamansvar som nu finns i 7 och 14 SS konsumentköpla­gen.

Enligt konsumenttjänstulredningens mening vore det värdefullt om frågan om ansvar för "sidolöpare", dvs. försäkringsbolagens ansvar för uppgifter lämnade av deras ombud, kunde ytteriigare klarläggas i det fortsatta lagstiftningsarbetet, särskilt med hänsyn till den stora praktiska betydelse som försäkringsombudens verksamhet har. Försäkringsrätiskommitténs uttalande i denna fråga (s. 127 i betänkandet) är knapphändigt och med utgångspunkt från hemförsäljningslagens regel i ämnet och de motivulla­landen som gjorts i samband med tillkomsten av 36 S avtalslagen lorde klarläggande uttalanden om rättsläget kunna göras.

3.6      Försäkringsinspektionen:

Inspeklionen har i princip ingen erinran mol regeln i 4 S om rätten till information. Inspektionen vill dock nämna, alt ämnet redan synes tillfreds­ställande behandlat i marknadsföringslagen, med stöd av vilken konsument­verket bör kunna åsladkomma erforderiiga riktlinjer.

3.7      Landsorganisationen i Sverige (LO):

LO delar uppfattningen alt det behövs särskild informaiion lill konsumen­terna på försäkringsområdet. LO har ingen erinran mot all det i konsument­försäkringslagen slås fast vilken information som är särskill viktig från konsumentsynpunkt. Den föreslagna regeln i 4 S är dock begränsad pä etl

Prop. 1979/80:9

46

olyckligt sätt, efiersom informationsskyldigheten förutsätter att konsu­menten särskill begär uppgifier i fräga. LO föreslär att bestämmelserna i 4 S konsumentförsäkringslagen samordnas med 3 S marknadsföringslagen, som ger betydligt större möjligheter att driva fram informaiion i marknadsför­ingen. En samordning kan lämpligen ske efter mönster från bestämmelserna om information vid marknadsföring av krediter i konsumenlkreditlagen.

1 samband med diskussionen om informationsskyldigheten lar kommittén upp frågan om försäkringsgivarens ansvar för vilseledande uppgifter i annonser eller broschyrer m. m., när dessa uppgifter föranlett försäkringsta­garen att teckna försäkring med vissl innehåll. Kommittén finner dock ej anledning att föreslå någon bestämmelse som generellt gör försäkringsgivare ansvariga för vilseledande uppgifter, eller underlåtenhet all lämna uppgifter som föranlett försäkringstagare att teckna försäkring. LO kan inte dela denna uppfattning utan föreslär all försäkringsgivarens ansvar för lämnade uppgifier och underiåtenhet atl lämna uppgifier vid marknadsföringen lagregleras efter mönster frän 7 S konsumentköplagen.

3.8 Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Riksförbundet godtar bestämmelsen i 4 S om information om försäkring. Se vidare W/. 3:1 s. 128-130.

3.9      Folksam:

Enligt Folksam synes den föreslagna beslämmelsen i 4 S inte tjäna något syfte, vilket kan vara skäl att avvisa den. Se vidare bil. 3:2 s. 168.

3.10    Sveriges Villaägareförbund:

De höga premierna för villa-hemförsäkringarna gör del ocksä mer intressant för konsumenten att försöka välja det för honom mest lönsamma alternativet av försäkring. Kommitténs förslag om mer enhetlig och förbätt­rad information som skall göra det möjligt atl jämföra olika försäkringsalier­naliv är därför av värde.

3.11    Husmodersförbundet Hem och Samhälle:

Hem och Samhälle instämmer helt i kommitténs uppfattning aU försäk­ringsvillkoren skall utformas på ett för försäkringstagaren betydligt mera lättförståeligt säu än hittills varit fallet. Undantagsvillkor skall ha samma stilstoriek som övrig text. Man vet ju erfarenhetsmässigt all många försäkringstagare finner den smästilta texten krånglig och därför försummar att läsa igenom den. Ett krav bör dessutom vara att skilda försäkringsgivare ulformar sina villkor så all de är lätt jämförbara för försäkringstagaren.

3.12    Svenska aktuarieföreningen:

Den informaiion om försäkring som stadgas enligt 4 S torde redan i dag lämnas av försäkringsbolagen. Föreningen anser därför att paragrafen borde kunna utgå.

Skall paragrafen finnas med kan den med den föreslagna lydelsen ge

Prop. 1979/80:9

47

upphov till vissa tolkningssvårigheter. Bolagen skall lämna sådana uppgifter om premier och försäkringsviUkor "som är av betydelse för bedömning av kostnaden och omfauningen av en viss försäkring," Detta får naturligtvis inte innebära atl bolagen har skyldighet att informera om premiens tekniska uppdelning på riskpremie, administrationskostnader och säkerhetslillägg eller atl ange riskpremien för de olika skademomenten i en paketförsäkring. Det bör vara tillräckligt med det malerial som i dag står till kundljänsteman-nens förfogande; etl material som möjliggör "en kontroll av att premien är rätt uträknad" (sid. 191). Kompletterande aktuariella utredningar skall ej erfordras.

Ordet "premiesatser" i paragrafen bör utbytas mot "premier" eftersom det förra närmast för tankarna till de för konsumentförsäkringar numera ganska ovanliga promillesaiserna för t. ex. brandförsäkring.

3.13    Försäkringsjuridiska föreningen:

Räckvidden av de regler om information som föreslås i 4 S är enligt ordalagen mycket omfattande. Motiven synes emellertid ge vid handen att uppgiftsskyldigheten inte skall sträcka sig längre än till vad den enskilde behöver vela för atl kunna avgöra om del lönar sig för honom att teckna en viss försäkring och träffa elt val mellan de olika alternativ som står till buds. Det torde däremol inte vara meningen att försäkringsbolaget exempelvis skall vara skyldigt atl redovisa på vilka grunder man har kommit fram till en viss premienivå. Information av det slag som sålunda torde åsyftas med bestämmelsen synes ligga inom ramen för vad näringsidkare kan åläggas att tillhandahälla med stöd av 3 S marknadsföringslagen. Den föreslagna paragrafen ger - till skillnad frän de informationsregler som har upptagits i 5 och 6 SS konsumenlkreditlagen - inga närmare anvisningar om informatio­nens innehåll eller del sätt på vilket den skall lämnas. Inte heller föreslås några sanktioner vid överträdelse av informationsskyldigheten. Med hänsyn till det anförda anser föreningen alt den föreslagna regeln,som kan ge upphov lill besvärliga tolkningsproblem, bör ulgå ur lagen. Detla för till följd atl uppgiflsskyldigheten helt kommer alt regleras av marknadsföringslagen. Mera konkreta normer kan då utvecklas genom överenskommelser med KO eller avgöranden av marknadsdomstolen.

3.14    Lantbrukarnas riksförbund (LRF):

Kommittén föreslår alt försäkringsgivaren pä begäran av konsument skall vara skyldig lämna informaiion om sina försäkringar. Förslagel saknar emellertid, till skillnad från konsumentköplagen, bestämmelser om verkan av all vilseledande eller på annat sätt felaktig information lämnas. I betänkandet konstateras alt "sambandet mellan uppgifier i reklam m. m. och innehållet i särskilda försäkringsavtal ofta är mindre starkt" (sid. 264 i belänkandet). Enligt kommitléns uppfattning förekommer del mindre sällan all försäkring tecknas,eller för speciellt innehåll, just pä grund av innehållet i reklam. LRF delar inte kommitténs bedömning i denna del. Konkurrensen mellan försäkringsgivarna tar sig uttryck i bl. a. omfattande reklamkampan­jer och det måsle antas att innehållet i den producerade reklamen inte i obetydlig omfattning påverkar de enskilda till avialsieckning. Del bör därför ytteriigare övervägas om inte beslämmelse som gör försäkringsgivare ansvarig för vilseledande uppgifter eller underlåtenhet atl lämna uppgifier,

Prop. 1979/80:9

48

som föranlett försäkringstagare att teckna försäkring med visst innehåll, skall intas i lagen.

Lagförslaget innebär ingen ändring av försäkringsgivarens ansvar för vilseledande uppgifter eller andra fel som begås av ombud vid försäkringens tecknande eller senare under avtalstiden. Vid försäkringsteckningen eller vid ändring av en försäkring är försäkringsombudet den branschkunnige och försäkringstagaren måsle i detla läge ha rätt alt lita pä dennes uppgifter och löften. En lagbestämmelse med denna innebörd ställer större krav på ombudets kunnande och skulle innebära att ombudets utbildning uppmärk­sammades i siörre utsträckning än vad som är fallet i dag.

3.15 Försäkringstagarnas riksförbund:

I denna paragraf föreskri ves skyldighet för tillfrågat försäkringsbolag att på begäran lämna uppgifter om av bolaget tillämpade premiesatser och andra försäkringsvillkor, som kan vara av betydelse för bedömning av kostnaden och omfattningen av viss försäkring.

Försäkringsbolagens villkor är "snåriga" och överhuvud taget svåra att tolka som ovan framhållits. De villkorsfoldrar, som bolagen ger ut, hänvisar sålunda på många punkler till försäkringsavialslagen vilken för övrigi gäller där den icke molsäges av försäkringsvillkoren, dvs. lill en lag som del slora flertalet försäkringstagare icke känner till och icke rimligen kan beräknas taga del av. Försäkringsvillkoren innehåller alltså inte alla de villkor som gäller för försäkringsavtalet. Delta innebär ju en slor osäkerhet om vad som gäller för försäkringstagarens avtal med försäkringsbolaget. Föratt försäkringstagarna skall kunna göra jämförelse mellanolika bolags premier och andra villkor och sålunda kunna på saklig gmnd välja mellan olika bolag vid tecknande av försäkring är det även erforderligt att bolagen anger villkoren fullständigt saml klart och entydigt och efter en för samtliga bolag enhetlig mall,

Enligi kommittéförslaget sanktioneras informationsskyldigheten icke i lagen. Kommitténs antagande att försummad informationsskyldighet "tor­de" föranleda ingripande frän försäkringsinspektionen är inte övertygande. 1 vart fall skulle inkoppling av försäkringsinspektionen föranleda tidsutdräkl, vilket icke kan vara rimligt och dessutom vara ägnat att medföra atl försäkringstagaren ger upp. Del föreligger en uppenbar risk att informa­tionsskyldighet utan sanktion i lagen stannar på papperet.

Försäkringsbolagen bör sålunda åläggas atl utforma sina villkor och uppställa dem som ovan angivits och informationsskyldigheten och därmed sammanhängande förpliktelser bör sanktioneras i lagen.

4 Rätt till rörsäkring

4.1 Försäkringsinspektionen:

Inspektionen har i princip ingenting alt invända mol au förslaget lill konsumenlförsäkringslag innehåller vissa regler om rän till försäkring.

4.2 Tjänstemännens centralorganisation (TCO):

Utredningen föreslär att det inte skall vara möjligt för försäkringsbolag atl vägra all meddela försäkring om inte särskilda skäl föreligger. TCO tillstyrker förslaget även om det knappast i praktiken förekommer atl försäkring vägras utan starka skäl.

Prop. 1979/80:9

49

4.3 Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Riksförbundei vill inte motsätta sig förslaget i 5 S om rätten all leckna försäkring men framhåller att bestämmelsen kan fö avsevärl siörre räckvidd i ekonomiskt och administrativt avseende för bolagen än som framgår av kommitlébelänkandet. Se vidare bil. 3:1 s, 130-131,

4.4 Folksam:

Folksam har ingen invändning mot förslaget i denna del. Se vidare bil. 3:2 s, 168-169,

4.5 Kooperativa förbundet (KF):

Kommitténs förslag innebär i realiteten en rän för konsumenten att fö vela skälen för atl försäkringsbolaget vägrat honom försäkring samt en rätl atl fö skälen prövade av domslol, KF tillstyrker förslaget som för anses ge konsumenten etl gott skydd.

4.6 Sveriges domareförbund:

Kommittén föreslär alt försäkringsgivaren skall vara skyldig att meddela försäkring om inte särskilda skäl föreligger däremot. Kommittén har därvid gått längre än som angivits i direktiven, i vilka del endast talas om skydd för försäkringstagaren mot uppsägning och utebliven förlängning av meddelad försäkring. Som kommittén närmare utvecklat är emellertid den primära frågan, om försäkringsgivaren skall fö vägra försäkring vare sig den som söker försäkring tidigare haft försäkring eller ej.

Enligt vad kommittén uppger meddelar försäkringsgivarna de försäkringar som avses med konsumentförsäkringslagen till nästan alla som önskar försäkring. Man har således ej anledning räkna med alt någon vägras försäkring annat än i undanlagsfall. Huruvida försäkring i något fall vägrats utan godtagbar anledning beröres ej i belänkandet. Det kan under sädana förhållanden synas tveksamt om en beslämmelse behövs om skyldighet för försäkringsgivare att meddela försäkring om han ej har objektivt godtagbara skäl alt vägra. Förbundel vill dock inte motsätta sig atl en sådan regel införes med hänsyn lill det av kommittén anförda allmänna rättvisekravet au den svagare parten ej skall vara tvungen alt ulan prövning foga sig i den starkare partens beslul i angelägenheter av slor social betydelse. Förbundet ifråga­sätter dock starkt om sådan skyldighet är motiverad i fråga om alla försäkringar som avses med konsumentförsäkringslagen. Reseförsäkring och även bätförsäkring har inte den sociala betydelse som övriga försäkringar har. Hänsyn till den sociala betydelsen bör i vart fall lagas vid bedömningen av om särskilda skäl föreligger att ej meddela försäkring.

Som kommittén anför i betänkandet ligger förhållandena annoriunda lill beträffande förnyelse av försäkring, Samma synpunkersom vid meddelande av försäkring gör sig visseriigen gällande men i fråga om förnyelse mäste ocksä beaktas att den som meddelat försäkring fär anses ha åtagit sig ett visst ansvar för alt i fortsättningen tillgodose försäkringstagarens legitima försäk­ringsbehov. Försäkringstagaren bör kunna räkna med atl försäkringen förnyas om ej alldeles särskilda skäl föreligger däremot.

4 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

50

5 Försäkringstid och ansvarstid

5.1      Tjänstemännens centralorganisation (TCO):

Utredningen föreslär all den tid för vilken försäkringen tecknas inte normalt skall vara längre än eu år. Detta skall ge försäkringstagaren möjlighel att varje år pröva om han vill ha sin försäkring kvar eller om han vill utnyttja ett annat försäkringsbolag. TCO tillstyrker förslagel.

5.2      Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Riksförbundet kan i huvudsak tillstyrka vad som föreslås i 6-8 SS om försäkringstid och ansvarstid. Se vidare bil. 3:1 s. 131-132.

5.3     Folksam:

Folksam tillstyrker 6 S men riktar viss kritik mol övriga bestämmelser. Se bit 3:2 s. 169-170,

5.4      Försäkringsjuridiska föreningen:

Regeln i 7 S försia styckel andra meningen synes vara mindre förmånlig för den försäkrade än de allmänna försäkringsvillkoren, I fall då försäkring tecknas genom att premien betalas synes huvudregeln böra vara att försäkringstiden börjar löpa i och med alt detta sker. Skulle ett försäkringsfall inträffa samma dag som premien betalas får den försäkrade anses ha bevisbördan för alt det skedde efter belalningen.

Bestämmelserna i 7 och 8 S§ om försäkringstiden och försäkringsgivarens ansvar gäller endast om inte annat har avtalats. Teoretiskt flnns alltså möjlighet att genom avtalens utformning helt sälta lagens principer i dessa hänseenden åt sidan. Ett sådant förfarande skulle emellertid strida mol syftet med lagen och lorde motivera ingripande vid den villkorskoniroll som skall äga rum,

6 Uppsägning och förnyelse

6.1 Näringsfrihetsombudsmannen (NO):

1 9 § ges försäkringstagaren rätt till förtida uppsägning om försäkringsbe­hovet fallet bort eller om annan liknande omständighet inträffar under försäkringstiden. 1 betänkandet sägs dock (s. 134, 203) att regeln inte bör ge försäkringstagaren rätl all under försäkringstiden övergå lill försäkringsgi­vare som erbjuder billigare premie. Enligt 6 S får försäkringstiden normalt inte överstiga ett år som också för närvarande är den vanliga tiden, NO vill här framhålla att det skulle stimulera priskonkurrensen mellan försäkringsbo­lagen om försäkringslagarna gavs ökade möjligheter all byta försäkringsbolag under försäkringstiden i stället för som nu endasl vid huvudförfallodagen. Även effektiviteten skulle kunna främjas genom atl produktutvecklirrgen skulle fä snabbare genomslag om försäkringslagarna snabbare kunde gå över till ett bolag som erbjuder en bättre försäkring. Gentemot dessa fördelar får givetvis ställas de ökade koslnader del kan medföra för bolagen om försäkringslagarna säger upp försäkringen under försäkringsliden.

Prop. 1979/80:9

51

6.2 Tjänstemännens centralorganisation (TCO):

När det gäller uppsägning av försäkringen från försäkringstagarens sida föreslår uiredningen att försäkringstagaren innan försäkringsiidens slul skall säga upp försäkringen. Enligt TCOs mening är detta en olillfredsslällande lösning. Försäkringen bör upphöra efter den uppsägning som försäkringsgi­varen måsle ge enligt förslagel dvs, 14 dagar efter den dag dä försäkringsgi­varen avsänt meddelande om att försäkringen upphör,

TCO tillstyrker utredningens förslag när det gäller uppsägning frän försäkringsgivarens sida. Förslaget innebär att försäkringsskyddet inte upphör förrän försäkringstagaren fött åtminstone två meddelanden. Genom dett;> förfaringssätt undviks enligt TCOs mening onödiga blottor i försäk­ringsskyddet.

6.3 Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Riksförbundet kan i huvudsak tillstyrka bestämmelserna i 9-12 SS om uppsägning och förnyelse av försäkring, Riksförbundei avstyrker dock den särskilda tidsfristen i 11 S andra stycket för meddelande av uppsägning. Se vidare W/, 3:1 s, 133-135.

6.4 Folksam:

Folksam framför olika invändningar mot förslaget i denna del. Se bil. 3:2 s. 170-172.

6.5      Kooperativa förbundet (KF):

Kommittén utgår från att del är ett önskemål från försäkringstagarens sida alt ett försäkringsavtal slutet för etl år förnyas. KF delar denna kommitténs uppfattning och tillstyrker den föreslagna lagstiftningen.

6.6      Svenska aktuarieföreningen:

Med kommitténs definition av försäkringsvillkor måsle uppenbarligen varie generell premieändring medföra uppsägning av försäkringsavtalet. Om det vid någol lillfälle inte är möjligt för försäkringsgivaren - t. ex. av administrativa skäl - att inom faslslälld lid avisera generella premiehöjningar för en del av försäkringslagarna kan bestämmelserna medföra avsevärda orättvisor inom försäkringskollektivel. Föreningen förutsätter all förslagel omarbetas i detta avseende.

6.7      Försäkringsjuridiska föreningen:

Enligt 9 S första slyckel måsle uppsägning från den försäkrades sida ske före försäkringsiidens uigång. Annars förnyas försäkringen enligt 12 § och därefter kan den försäkrade inte säga upp den annat än om försäkringsbe­hovei faller bort eller annan liknande omständighet inträffar. För den som inte är insatt i dessa regler ligger del emellertid nära till hands att utgå från att förnyelse kan avvärias genom underiåtenhet atl belala förnyelsepremien. En försäkrad som handlar på detta säll och inte upptäcker sitl misstag förrän den

Prop. 1979/80:9

52

nya försäkringsliden har böriat löpa bör rimligen alltid kunna förhindra an försäkringen fortsätter au gälla. 1 etl sådanl fall bör med andra ord den försäkrade ges möjlighel alt säga upp försäkringen även efter försäkringsti­dens uigång.

Enligt 10 S kan försäkringsgivaren inte uppnå ändring av försäkringsvill­koren under löpande försäkringstid annat än då "försäkringstagaren eller försäkringshavare grovt åsidosatt förpliktelse eller eljesl synneriiga skäl föreligger". Om alltså - lill följd av exempelvis en bristfällig upplysning som inte kan läggas försäkringstagaren till last som grovt åsidosättande av förpliktelse - premien har kommil all bestämmas lill ett för lågt belopp fordras synnerliga skäl för atl försäkringsgivaren skall kunna anpassa premien för resten av försäkringsliden efter de verkliga förhållandena. Detta tbrefitller knappast rimligt av hänsyn inte minst lill övriga försäkringstagare. Sådan anpassning bör enligt föreningens mening fö göras så snart villkoren skulle ha blivit andra, om rätta förhållandel hade varit känt för försäkrings­givaren när försäkringen tecknades.

Försäkringsgivaren har enligt 11 S alltid möjlighet att ändra villkoren i samband medan försäkringen förnyas. Meddelandeom sådan ändring skall i form av uppsägning avsändas senast fjorton dagar före försäkringstidens slut, och meddelandet skall enligt 30 S andra slyckel andra meningen innehålla besked om de nya villkor som erbjuds. Har delta iakttagits sker enligt 12 S andra styckel förnyelse på de nya villkoren. Föreningen har ingen annan erinran mot dessa regler än att del av psykologiska skäl synes olämpligt an använda ordet "uppsägning" i detta sammanhang. Föreningen föreslår atl lagreglerna formuleras om på sådant sätl atl sagda uttryck används endast i betydelsen "uppsägning för upphörande".

Vid utebliven uppsägning förnyas enligt 12 S förstastycket försäkringen för "lid motsvarande den senast gällande försäkringstiden". Om den senast gällande försäkringstiden har varit av annan längd än den som normalt gäller, exempelvis därför att bolaget önskar alt alla försäkringstider skall sluta vid månadsskifte Gfrspecialmoiiveringen lill 6 S), torde emellertid föriängningen böra avse normaltiden. Paragrafens lydelse bör jämkas med hänsyn härtill.

6.8 Sveriges domareförbund:

De regler som kommittén föreslär saknar motsvarighet i FAL och skiljer sig pä väsentliga punkter från de allmänna bestämmelser som f n. gäller för de försäkringar som föreslås omfattade av konsumentförsäkringslagen. Förslaget innebär alt försäkringar förnyas inte endast såsom nu genom alt försäkringstagaren beialar premien för den nya försäkringstiden utan även om försäkringstagaren ej betalar. I sistnämnda fall förnyas försäkringen t. v, och den upphör genom uppsägning från försäkringsgivaren eller genom alt försäkringstagaren tecknar motsvarande försäkring hos annan försäkringsgi­vare. Försäkringsgivarens ansvar fortsätter tills försäkringen upphör och försäkringstagaren är skyldig att betala premie för den tid försäkringen gäller. Om försäkringstagaren vill atl försäkringen skall upphöra vid försäkringsii­dens uigång, måste han dessförinnan säga upp försäkringen.

I de fall försäkringstagaren önskar förnya försäkringen, vilket i allmänhet torde vara fallet, innebär de föreslagna reglerna i praktiken ej någon siörre skillnad jämfört med nuvarande förhållanden. De flesta försäkringstagare betalar premien senast på förfallodagen eller med någon mindre försening.

Prop. 1979/80:9

53

Enligt vad som sägs i betänkandet har försäkringsgivarna i sislnämnda fall -om försäkringsfall inlräffat före premiebelalningen - ej åberopat sin frihet från ansvar utan betalat ul försäkringsersäuning. För den som av någon anledning - premieavin har förkommit, glömska m, m, - ej betalat premien innebär förslaget en klar fördel genom att försäkringsskyddet består och försäkringstagaren får en påminnelse om att betalning ej skett när försäk­ringsgivaren på grund av den uteblivna premiebetalningen säger upp försäkringen. Försäkringstagaren kan då före uppsägningstidens uigång betala premien och därigenom förnya försäkringen. Om försäkringstagaren vill upphöra med försäkringen vid försäkringstidens utgång, medför förslaget en olägenhel genom atl han då måste säga upp försäkringen för att inte bli skyldig belala premie under den tid försäkringen på grund av den automa­tiska förnyelsen kommer atl gälla. För försäkringsgivaren medför förslagel en olägenhet vid utebliven premiebetalning genom att försäkringsgivaren måsle säga upp försäkringen för att med säkerhet bli fri frän ansvar. De olägenheter som förslaget sälunda medför torde emellertid till stor del kunna motverkas genom atl försäkringsgivaren med premieavin sänder ett formulär, i vilket försäkringstagaren kan meddela all han efter försäkringstidens slut ej längre vill ha kvar försäkringen. Förbundel anser att de fördelar som förslaget medför i så hög grad överväger ölägenheterna all förbundel tillstyrker förslaget i denna del.

6.9 Lantbrukarnas riksförbund (LRF):

Med de stora värdeanhopningar i både fast och lös egendom som i dag förekommer hos enskilda är det angeläget atl alla har rätl lill försäkring. Krav måste dock i viss utsträckning kunna ställas på den enskilde. Enbart det förhållandel alt försäkringstagaren inte vållat skadorna genom egen vårds­löshet fär inte las till intäkt för att försäkring skall förnyas ulan ändring av villkor eller premier. Försäkringsgivaren måsle kunna kräva atl försäkrings-lagaren begränsar riskerna för skada genom att vidta vissa förebyggande ålgärder.

7 Premiebetalning

7.1 Svea hovrätt:

Beslämmelsen i 17 S innebär den nyheten all försäkringstagaren behäller sin försäkringsskydd om hans uraktlåtenhet all betala premien berott på angivna hinder. Enligt förslaget skall försäkringstagaren inte behöva under­rätta försäkringsgivaren om att han varit förhindrad all eriägga premie på grund av sädan händelse som regleras i beslämmelsen. Hovrätten anser den föreslagna bestämmelsen i princip lämplig. 1 de fall där försäkringstagaren på grund av ekonomiskt hinder inte kan betala bör han dock vara skyldig att inom viss tid från hindrets uppkomst, t. ex. en vecka, muntligen eller skriftligen underrätta försäkringsgivaren om hindret, vid äventyr att detta eljest inte för åberopas av försäkringstagaren.

Prop. 1979/80:9

54

7.2 Riksrevisionsverket (RRV):

Kommitténs förslag om ändrade och för försäkringstagarna liberalare regler vid dröjsmål vid premieinbetalning anser RRV i och försig berättigade. RRV vill dock i delta sammanhang varna för alt sådant regelsystem kan leda till orättvisa kostnadshöjningar förden del av konsumentkollektivet som i tid eriägger sina premier. RRV anser därför alt det bör övervägas atl ge försäkringsgivarna möjlighet till uttag av dröjsmälsavgift e. dyl.

7.3      Konsumentverket/KO:

S 15 innehåller bestämmelser om försäkringsgivarens möjligheter att säga upp försäkring när försäkringspremien ej betalas i rän tid. Enligt bestämmel­sen andra siycket skall det - i fall där premien betalas sedan försäkringen på grund av uppsägning upphört - anses som om försäkringstagaren begärt ny försäkring. Vill försäkringsgivaren inte meddela sädan försäkring åligger det honom enligt andra styckel andra meningen att inom viss tid avsända underrättelse därom.

Uttryckssättet i andra styckel andra meningen ger enligt konsumentver­kets uppfaUning utrymme förden tolkningen, alt försäkringsgivaren skulle ha frihet att oberoende av skäl avböja att meddela försäkring i det avsedda fallel. Av motiven (s. 217) framgår emellertid au försäkringsgivarens möjligheter att avböja försäkring är begränsade till sädana situationer som anges i 5 S- Lagtexten bör pä denna punkt förtydligas genom en hänvisning till 5 § eller på annat sätt.

7.4      Länsstyrelsen i Gävleborgs län:

Det föreslagna regelsystemet beträffande premiebetalning och uppsägning synes tillfredsställa myckel högt ställda krav pä konsumentskydd. I själva verket tillåter del ett inte obetydligt mått av "slarv" frän försäkringstagarens sida utan att dennes försäkringsskydd minskar. Delta uppnås till priset av atl försäkringsföretagen tvingas sända fler meddelanden till sina försäkringsta­gare än vad som görs i dag. Vidare lorde det krävas att företagen har en väl utbyggd bevakningsrutin härför. Sådant kan visseriigen numera ske med hjälp av ADB. Del synes ändock värt all uppmärksamma de kostnader som uppkommer vid hantering av sådana massärenden det här är fråga om. Kravet på konsumentskydd kan länkas böra nedsättas om del kan antagas att den föreslagna ordningen medför betydande premiehöjningar för försäk­ringstagarna. Försäkringstagarkollektivets iniressen bör i dena sammanhang tillbörligen beakias.

I 17 § stadgas atl försäkringstagare som är förhindrad att i rätt lid betala premie skall åtnjuta försäkringsskydd till dess hindret bortfallit, I lagrummet uppställes rekvisiten atl hinder skall föreligga och alt hindret är en oväntad händelse för försäkringstagaren. Bland de händelser som exemplifieras i lagtexten finns det fall att nägon berövats friheten. Del fall att någon anhålles eller häktas och senare fälls lill ansvar kan inte, i det föreslagna lagrummets nuvarande lydelse, anses kunna inordnas under regeln. Om sä emellertid är avsikten bör det senare rekvisitet ändras. Länsstyrelsen bedömer vidare de invändningar Schönmeyr framställt i detta slycke värda beaktande.

Prop. 1979/80:9

55

7.5 Försäkringsinspektionen:

Rutinerna för inkrävande av premie för icke betald ansvarstid kan komma att bli komplicerade. Alternativet är fördyringar av produkterna förden helt övervägande del av kollektiven, som "fungerar" normall. Inspektionen finner det angeläget alt premiekraven vidhålls i största möjliga utsträckning och förutsätter atl man prövar lösningar, som inkluderar möjlighel lill uttag även av merkostnader.

7.6 Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Riksförbundet godtar huvuddragen i förslagel lill premiebelalningsregler men finner del olämpligt all kravrutiner och frister beträffande premierna fixeras i tvingande lag. Bestämmelsen i 15 S 2 st. om verkan av premiebe­talning efter det att försäkringen har upphört avstyrks. Se vidare bil. 3:1 s. 135-141.

7.7 Folksam:

Folksam tillstyrker all försäkringsskyddet inte skall kunna suspenderas förrän försäkringstagaren föll tvä meddelanden. I övrigt riktas en del invändningar mot kommitténs förslag beträffande premiebetalningen. Se bil. 3:2 s. 172-176.

7.8 Kooperativa förbundet (KF):

KF anser att reglerna om betalning av premie utgör ett viktigt skydd för konsumenten. Förslaget tillstyrkes.

7.9      Kungl. automobilklubben (KAK):

KAK instämmer i princip i remissyttrandet under 7.10.

7.10    Motorförarnas helnykterhetsförbund (MHF):

Vad avser avsnittet premiebelalning, vill MHF rikta skarp kritik mot § 15 som, enligt förslagel, innebär att en slarvig premiebetalare får behålla försäkringsskyddet ända fram lill 14 dagar efler det att bolaget sagt upp försäkringen. Det innebär alltså att en försäkringstagare som, genom bristande premiebetalning, vill utnyttja möjligheterna lill premiefri försäk­ring, kan göra det och på så sätt skaffa sig ekonomiska fördelar i jämförelse med de försäkringstagare som i rätt tid eriägger sin premie.

7.11    Sveriges Villaägareförbund:

Speciellt den förlängda dröjsmålstiden vid premiebetalning är av intresse. De länga semestrarna kombinerat med en ökad inbrottsfrekvens under semestertid kan annars ställa villaägaren ulan försäkringsskydd om premie­belalningen infaller under semestertid.

Prop. 1979/80:9

56

7.12 Husmodersförbundet Hem och Samhälle:

Vad beträffar premieinbetalning anser Hem och Samhälle att de nuvarande reglerna är tillfredsslällande. Den kostnadsökning som de av kommittén föreslagna förändringarna skulle innebära måste ju innebära ökade premie­kostnader för samtliga försäkringstagare. Hem och Samhälle finner det vara en grov underskattning av konsumenten alt denne ej skulle kunna hålla reda på liden för premieinbelalning likaväl som eriäggande i räu lid av avgifter för hyra, tele, el och dylikt. Eventuellt kan övervägas fördelen av en generell föreskrift om att premieförfallodag skall sammanfalla med månadsskifte.

7.13 Svenska aktuarieföreningen:

Utformningen av 15 S första styckel innebär etl åsidosäuande av principen om premiebelalning i förskott. Föreningen kan inte underiåta att påpeka atl försäkringstagare,som genom bristande premiebetalning utnyttjar möjlighe­ten till premiefri försäkring, kan på elt mindre skäligt sätt tillskansa sig ekonomiska fördelar i jämförelse med de försäkringstagare som lojall följer avialsbesiämmelserna.

7.14 Försäkringsjuridiska föreningen:

Av 13§ andra styckel framgår att försäkringens giltighet kan göras beroende av att premien betalas i förskott. I specialmotiveringen framhåller emellertid kommittén att myndigheterna bör kontrollera atl huvudregeln i paragrafen inte kringgås genom atl försäkringsgivare kräver förskottsbetal­ning även i fall dä det inte föreligger sädana särskilda skäl som kommiiién nämner. 1 anslutning härtill må framhållas an det inte torde vara förenligt med lagens ändamål all utnyttja möjligheten all kräva förskottsbetalning pä ett säu som diskriminerar vissa grupper av försäkringstagare.

I specialmoliveringen till 14 § berör kommittén i korthet reglernas lillämpning i fall då överenskommelse har träffats om betalning frän premiekonto. Goda sakliga skäl talar för atl, vilket kommittén synes mena, särskill meddelande enligt andra slyckel inte skall behöva sändas ul inför varie betalningslillfälle. Det kan emellertid ifrågasättas om paragrafens lydelse tillåter en sådan tolkning. Överhuvudtaget bör belalningsreglernas lillämpning pä premiekontosystem belysas närmare.

1 specialmoliveringen lill 15 S andra styckel anför kommittén att den omständigheten att försäkringstagaren har underlåtit atl betala premien inom den föriängda frist som uppsägningsregeln ger honom i allmänhet bör anses utgöra särskilt skäl för att inte meddela försäkring. Föreningen ifrägasättter emellertid om en enstaka försummelse av delta slag normalt bör diskvalifi­cera försäkringstagaren från att få ny försäkring hos samma bolag, när han genom att betala den fordrade premien har visat sin vilja och förmåga all göra räu för sig. En vägran från bolaget all medge ny försäkring kan drabba försäkringstagaren myckel hårt om ell försäkringsfall inträffar sedan han har betalat premien men innan bolaget har tillkännagivit sitt beslut. Om ny försäkring beviljas i fall som avses i 15 § andra styckel torde försäkringsgi­varen ha rätt alt från den erlagda premien avräkna vad han har atl fordra för tid under vilken den tidigare försäkringen har gällt.

Regeln i 17 S torde knappast ha någon större praktisk betydelse vid sidan av uppsägningsreglerna, som ger en allmän respit vid underiåtenhet atl belala

Prop. 1979/80:9

57

premie! rätt tid, Däremol kan regeln leda lill besvärliga tvister och därigenom ocksåöka kostnaderna föradministrationen av försäkringarna. Regeln saknar motsvarighet på andra avtalsområden som är av minsl lika stor social betydelse, såsom hyra, banklän, avbetalningsköp m. m., och man kan med fog fräga sig varför just försäkringsgivare skall åläggas elt ansvar av detta slag. Även om den föreslagna regeln inte införs bör man kunna räkna med att försäkringsbolagen skall vara beredda att i ömmande fall överse med betalningsdröjsmål som beror på omständigheter av force-majeure-karakiär. Av nu angivna skäl avslyrker föreningen beslämmelsen i 17 S.

7.15 Lantbrukarnas riksförbund (LRF):

Kommitténs förslag om försäkringsgivarnas ansvarstid och försenad premiebetalning kan bli kostsam fördel stora fiertalet försäkringstagare som betalar sina försäkringar inom föreskriven tid. Det är LRFs uppfattning alt ansvarstid och försäkringslid, precis som för närvarande, bör ligga till grund för bedömningen även i framtiden. För all begränsa riskerna för försenad betalning bör försäkringsgivare undvika förfallodagar i anslutning lill sommarmånaderna och slora helger, då försäkringstagare ofta vistas utanför hemorten. Med dagens datateknik är en förkortad respektive föriängd försiapremie fullt möjlig utan beaktansvärda kostnader. LRF föreslår alt försäkringslagarna aviseras - i likhet med vad som för närvarande sker- en månad före förfallodagen och att en påminnelse utsänds ca 14 dagar före förfallodagen. Uppsägning kan sedan ske i anslutning till förfallodagen och får då omedelbar verkan.

8 Nedsättning av försäkringsersättning 8.1 Svea hovrätt:

I 19-21 SS föreslås vissa regler om nedsättning av försäkringsersättning då försäkringstagare åsidosatt biförpliktelse. De omständigheter som skall beaktas vid bedömningen av frågan om nedsättning skall ske är huvudsak­ligen desamma i paragraferna. En skillnad är emellertid att i 21 S inte medtagits "omfattningen av skadan", en omsiändighei som nämns i såväl 19 som 20 SS- I motiven ges ej nägon förklaring till denna skillnad. Om den omständigheten atl skadan är synnerligen slor skall kunna medföra nedsätt­ning i de fall som avses i 19-20 SS, är det svårt all inse varför delsamma ej skall gälla enligt 21 S-

I motiven anges inte uttryckligen vilken betydelse som skadansomfaitning skall tillmätas i de fall som avses i 19 och 20 SS, Hovrätten utgår från atl avsikten har varit alt en större nedsättning av försäkringsersättningen kan bli aktuell vid omfattande skador men att nedsättning ej bör ske vid mindre skador, då preventionseffekien blir ringa och utbetalandet av full ersättning saknar ekonomisk betydelse för försäkringskollektivel. Det bör emellertid framhållas att just skadans omfallning i vissa fall, t, ex, brandförsäkring av bostad och bohag, enligt förslaget skall utgöra ett skäl mot nedsättning, eftersom behovet av ersällning då kan vara särskilt framträdande.

De nu berörda nedsättningskriterierna synes således bygga pä rätlspolitiska värderingar som i vissa - men inte i alla - fall är sinsemellan oförenliga. "Behovet av ersättning" synes ha nämnts särskilt med tanke pä vissa

Prop. 1979/80:9

58

situationer där sociala hänsyn av särskild styrka gör sig gällande och där nedsättning därför inte bör ske eller bara bör ske i mindre mån. Dessa fall torde dessutom uigöra undanlagssituationer. Hovrätten föreslår med hänsyn lill vad nu har anförts all "behovet av ersällning" inte särskill nämns i lagtexten utan att de omständigheter av social natur som kan tala mot en nedsänning får anses täckt av "omständigheterna i övrigi".

Enligt 21 S för, vid oaktsamhet från försäkringstagarens sida, nedsättning av försäkringsersättningen ske om oaktsamheten inte är ringa. Förslaget innefattar här en viss skärpning i förhällande lill 20 S FAL, som betager försäkringstagaren ersältningsrätt bara vid grov oaktsamhet. Bestämmelsen i FAL är emellertid dispositiv och i praxis gäller ofta alt nedsättning av ersättning kan ske även vid oaklsamhel som inte är grov. 1 21 S görs inte någon skillnad mellan grov oaktsamhet och oaktsamhet som inte är grov. I motiven däremot framhålls alt full ersällning normall skall utgå om oaktsamheten inte är grov. Hovrätten, som på de av kommittén anförda skälen instämmer häri, anser att detta bör framgå av lagtexten.

8.2 BrottsFörebyggande rådet (BRÅ):

Kommittén har funnit del vara en lämplig ordning all fömlsättningama för nedsättning - frågor om var gränsen för ersällning skall gå och vilka omständigheter som bör inverka på denna bedömning - anges i lagtexten men alt en närmare precisering för ske i försäkringsvillkoren. BRÅ ansluter sig till denna uppfattning. Därvid vill BRÅ för sin del peka pä det väsentliga i atl brottsförebyggande synpunkter och preveniionsaspekier i allmänhet beaktas vid utformningen av dessa regler. Särskill viktigt i detta hänseende är hur reglerna utformas med hänsyn lill det subjektiva handlandet - dvs. huruvida det förelegal uppsåt eller viss grad av oaktsamhet - i de olika situationer då biförpliktelse åsidosatts.

Kommittén har här visseriigen tangerat det straffrättsliga perspektivet. Det hade emllertid enligt BRÅ varit värdefullt om kommittén något mera ingående kunnat jämföra de straffrättsliga och försäkringsrättsliga intressena i detta sammanhang. BRÅ tänker inte främst på försäkringsbedrägerier utan t. ex. det fallet att försäkringstagaren av oaktsamhet framkallat försäkrings­fallet - del kan gälla t. ex. skador i samband med allvarlig eldsvåda - och att den skadebringande handlingen samtidigt utgör brott enligt brottsbalken eller specialslraffrättslig lagstiftning. Det synes rimligt au olika hänsyn här gör sig gällande och att utfallet - huruvida försäkringstagarens handlande bör föranleda någon sanktion - vid en straffrältslig bedömning kan bli ell annat än vid en försäkringsrättslig bedömning.

När det gäller kommitténs förslag i den aktuella delen menar BRÅ, utan att gä in på en bedömning av reglernas rent tekniska utformning, all preven-lionsiniresset för anses tillgodosett. Sålunda finner BRÅ - exempelvis - från brottsförebyggande synpunkt motiverat att oaktsamhet som ej är ringa skall kunna föranleda att ersäuning nedsätts under de förutsättningar kommittén angelt. Samtidigt som BRÅ tillstyrker förslaget vill dock BRÅ framhålla att del är försl genom utformningen och tillämpningen av försäkringsvillkoren som det är möjligt att fullständigt bedöma vilka effekter kommitténs förslag kan fö för de intressen BRÅ har alt föra fram.

Prop. 1979/80:9

59

8.3 Näringsfrihetsombudsnammen (NO):

NO känner viss tveksamhet lill om del är lämpligt all ha med behovet av ersättning som bedömningsgrund för nedsättning av försäkringsersättning bl. a. med hänsyn till konsumentkolleklivels iniressen.

8.4      Länsstyrelsen i Gävleborgs län:

I 19 S anges atl hänsyn skall kunna tagas till "behovet av ersättning" vid bedömningen av frågan om nedsättning av försäkringsersättningen. Del är här att beakia att nedsättning bara kan komma i fråga vid uppsåtligt eller oaktsamt -oaktsamhet som inte är ringa - uppgiftslämnande eller förtigande. Del synes därför olämpligt att denna regel om den civilrättsliga påföljden vid förseelse mot upplysningsplikten skall modifieras av möjligheten till socialt hänsynslagande av del slag som här avses. Kravet på den som tecknar en försäkring lorde med fog kunna ställas lika oberoende av personens ekonomiska situation. Länsstyrelsen ifrågasätter därför om behovet av ersättning skall fö beakias vid bedömningen av frågan om nedsättning.

Den i 23 S upptagna åldern bryter, på sätt kommittén påtalat, mot regeln i FAL 19 S, Även om barnpsykologiska rön visar alt 10 är kan vara en lämplig ålder för regelns tillämplighet, förefaller det egendomligt alt regeln i dess föreslagna lydelse är strängare mot försäkringstagaren än regeln i FAL, Länsslyrelsen förordar därför alt åldern bestämmes lika med den i FAL 19 S-

8.5      Försäkringsinspektionen:

Vid förseelse mot upplysningsplikten (19 S) förutsätter inspektionen att den starkt individualiserade prövningen vid nedsättning av försäkringsersätt­ningen även ger utrymme för ett pro rata-resonemang.

Alt vid nedsättning använda "behovet av ersättning" som mätgrund finner inspeklionen oriktigt i en prival försäkringsrörelse,

8.6      Tjänstemännens centralorganisation (TCO):

Kommittén föreslär vidare att en mera nyanserad regel tillämpas för nedsättning av försäkringsersättning i fall där försäkringstagaren försummat all lämna rikliga uppgifter. Hänsyn skall enligt förslagel tas lill vilken betydelse som försäkringstagarens handlande faktiskt hafl för försäkringsfal­lei. Hänsyn skall också tas till försäkringstagarens behov av ersättning och omsiändigheterna i övrigt. TCO menar dock atl dessa liberalare regler måsle lillämpas med en viss försiktighet. Delta gäller särskilt regeln om alt ersättningen skall vara beroende av försäkringstagarens behov av ersätt­ning.

8.7      Sveriges advokatsamfund:

Samfundet kan i väsentliga delar inte instämma i de överväganden kommittén här gjort och nödgas därför avstyrka att föreslagna regler upphöjs till lag.

Kommittén har sökt att avsevärt förenkla FAL:s regler om påföljder för

Prop. 1979/80:9

60

brott mot de s. k. biförpliklelserna i försäkring. Reglerna är sammanförda under en rubrik och utformade enligt ett ganska enhetligt mönster, som innebär att ersättningarna kan nedsättas efter individuell skälighetsbedöm­ning. Påföljdsbestämmelserna har emellertid gjorts så allmänna och obestämda atl de ulgör otillräcklig vägledning säväl för konsumenterna som för försäkringsbolagen. Härom synes kommittén vara medveten men räknar med att erforderiiga differentieringar och preciseringar skall kunna göras i försäkringsvillkoren med ledning av motiven. Denna behandling av proble­matiken är inte ägnad atl göra regelsystemet enklare. Även om vid avfattningen av villkoren och vid myndighets granskning av dessa högt ställda krav skulle kunna uppfyllas, kommer enligt samfundels bedömning vid skaderegleringen betydande svårigheter atl uppslå, vilka bäddar för tvister. Dessa svårigheter lorde kommittén ha allvariigt underskattat.

För övrigt synes det från rättssäkerhetssynpunkt otillfredsställande alt påföljder av åsidosättande av biförpliktelser till den grad som här föreslagits skall bli föremål för skönsmässig bedömning. En av de omständigheter som enligt förslaget kan inverka på resultatet av en sådan bedömning är behovet av ersättning. Det är möjligt att kommittén kan ha påverkats av alt i skadeståndslagen behovel av ersättning i vissa situationer kan påverka rätten till skadestånd. All inom enskild försäkring av frivillig natur och när del gäller räu till försäkringsersäuning i egentlig mening och inie ersättning i form av skadestånd låta den mer behövande, under i övrigt likartade förhållanden, fö större ersäuning än den mindre behövande - och detta på del skötsamma försäkringskollektivets bekostnad - förefaller högsl diskutabelt. Utredning­arna i samband med skadereglering i dylika fall måste befaras kunna bli omfallande och sålunda ägnade att avsevärt öka försäkringsbolagens administrativa kostnader.

Kommittén har över huvud taget inte redovisat någon ulredning eller försök till närmare bedömning av vilka merkostnader som genom KFL kan beräknas komma att drabba försäkringskollektivel.

Såvin gäller upplysningsplikten vid tecknande av försäkring (19 S) har kommittén ulan närmare moiivering helt rrängålt den nu gällande s. k. prorata-regeln. Den innebäratt den som vårdslöst lämnar felaktiga uppgifter för en reduktion av ersättningen. Om exempelvis dubbelt sä stor premie rätteligen skulle ha betalats, utgår endast halv ersättning. Om självrisk skulle ha tillämpats vid rikliga uppgifter, tillämpas denna självrisk även för den slarvige uppgiftslämnaren. Samfundet har svårt au se att någon brådskande reform skulle vara angelägen i fråga om dessa lätt tillämpbara regler.

Under 20 S har kommittén sammanfört de biförpliktelser som kan föreskrivas i försäkringsvillkoren. De kan vara av vin skilda slag. För s, k, fareökning bör liksom f n. gälla samma regler som för brott mot upplys­ningsplikten, Samfundei hänvisar lill vad ovan sagts härom, 1 övrigi kan del bli fråga om föreskrifter i villkoren om anmälan om skada, räddningsplikt, säkerhetsföreskrifter m, m,

21 S behandlar framkallande av försäkringsfallet. Såvitt samfundet kan finna medför förslagel såväl förbäliringar som en försämring. Försämringen består i att lagens absoluta skydd för den som visai vanlig - inte grov -vårdslöshet bortfaller; gränsen flyttas så alt endast den som visat "ringa" vårdslöshet är absolut skyddad. Denna försämring är en konsekvens av att reglerna gjorts tvingande. En förbättring skulle ligga i att möjlighel bereds att ge viss ersättning även lill den som uppsåtligen eller grovt värdslöst framkallar ett försäkringsfall. Förslaget synes samfundet i hög grad tveksamt.

Prop. 1979/80:9

61

och en reform kan knappast vara särskilt angelägen för konsumenterna. De svårigheter och olägenheter som är förenade med den individuella skälig­hetsbedömning som även föreskriviis i 20 och 21 SS har samfundet ovan sökt belysa. Samfundet ifrågasätter lämpligheten av alt låta ansvarsförsäkringen omfatta skada vållad genom grov oaktsamhet. Det kan inte vara av allmänt intresse för försäkringskonsumenter att dylik risk täcks,

Såviii angår oriktiga uppgifier som i strid mot tro och heder lämnats vid skadereglering (24 S) vill samfundet förorda att nuvarande regler i 23 S FAL bibehålls. Som kommittén framhållit är utgångspunkten vid lillämpning av 24 S KFL en helt annan än vid tillämpning av 23 S FAL, Enligt kommittén skall normalt endast reduktion av försäkringsbeloppet komma ifråga. Har försäkringstagaren dömts lill straff för försök till bedrägeri, bör enligt kommittén den extra påföljd som består i förverkande av en del av rätten till försäkringsersättningen inte tillgripas annat än under särskilda omständig­heter. Del bör betonas all här är fråga om bevisade och i allmänhet kvalificerade försök atl bedra sig till fördelar på kollektivets bekoslnad. Kommitténs uppfattning atl det i sådana situationer föreligger skäl alt mycket starkt inskränka den påföljd som 23 S FAL medger synes föga underbyggd. Försäkringsbolagens hittillsvarande behandling av här aktuella fall synes inte kunna kritiseras. Om kommitténs förslag i denna del godtas, är här - liksom beträffande åtskilliga andra delar av förslaget - lika angeläget att regeln blir gällande i betydande utsträckning utanför konsumentförsäkringslagen (jfr NJA 1963 s, 516),

8.8      Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Riksförbundet vänder sig mot förändringen av påföljdsreglerna i denna del. Under alla förhållanden bör "behovet av ersättning" inte kunna påverka rällen till ersättning. Se vidare bil. 3:1 s, 142-154.

8.9      Folksam:

Folksam kritiserar kommiiiéns förslag lill nya nedsättningsregler. Se vidare WA 3:2 s. 176-182,

8.10 Kooperativa förbundet (KF):

Kommittén har i betänkandet motiveral sin syn på hur försäkringsskyd­dets omfattning, kostnaderna för detta och riskgemenskapen kringförsäkring påverkar konsumentens ställning. Kommittén har pekat på en intressemot­sättning mellan de försäkringstagare som iakttar stor försiktighet och strikt uppfyller sina förpliktelser och de som visar oförsikiighet och råkar ut för en skada. Premien skall betalas av båda grupperna. Kommittén har tagit ställning för att försäkring i viss utsträckning skall ge skydd även mot egen oförsiktighet, KFdelardennavärderingoch även kommitléns uppfaUning alt nedsättning av försäkringsersäuning i angivna fall bör fö ske endasl om det är skäligt med hänsyn till orsakssammanhanget eller graden av vållande. Även försäkringstagarens behov av ersäuning namnes som en faktor som skall kunna bli avgörande för nedsättningens omfattning, KF anser visserligen att detta är i linje med tanken att även privat försäkring har en social funktion, men finner tanken svär att realisera. Försäkringsföretagen är inte på samma

Prop. 1979/80:9

62

sätt som socialförsäkringsgivaren bundna av gemensamma direktiv och handläggningsrutiner. KF befarar atl en tillämpning av detta rekvisit skulle kunna få till följd all en skiftande praxis utvecklas och alt försäkringstagaren känner sig osäker om sin rätt till ersättning. KF avstyrker förslaget i denna del.

8.11 Motorförarnas helnykterhetsförbund (MHF):

Likartad kritik [som den som har anförts mot reglerna om premiebetalning, se remissyttrandet under 7.10] kan anföras mot avsnittet "nedsättning av försäkringsersättning" och dä speciellt mol 21 S, där t. o. m. den försäkrings­tagare som uppsåtligen eller av grov vårdslöshet framkallar etl försäkringsfall bereds möjlighet all erhålla viss ersättning dä särskilda skäl talar föratt sädan bör utgå. Denna kostnad kommer att drabba den akisamme och lojale försäkringstagaren.

8.12 Motormännens riksförbund (M):

Vad därefter beträffar 19-21 SS i lagförslagel ställer sig M mycket tveksamt till huruvida inte dessa regler av det stora flertalet försäkringstagare kommer att uppfattas som orättvisa. 1 varie fall bör "behovet av ersättning" inte ingå som grund vid bedömningen av frågan om nedsättning skall äga rum.

8.13 Husmodersförbundet Hem och Samhälle:

Nedsänning av försäkringsersäuning bör enligi Hem och Samhälles mening alltid ske då försäkringstagare lämnat oriktig uppgift eller förtigit omständighet av vikt. Det kan inte anses rättfärdigt all i sådant fall lasta över ökade kostnader på andra försäkringstagare. En sådan ändring av besläm­melserna kan ocksä komma att underlätta de alltmer ökande försäkringsbe­drägerierna.

1 likhet med ledamoten Schönmeyr, till vars reservation Hem och Samhälle i stort kan ansluta sig,anser förbundet an orden "behovel av ersättning" skall utgå ur lagförslaget. Föreligger ömmande fall torde delta kunna tillgodoses på annat säll.

8.14 Båtorganisationernas försäkringskommitté (BFK):

Även inom konsumentförsäkringslagens direkta tillämpningsområde före­kommer metoden med myckel generellt hållna regler, från vilka domstolar och tillsynsmyndigheter har atl bedöma giltigheten och lillålligheten av preciserade försäkringsvillkor. Särskill gäller detta om nedsättning av försäkringsersättning på grund av försummelser av den försäkrade, där den föreslagna lagtexten med vissa variationer stadgar aU sådan nedsättning för ske "i den män det är skäligt med hänsyn lill graden av vållande eller försummelse, behovet av ersättning och omständigheterna i övrigt". Som riktlinje för bedömning av villkors giltighet eller tillåtlighet är detta otillfredsställande, och som riktlinjer för dem som skall utforma ändamåls­enliga och preciserade försäkringsvillkor ger den föreslagna texten sä gott som ingen ledning.

Oklarheten i laglexten minskas någol genom motivuttalanden. Delärdock

Prop. 1979/80:9

63

BFK:s uppfattning atl dessa inte på lämpligaste sätl uttrycker de principer som bör komma lill användning för att möjliggöra en lämpligt utformad försäkring. När försäkringsrättskommittén skall klargöra hur "behovel av ersättning" skall påverka nedsättningsreglerna, uttalas exempelvis att inte bara generella omständigheter - exempelvis behovet av full ersättning vid brandskada under hemförsäkring - skall beakias, ulan även individuella omständigheter. Att skriva villkor från sådana utgångspunkter torde knap­past vara möjligt. Om å andra sidan anvisningen skall ses som en skaderegleringsföreskrift lämnar den rum fören villkorlighet å bedömningen som från allmänna ulgångspunkler inte är av godo.

Försäkringsrättskommittén klargör på många ställen sin negativa inställ­ning till villkor som gör försäkringsersättning beroende av all den försäkrade har iakttagit vissa förhållningsregler eller en viss grad av aktsamhet. I lagtexten kommer denna inställning till uttryck genom att man endast tillåter nedsättning av ersättningen -om bortfall av denna talas över huvud taget inte - i den mån det är skäligt med hänsyn till omständigheterna, och i motiven klargörs på åtskilliga ställen alt nedsättning för annal än grov oaktsamhet endast undantagsvis bör godias.

Försäkringsrältskommiltén motiverar sin inställning särskilt med hänvis­ning till skadestånds- och irafikskadelagstiftningen, där medverkan till egen personskada sällan medför reduktion av rätten till ersättning. BFK kan inte hålla med om atl denna parallell till de tvingande regler som skall tillgodose ett allmänt skyddsbehov i samhället har nägon bärkraft för bedömningen av vad som bör gälla vid frivillig försäkring; här blir i stället avvägningen mellan skyddsbehovet och priset avgörande, och hänsyn bör i första hand tas till de försäkrades önskemål. Försäkringsrältskommitténs inställning kommer i konflikt både med kravet pä rimligl pris och behovet av ett varierat försäkringssortiment. Detta kan illustreras med erfarenheier frän BFK:s arbete.

Svensk båtförsäkring har traditionellt givit ersättning för haveriskada orsakad av grundstötning, sammanstötning, slrandning, kantring och hårt väder men inte i andra läll. Detta har ansetts innebära en obalans i villkoren, då båtägarna anser sig även ha behov av ersättning exempelvis om båten sjunker lill följd av plötsligt och oföruiseti fel eller andra omständigheter som inte faller under de uppräknade skadefallen.

BFK har, i syfte all förbättra försäkringsskyddet, i 1977 års villkor införi en ersättningsmöjlighet även för andra fall än de traditionellt täckta. För atl kunna överblicka resultatet av denna utökning av ansvarsområdet har BFK utformat skyddet försiktigt, med krav på an den försäkrade iakttagit aktsamhet såsom förutsättning för att ersättning skall utgå. Det nya villkoret har av kommittén överprövats i flera fall, bl. a. i etl fall där en båt sjunkit på grund av atl motorn - tillfälligt lossad från sin bädd för reparation - hade väll och slitit av en kylvatienslang. Kommittén godkände båtägarens ersättnings­krav sedan denne redovisat hur han särskill stöttat upp motorn med som förefallit ändamålsenligt placerade strävor.

Den företagna ansvarsulvidgningen är önskvärd ur båtlivets synpunkl och har under nuvarande lagsliftning kunnat genomföras ulan svårigheter. Hur det skulle ha blivit under de föreslagna reglerna är svårare att säga. Om kommittén haft atl räkna med någon sannolikhet för au domslol eller tillsynsmyndighet skulle underkänna de begränsningar med vilka det utvidgade skyddet är förknippat, hade den säkeriigen inte genomfört utvidgningen.

Prop.  1979/80:9

64

Aktsamhelskrav kan emellertid ha betydelse inte bara vid utvidgande av ett område som med tidigare viUkor ten sig alltför snävt utan också för all begränsa elt ansvarsområde som traditionellt varit täckt av försäkringen. Som exempel kan nämnas grundstötning på tydligt utmärkt grund. Efter de starka premieökningar som förekommit på senare är har BFK hos bålägare kunnat konstatera ett intresse för en försäkring som inte täcker "onödiga" skador av delta slag.

Vid en sädan försäkring kan det diskuterade villkoret komma till uttryck redan vid ansvarsbeslämningen, exempelvis så au försäkringsgivaren ersät­ter grundstötning på outmärkt eller icke lokaliseringsbari grund. Enligt försäkringsrältskommitténs förslag skulle verkan härav bli densamma som om elt krav på riktig navigation uttryckts såsom biförpliktelse: Nedsänning av ersättningen vid sädan oförsvarlig grundstötning finge ske endast i män av skälighet. BFK har för sin del diskuterat en mindre långtgående regel som skulle ålägga båtägaren en exculpationsplikt vid vissa typfall av händelser som ej "borde" inträffa, bl. a. grundstötning på utmärkt grund. Även denna regel kunde enligt den föreslagna ordningen drabbas av fullständig eller partiell ogiltighet.

Andra exempel på sådanl som enligt försäkringsräuskommiliéns synsätt är att jämställa med "biförpliktelser" är de ansvarsjusteringar som ständigt måste göras på grund av ändringar i del statistiska utfallet. Skadekostnaden för riggskador eller grundstötningsskador börjar exempelvis stiga kraftigt pä grundav nya konstruktioner, nya seglingsvanor eller andra omständigheter, och BFK måsie från fall lill fall bedöma om del är lämpligl all inskrida mol den nya tendensen genom en ansvarsbegränsande regel eller genom en särskild självrisk eller genom upplysningsverksamhet bland bålägarna. Det är självklart att BFK:s bedömning grundar sig på en värdering av bålägarnas intressen, och en regel som binder BFK i dess fria val av åtgärd kan inte vara lill bålägarkollekiivels fördel.

En förutsättning för genomförande av krav pä särskild aktsamhet eller långtgående säkerhetsåtgärder bör å andra sidan vara att försäkringen klan marknadsförs med framhållande av dessa krav, sä att kunderna görs medvetna om att ersättning kan bortfalla vid åsidosättande av dem. Detta har även varii avsikten vid elt eventuellt genomförande av BFK:s diskuterade aktsamhelskrav: försäkringen skulle presenteras som en "aktsamhetsförsäk-ring" som ej borde tecknas av den som ej känner sig kunna uppfylla kraven. Idealet är alt en sådan presentation får en selektiv effekt som medför alt de inskränkande föreskrifterna sällan behöver komma till användning. Lämp­ligare än att lagstiftningsvis molverka sådana klausuler vore, enligt BFK:s uppfaUning, att man knöt dem till förutsättningen alt de lydligl presenteras vid marknadsföringen av försäkringen.

Sammanfattningsvis vill BFK i denna del förespråka

au lagtexten för uisäga att både nedsättning och bortfall av försäkringser­sättningen kan ifrågakomma;

all man i det fortsatta lagstiftningsarbetet klargör alt nedsänning eller bortfall av försäkringsersättning inte härden rena undanlagskaraktär som de har enligt förslagets motiv;

men an del å andra sidan kan vara lämpligl an ställa uttryckligt krav på au sådana begränsningar i försäkringstäckningen skall särskilt framhävas vid marknadsföringen och i villkoren.

Prop. 1979/80:9

65

BFK har härovan huvudsakligen uppehållit sig vid frågor om aktsamhet och biförpliktelser/ansvarsbegränsningar, som haft särskild aktualitet i dess verksamhet. Det anförda bör dock bara ses som exempel på vilka nackdelar som en långtgående tvingande reglering kan medföra. Ett annat möjligt sådant område är identifikationsreglernas.

Förslaget möjliggör i begränsad utsträckning att den försäkrade tillräknas fel begångna av andra. Det kan emellertid finnas skäl till en högre grad av identifikation vid vissa försäkringar, inte minst där försäkringen vänder sig till etl kollektiv som kan förväntas ha lägre skadebenägenhel än andra, eller där bonussysiem tillämpas. Den försäkrade kan då undvika okontrollerbara skador genom atl tillse att andra ej använder den försäkrade egendomen.

BFK skulle sälunda helst se

an den föreskrivna begränsningen av identifikationsregeln uppmjukas

samt att förslagel allmänt genomgås med sikte på sädana tvingande regler som i särskilda avseenden kan hämma den praktiska försäkringsverksamhe­ten.

8.15 Svenska aktuarieföreningen:

Beträffande åsidosättande av upplysningsplikt och säkerhetsföreskrifter, 19-20 SS, gäller försäkringsbranschens allmänna bestämmelser av är 1976 (AB) för de försäkringsformer inom skadeförsäkringen som omfattas av KFL-förslaget. AB använder pro rata regeln som påföljd vid åsidosättande av upplysningsplikten vid försäkringens tecknande och vid ändrade förhållanden under försäkringsliden. Som påföljd vid åsidosättande av säkerhetsföreskrift användes en avsevärt förmildrad form av kausalitetsre­geln. Enligt denna bestämmelse, som dock inte är tvingande men i allmänhet torde följas av bolagen, nedsättes försäkringsersättningen med 20 % dock lägst 1 000 kr när den enligt den strikta kausalitetsregeln helt skulle utebli.

Kommittén framhåller själv på sid, 147-148 i belänkandet att pro rata och kausaliietsreglerna syftar lill att inskränka försäkringsskyddet sä atl del motsvarar vad som skulle ha funnits om inget åsidosättande skett, Detla syfte är i överensslämmelse med skälighetsprincipen. Den försumlige försäkrings­tagaren blir inte gynnad pä kollektivets bekostnad utan för den ersättning han betalat premie för. Aktuarieföreningen anser alt 19-20 SS bör ges en sädan formulering all de överensstämmer med AB:s regler, I varie fall mäste ell sådant rekvisit som "behovet av ersättning" avlägsnas ur paragraferna. Det ställer alla skälighetsbegrepp på huvudet och måste skapa svåriösta problem för skaderegleringen.

Enligt 21 S kan, om särskilda skäl föreligger, försäkringsersäuning ulgå även vid uppsåtligen framkallat försäkringsfall. Detta strider sä uppenbart mol principen att försäkringsbara skadehändelser skall vara plötsliga och oförutsedda, att denna bestämmelse måsle utgå ur paragrafen. Det i specialmoliveringen på sid, 235 nämnda önskemålet om en i viss mån flytande åldersgräns mellan lio och tolv år när det gäller handlande som lägges barn lill last, bör man istället kunna lillgodose i 23 S, "Behovet av ersättning" måste som bedömningsgrund utgå även ur 21 S-

5 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 9

Prop.  1979/80:9

66

8.16 Försäkringsjuridiska föreningen:

I 19-24 SS upptas reglerom nedsättning av försäkringsersättningen. Del torde vara relativt ovanligt all försäkringsgivare utnyttjar sin rält att sätta ned försäkringsersättningen mot konsument som har åsidosatt en förpliktelse, Nedsättningsreglernas främsta betydelse torde vara att de inskärper vikten av atl förpliktelserna respekteras. Föreningen kan godta de skäl som kommittén anför till stöd föratt lagreglerna om nedsättning bör lämna avsevärt utrymme för en skönsmässig bedömning. Samtidigt anser föreningen i likhet med kommittén alt det är önskvärt att nedsättningsmöjligheterna kan konkreti­seras närmare i försäkringsvillkoren. En sådan konkretisering skulle i belydande mån underlätta skaderegleringen. Det kan visserligen förefalla svårt att förena tvingande lagregler av den generalklausulbetonade karaktär som här föreslås med avtalsvillkor där påföljden för överträdelse av en viss förpliktelse anges med ganska stor exakthet. Kommittén synes emellertid mena att sädana avtalsvillkor skall fä förekomma. Föreningen är benägen att godta denna bedömning. Åtminstone för vissa typfall bordet vara möjligt alt i villkoren ange nedsättningens storlek, trots att detta ofrånkomligen innebär en viss schablonisering. Det är dock givet att det alllid måste finnas visst utrymme för ett hänsynstagande till speciella omständigheter i del särskilda fallel. Skulle tvist uppslå om skäligheten av en nedsättning som överens­stämmer med allmänt tillämpade försäkringsvillkor, anser sig föreningen kunna ulgå från all domstol lar stor hänsyn till innehållet i villkoren och inte jämkar nedsättningen annal än om det föreligger särskilda skäl, vilka innebär att det föreliggande fallet avviker från del typfall som åsyftas med villkors-regeln.

Bland de omständigheter som skall beaktas vid bestämmande av skälig ersättning nämns i 19-21 SS "behovet av ersättning". Föreningen kan instämma i atl det flnns anledning all utnyttja nedsätlningsmöjlighelen med särskild försiktighet i fall då ersättningsbehovet med hänsyn till den försäkrade egendomens art e. d. typiskt sett är särskill stort. Däremol anser föreningen atl del inte annat än i rena undanlagsfall kan komma ifråga atl la särskild hänsyn lill den försäkrades individuella förhållanden. Mol bakgrund härav vill föreningen ansluta sig lill de två reservanter i kommittén som förordar atl orden "behovet av ersättning" får ulgå ur nämnda paragrafer. Hänvisningen lill "omständigheterna i övrigt" synes ge tillräckligt utrymme för att i den mån det är befogat ta hänsyn till ersättningsbehovet.

Om försäkringstagaren underiåter att lämna korrekta upplysningar när försäkring tecknas, kan en lägre premie komma att debiteras än som svarar mot den försäkrade risken, Samma resultat kan uppslå vid underiåtenhet att upplysa om fareökning. Situationen påminner då om den som föreligger vid underförsäkring. Påföljden blir emellertid inte densamma. För alt försummad upplysningsplikt eller fareökning skall kunna föranleda nedsätt­ning av försäkringsersättningen fordras dels att åtminstone oaktsamhet kan läggas försäkringstagaren till last dels att ett kausalsamband föreligger i förhällande lill skadan, och vidare är nedsättningen alltid begränsad lill vad som är skäligt. Vid underförsäkring i egentlig mening får däremot enligt 25 S ersättningen sättas ned i förhållande till underförsäkringen sä snart denna är "betydande". Någon försummelse på försäkringstagarens sida krävs inte. Reglerna om underförsäkring är alltså betydligt strängare. Föreningen ifrågasätter om inte en närmare anpassning borde ske av påföljderna i de båda nu berörda typerna av bristande samband mellan premie och risk.

Prop. 1979/80:9

67

FAL:s regler om nedsättning av försäkringsersättningen vid förseelse mot upplysningsplikt eller fareökning bygger- utom vid iransportförsäkring- på pro-rata-principen. Skulle försäkringsgivaren, om han hade känt till rätta förhållandel, överhuvudtaget inte ha meddelat försäkring, är han helt fri från ansvar. Skulle han ha meddelat försäkring men på andra villkor begränsas ansvarigheten till vad som i betraktande härav svarar mot den utfösta premien. Dessa regler är klara och tämligen lätta atl tillämpa. Kommittén anser emellertid att de är alltför stränga mot försäkringstagaren och i praktiken ofta medför att denne inte får någon ersättning alls. Kommitténs förslag synes innebära att man skall överge pro-rata-principen till förmån för en kausalitetsprincip. Föreningen ifrågasätter om det numera är särskilt vanligt att en tillämpning av pro-rata-principen vid konsumentförsäkring leder lill att ersättning hell uteblir. I regel torde del endasl bli fråga om viss nedsättning av ersättningen. Föreningen kan dock ansluta sig till kommitténs uppfattning att nedsättning av försäkringsersättningen i princip inte bör komma ifråga annat än då det föreligger ett kausalsamband mellan försäk­ringstagarens förseelse och den inträffade skadan. Föreligger sådant samband bör emellertid nedsättningens storiek ofta kunna beslämmas med tillämp­ning av en pro-rata-regel.

I 21 S första meningen har inskjutits orden "lill honom". Med denna begränsning, som f ö, i lika mån torde böra gälla andra meningen, åsyftas atl klargöra atl andra intressenters räu till ersättning inte påverkas, i den mån inte identifikation sker, Uiiryckssäuet kan emellertid missförstås och tolkas som angivande att nedsättning inte skall ske vid ansvarsförsäkring. Föreningen ifrågasätter om inte paragrafen borde formuleras om till förhind­rande av en sådan inte avsedd tolkning.

Föreningen hyser viss tvekan belräffande lämpligheten av atl låta ansvarsförsäkringen omfatta ocksä skada som vållas genom grov vårdslöshet, I många fall som rubriceras pä detta sätt torde det i själva verket vara fråga om uppsätliga handlingar. En inte obetydlig kategori av skador som till slor del skulle komma att läckas av ansvarsförsäkringen enligt kommitténs förslag är skador som uppkommer vid slagsmål mellan berusade personer. Man kan fräga sig om det ligger i försäkringstagarnas inlresse atl sådana skador belastar försäkringen. Saken torde inte vara likgiltig frän kostnadssynpunkt, 1 detta sammanhang aktualiseras spörsmålet om det skulle vara förenligt med grunderna för den föreslagna lagen att utforma ansvarsförsäkringsvillkoren så alt ansvaret inte täcker grov vårdslöshet. Detta spörsmål har inte berörts av kommittén.

Räckvidden av reglerna om identifikation i 22 S är inte helt klar. Föreskriften atl den som handlar med den försäkrades vetskap och vilja skall jämställas med denne torde innebära att just den handling som utgör grund för nedsättning av försäkringsersättn-ngen skall täckas av uppsåt hos den förre. Om t, ex. försäkrad egendom har skadats genom vållande av annan än den försäkrade, kan alltså identifikation inte ske med stöd av denna paragraf på den grunden att den försäkrade har lätit den andre få hand om egendomen, trots atl han bort inse att delta skulle medföra risk för skada. Det förefaller emellertid inte uteslutet atl i en sådan situation nedsättning skulle kunna ske med stöd av 21 § under hänvisning till att den försäkrade själv har framkallat försäkringsfallei genom oaktsamhet. I delta sammanhang vill föreningen peka på etl uttalande i specialmotiveringen till 23 §, Där sägs att denna paragraf inte utgör "hinder mot att identifikation tillämpas exempelvis om en försäkringshavare förmår en sinnessjuk eller ett barn att sätta eld på hans

Prop. 1979/80:9

68

försäkrade egendom". Föreningen tolkar detta uttalande som innebärande att försäkringsersättningen skall kunna sättas ned i denna situation. Detta förvisso rimliga resultat kan emellertid inte anses följa av 22 §, efiersom denna paragraf ju enligt 23 S inte gäller då den handlande är sinnessjuk eller under 10 år. Däremot uppnås resultatet om man betraktar den försäkrades eget handlande som etl uppsåtligt framkallande av försäkringsfallet. Nu berörda tolkningsspörsmål bör belysas under det fortsatta lagstiftningsarbe­tet, Etl närliggande problem, som ocksä förtjänar belysning, är om det skall vara tillåtet att i försäkringsvillkoren föreskriva atl försäkrad som låter annan la hand om den försäkrade egendomen är skyldig alt informera denne om de säkerhetsföreskrifter som gäller. En sådan villkorsbestämmelse skulle göra del möjligt atl sälta ned försäkringsersättningen, om försäkringsfall orsakas av en överträdelse av säkerhetsföreskrift som i sin lur kan sägas bero på brisifölliga instruktioner.

124 § behandlas nya regler för fall av försäkringsbedrägeri. Det har bedömts atl 10-15 % av bolagens skadeutbetalningar idag avser skador som helt eller delvis ulgör bedrägerifall. Föreningen anser att det är ett viktigt konsument­intresse alt försäkringsbedrägerier med kraft motarbetas och förutsätter att av propositionen kommer att framgå all bestämmelsen kan lillämpas pä ett sådant säll alt nedsättning i allvarliga fall kan medföra nära nog fullständig reduktion av ersättning.

8.17 Sveriges domareförbund:

Kommittén föreslår att försäkringsersättningen skall kunna nedsättas om försäkringstagaren vid försäkringens tecknande lämnat oriktig uppgift eller förtigit omständighet av vikt. Kommittén har övervägt om nedsättning skulle ske endast i fall då uppsåt eller grov oaktsamhet föreligger men har funnit att risken för atl försäkringstagarna slarvar vid uppgiftslämnandet dä skulle bli alltför stor. Kommittén föreslår därför att nedsättning skall kunna ske även vid annan oaktsamhet, blott den ej är att anse som ringa. I specialmotiveringen till bestämmelsen (8.1.19) redogör kommittén närmare för vad som skall fordras för att oaktsamheten ej skall anses som ringa. Försäkringstagaren skall ha bort inse att förhällandet var av avsevärd betydelse för beslutet om försäkring eller premiesättningen, han skall ha kunnat lämna riktiga uppgifter utan att utsätta sig för oproportionellt besvär variämte särskilda ursäkter skall ha saknats. Vad kommittén sålunda anför innebär atl del fordras ganska stort mått av oaktsamhet för att denna ej skall anses ringa. Om man i önskvärd grad skall motverka slarv vid uppgiftsläm­nandet måsle enligt förbundets mening kravet på aktsamhet skärpas, dvs. gränsen mellan ringa och icke ringa oaktsamhet sättas lägre än vad kommittén gjort.

1 de fall försäkringshavaren framkallat försäkringsfallei jämställes f n. uppsåtligt handlande av försäkringshavaren med grov vårdslöshet. Försäk­ringsgivaren är i sådant fall fri från ansvar. Kommittén föreslår att vid uppsåt ersättning ej skall utgå såvida ej särskilda skäl föreligger. Vid vårdslöshet skall ersättningen nedsättas (varmed menas även jämkning till noll) efter en skälighetsbedömning, vid vilken hänsyn skall lagas till bl, a. graden av vållande.

Som kommittén anför är den grova vårdslösheten mycket ovanlig med den uppfattning om detta begrepp som ligger lill grund för nyare rättspraxis. Den består i ovanlig hänsynslöshet genom lagande av risker för andra och för

Prop. 1979/80:9

69

försäkringshavaren själv. Stundom ligger handlandet på gränsen till uppsåt, Förbundel anser, att ett sådant handlande liksom hittills bör jämställas med uppsåt i fråga om de civilrätlsliga påföljderna vid framkallande av försäk­ringsfallet. Huvudregeln bör vara atl ersättning inte skall utgå och undantag göras endast om särskilt ömmande omständigheter föreligger. Den regel som kommittén föreslår beträffande uppsåtligt handlande tillgodoser dessa synpunkler och den bör därför göras tillämplig även på fall av grov vårdslöshet,

119-21 §S anges som grund för bedömningen av frågan om nedsättning av ersättningen bl, a, "behovet av ersättning", Pä de av reservanterna Schön­meyr och[REDACTED_EFTERNAMN] anförda skälen (sid, 272) anser förbundet att denna grund för bedömningen bör utgå ur lagtexten, Möjlighel finns ändå atl vid tillämp­ningen i speciella fall taga hänsyn lill ersätiningsbehovel,

8.18    Utländska försäkringsbolags förening:

Bestämmelserna om nedsättning av försäkringsersättning vid åsidosät­tande av biförpliktelse (19-24 8§) innebär en avsevärd förändring i förhål­lande lill de regler som lillämpas i dag. Föreningen vänder sig mot denna förändring av päföljdsreglerna.

Enligt 19-21 S§ skall "behovel av ersättning" kunna påverka rätten lill ersättning. Bestämmelsen kan få oanade negativa konsekvenser. Den bör därför under alla omständigheter utgå.

Regeln i 19 § om förseelse mot upplysningsplikten bygger på kausalitets­regeln. Föreningen förordar alt i stället pro rata-regeln, som hittills tillämpats, läggs till grund för bestämmelsens uiformning. Skyddet begränsas därmed i proportion lill den eriagda premien om försäkringstagaren t, ex, genom oriktig uppgift när försäkringen tecknades fått för låg premie,

1 20 § om överträdelse av olika föreskrifter har samlats regler om fareökning, säkerhetsföreskrifter, räddningsplikt samt föreskrifter i samband med skadereglering. När det gäller fareökning anser föreningen att pro rata-regeln skall bibehållas. Kausalitetsregeln, som skall tillämpas enligt förslaget, är inte ell lämpligl instrument.

Reglerna i 21 S om framkallande av försäkringsfallet inrymmer möjlighe­ten att ersättning utgår även när försäkringsfallet har åstadkommits uppsåt­ligen eller genom grov vårdslöshet. Föreningen anser detta vara en icke önskvärd utveckling. Vi anser alt nuvarande bestämmelser, som undantar kvalificerade skadehandlingar bibehålles, dvs, att försäkringsersäuning inte skall utgå i sädana fall.

Föreningen anser däremol att konsumenten bör ha ett skydd när han visar "normal" oaktsamhet.

Beträffande verkan av oriktiga uppgifter vid skaderegleringen i 24 S innebär förslaget en stark inskränkning av nuvarande regler alt vägra ersättning. Det kan inte vara ett konsument- eller samhällsintresse att ersättning vid försäkringsbedrägerier utgår,

8.19    Försäkringstjänstemannaförbundet:

Vad gäller principerna för nedsättning av försäkringsersättning på grund av brott mot de s. k. biförpliklelserna har kommittén föreslagit regler, som avsetts vara enkla och därigenom mer lättöverskädliga. Bestämmelserna har

Prop.  1979/80:9

70

emellertid genom sin allmänna och obestämda utformning föriorat i klarhet så au de knappast alls kan tjäna till någon ledning, i vart fall inte för försäkringskonsumenlerna. Kommittén synes vara införstådd med detla förhållande och utgår ifrån att bolagen skall vidtaga erforderiiga preciseringar och klargöranden i försäkringsvillkoren med ledning av uttalanden i lagmoliven. Delta lorde emellertid, enligt förbundets mening, vara en mindre välbetänkt lösning. Sannolikt kommer belydande svårigheter att uppstå vad gäller samordning och normering av bolagens lillämpning. Och även om avfattningen av försäkringsvillkoren skulle kunna harmoniseras lill relativ samstämmighet efter vederbörande myndighets granskning, torde problem ändå göra sig gällande vid de enskilda skadereglerarnas handläggning av de olika ärendena. Sålunda löper den individuella skälighetsprövningen risken alt uppfattas som godtycklig med påföljande irritation och tvister,

8.20 Försäkringstagarnas riksförbund:

19-23 §§ ger försäkringsbolagen möjlighet att erhålla nedsättning i försäk­ringsersättning som eljesl skulle utgått, däresl försäkringstagaren åsidosatt honom åvilande förpliktelser gentemot försäkringsbolaget. Dessa paragrafer behandlar alla sådana fall, då förpliktelser äs\(iosaHs före försäkringsfallei. förseelse mot upplysningsplikt vid försäkringsavtalets tecknande, åsidosät­tande av förpliktelser enligt försäkringsavtalet samt framkallande av försäk­ringsfallet uppsåtligen eller genom vårdslöshet som är icke allenast ringa. Innebörden av dessa bestämmelser är alltså att försäkringsbolaget skall undgå den ekonomiska föriust som bolaget skulle lida, därest bolaget nödgades utbetala full försäkringsersättning, oaktat försäkringstagaren brustit i förplik­telser, vilkas uppfyllande utgjort en förutsättning för försäkringsavtalet och försäkringsersättningens bestämmande. Bolaget gör alltså i dessa fall icke någon ekonomisk vinsl vid nedsättning av försäkringsersättning och mot förslaget i denna del kan följaktligen i princip icke göras nägon erinran. Däremol finnes desto större skäl att ta avstånd från förslagets 24 S, Denna paragraf ger nämligen försäkringsbolaget möjlighet till nedsättning i försäk­ringsersättning, därest försäkringstagaren efier försäkringsfallei, sålunda vid skaderegleringen, i slrid mot tro och heder uppgivii, förtigit eller dolt något av betydelse för bedömning av hans rätt till försäkringsersättning.

Härvid bör först beaktas att försäkringstagaren utsattes för dubbel sanktion, nämligen dels åtal och dom för försök till bedrägeri dels ock ekonomisk sanktion i form av nedsättning av den försäkringsersättning, vartill han enligt försäkringsavtalet är berättigad. En sådan dubbel sanktion lorde sakna motsvarighet annorstädes i vår lagstiftning och framstår som helt oacceptabel. Men vidare innebär en nedsättning av försäkringsersättning, som eljest skulle utgått, på grund av försäkringstagarens handlande vid skaderegleringen att försäkringsbolaget erhåller en obehörig vinst på dennes bekostnad. Även ur denna synpunkt framstår förslaget som stötande.

Kommitténs motiv för S 24 är även synnerligen vaga, Ell motiv skulle vara att det finns belydande behov att förekomma svikliga uppgifter från försäkringstagaren. Mångenstädes föreligger förvisso behov atl förekomma svikliga uppgifter utan att man för den skull ålägger den felande atl till den förfördelade utge ersällning, som inte motsvaras av någon föriust för denne. Kommittén säger vidare all straffsanktioner är mindre lämpliga. Varför? Men enligt förslaget kvarstår för övrigi straffsanktionen trots den civilrättsliga sanktionen i 24 S, Förslaget synes för övrigt bygga på den uppfattningen att

Prop. 1979/80:9

71

försök till vilseledande endast förekommer från försäkringslagarnas sida och atl försäkringsbolagen städse uppträder fulll korrekt. Så är emellertid tyvärr ej alllid fallet, Nägon ekonomisk kompensation till försäkringstagaren i fall dä försäkringsgivaren förfarit inkorrekt vid skadereglering föreslås däremot icke,

24 S bör sälunda utgå ur förslaget, I vart fall bör den göras ömsesidig enligt vad ovan angivits.

9 Underförsäkring

9.1     Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Bestämmelsen om underförsäkring i 25 S bör i försia hand ulgå. I andra hand anser riksförbundet alt underförsäkring skall antas föreligga så snart försäkringsbeloppet understiger värdet av del försäkrade. Se vidare bil. 3:1 s. 155.

9.2     Folksam:

Förslagel innebär krångligare villkor, ökat informationsproblem och risk för falsk säkerhetskänsla. Se vidare bil. 3:2 s. 182-183.

9.3     Svenska aktuarieföreningen:

Orden "i betydande mån" bör strykas i 25 S om underförsäkring. Praktisk skadereglering lorde redan fungera så som avses med denna formulering. Till följd härav blir vid underförsäkring riskminskningen inte lika stor som premiereduklionen. Vid de kännbaraste skadorna, tolalskadorna, slår ä andra sidan underförsäkringen igenom fullt ut. Förekomsten av underförsäkring innebär alltså dels att skälighetsprincipen sätts ur spel dels att lotalskade-

I 

skyddet blir otillfredsställande. Därest den föreslagna strykningen ej sker föreligger en uppenbar risk föratt underförsäkring kommer att öka i frekvens och omfallning, i en känsla av atl exakt överensstämmelse mellan försäk­ringsbelopp och värde av försäkrad egendom inte är sä väsentlig.

9.4     Lantbrukarnas riksförbund (LRF):

LRF delar kommitténs uppfattning att försäkringstagare i många fall kan ha svårt atl bedöma det riktiga försäkringsvärdet. Detta gäller speciellt fastigheter där försäkringsbolagen har en värderingsmetod som inte kan påverkas av den enskilde försäkringstagaren. Det är mycket ovanligt att försäkringstagare är medvetna om att vissa förbättringar eller ombyggnader av en fastighel leder till underförsäkring. Vid skada kan underförsäkring pä etl allvariigt sätt påverka den enskildes ekonomiska situation. 1 de flesta fall torde försäkringstagarna vara omedvetna om sin skyldighet atl underrätta försäkringsgivarna t. ex. vid reparationer. Försummelser i detla hänseende beror vanligtvis inte på att försäkringstagaren ämnar förbilliga försäkrings­premien. Enligt FAL skall i princip reduktion av skadeersättning alllid ske vid underförsäkring. LRF instämmer i kommitléns förslag att reduktion pä grund av underförsäkring skall ske endast om försäkringsbeloppet i bety-

Prop. 1979/80:9

72

dande mån understiger det försäkrade intressets värde. Förslagel innebären väl avvägd lösning, både med hänsyn till försäkringstagare och försäkrings­givarnas intressen.

10       Dubbelförsäkring

10.1    Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Kommitténs uttalanden och förslag i denna del föranleder inte någon erinran från riksförbundets sida.

10.2    Folksam:

Förslaget motsvarar FAL:s huvudregler och praxis och Folksam har ingen erinran.

11       Skadereglering

11.1   Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Föreskrifterna i 27-28 SS om skadereglering innebär inte några sakliga nyheter. 1 sammanhanget föreslår riksförbundei till övervägande att en skadelidande skall, när det gäller ersättning ur ansvarsförsäkring, ha rätt all vända sig direkt mot försäkringsgivaren med ersättningsanspråk, på samma sätt som gäller inom traflkförsäkringen. Se vidare bd. 3:1 s. 156.

11.2   Folksam:

Folksam har i huvudsak ingen erinran mol förslaget i denna del. Se bil. 3:2 s. 183.

11.3   Försäkringstagarnas riksförbund:

Enligt 27 S första stycket älägges försäkringsbolaget att skyndsamt reglera skadan ävensom att därvid iakttaga den skadelidandes behöriga intressen. Dessa befogade förpliktelser för försäkringsbolagen sanktioneras emellertid inte i förslaget. DeUa utgör en brist, som säkeriigen skulle innebära att stadgandet mången gång skulle komma atl stanna på pappret. Påföljder (sanktioner) bör därför föreskrivas. Enligt 27 S andra stycket skall försäk­ringsvillkoren innehålla regler om värdering av skadad egendom och annan förlust till följd av försäkringsfall. Det är svårförståeligt att kommittén sålunda föreslår obligatorisk värderingsklausul i försäkringsvillkoren, då nämligen kommittén t. o. m. sägeratl kommittén övervägt bestämmelserom ogiltigförklarande av avtal som Iräffals i förväg om tvists hänskjutande till skiljemän eller värderingsmän. Kommittén framhåller ocksä, helt riktigt, att mycket talar för att tvister där konsument är part över huvud taget icke bör hänskjutas till skiljemän eller värderingsmän. Vi återkommer lill denna fräga nedan i avsnittet om skiljeklausul och inskränker oss i detta sammanhang till att laga avslånd från förslaget att göra sådana klausuler obligatoriska i försäkringsvillkoren.

Som det framhålles i direktiven anses det inte ingå i försäkringsinspektio­nens befogenheter att ingripa mot försäkringsbolagen i enskilda skadeären-

Prop. 1979/80:9

73

den. Detta är måhända en brist som bör rättas lill. Allmänheten vänder sig mycket ofta - ehuru förgäves - till inspektionen för atl erhålla stöd i skaderegleringsärenden. När nu ingripanden från inspektionen inte kan påräknas, föreligger det desto större skäl att tillse att försäkringstagarna icke genom skiljemanna- eller värderingsklausuler eller på annat sätt kommer i etl särskilt betungande underiäge vid skadereglering.

12 Preskription

12.1    Svea hovrätt:

Av motiven till 29 S följeratt förbehåll i försäkringsvillkor om reklamation av det slag som nämns i 30 S andra stycket FAL inte skall vara giltiga vid konsumentförsäkring. Enligt hovrättens mening talar utredningstekniska hänsyn och'det allmänna önskemålet om en snabb skadereglering för att sådana reklamationsvillkor tilläts. En minsta tid om sex månader från det att den som anser sig ha rätl lill försäkringsersättning har fått kännedom om sin fordran mot försäkringsbolaget måste anses skälig,

12.2    Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Föratt göra smidigare premiebelalningsrutiner möjliga bör preskriptions-liden i 29 S andra siycket beträffande premiefordran föriängas från tre lill sex mänader. Se vidare bil. 3:1 s, 138.

Med "försäkringshavare" i 29 S torde böra jämställas "annan som må vara berättigad till ersättning". Också 24 och 28 SS har behov av molsvarande komplettering för alt inte fö för snävt omföng.

12.3    Folksam:

Folksam anser att preskriptionstiden bör vara sex månader. Se vidare bil. 3:2 s. 184.

12.4 Försäkringstagarnas riksförbund:

Enligt 29 § försia stycket i förslaget är huvudregeln (försia meningen) liksom i gällande försäkringsavialslag atl fordran pä försäkringsersättning förloras genom preskription såframt talan härom inte anhängiggöres inom tre år frän det försäkringstagaren fick kännedom om atl fordringen kunde göras gällande. Denna preskriptionsregel är i förhällande lill vad som allmänt gäller om preskription av fordran i två avseenden härd mot försäkringstagaren. Den tid inom vilken fordringen skall göras gällande är tre är mot tio år för fordran i allmänhet och till skillnad mol vad som gäller om fordran i allmänhet avbrytes fordran pä försäkringsersättning endast genom anhängiggörande av lalan. Dessa stränga bestämmelser innebär en uppenbar risk för försäkrings­tagaren atl råka ut för rättsföriust. Kommittén vitsordar också detla och föreslår därför (andra meningen) en regel enligt vilken i det fall att försäkringstagaren inom angiven tid anmält skadan till försäkringsbolaget fristen för talans väckande i intet fall går till ända tidigare än sex mänader från det försäkringsbolaget förklarade sig ha tagit slutlig ställning lill frågan om ersäuning. För att en sädan bestämmelse skulle påtagligt eliminera risken för

Prop. 1979/80:9

74

rättsföriust enligt den allmänna preskriptionsregeln i förslaget bör den kompletteras med föreskrift om att meddelandet från försäkringsbolaget skall vara skriftligt samt innehålla uppgift om vad försäkringstagaren har atl iakttaga för att undvika atl han förlorar rätten till försäkringsersäuning.

I samma syfle bör försäkringsbolagel åläggas att i själva försäkringsbrevet -sålunda inte allenast i villkorsfoldern - på fullt tydlig plats och med förstreckning intaga de preskriplionsbeslämmelser som gäller ifråga om anspråk på försäkringsersättning.

Enligt vårt förmenande bör anspråk på försäkringsersättning icke vara underkastat andra preskriptionsregler än de som gäller för fordran i allmänhet enligt lagen om tioårig preskription. Skulle emellertid den nu gällande treåriga preskriptionen enligt försäkringsavialslagen bibehållas, bör i vari fall vad vi ovan framfört till skydd för försäkringslagarna beaktas i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

13 Meddelanden till försäkringstagare

13.1    Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Riksförbundet vill inte motsätta sig förändringarna i förhållande till nuvarande ordning. Se vidare bil. 3:1 s. 157.

13.2    Folksam:

Folksam har ingen invändning mot förslaget. Se vidare bil. 3:2 s. 184-185.

13.3    Sveriges domareförbund:

Enligt 10 S äger försäkringsgivare under vissa förutsättningar säga upp försäkringen för upphörande före försäkringsiidens utgäng. Sådan uppsäg­ning får verkan 14 dagar efter den dag då försäkringsgivaren avsände meddelande därom. Av 31 S 2 st. framgår att försäkringstagaren åtnjuter visst skydd för den händelse meddelandet blivit försenat eller alls inte kommit fram. Denna regel avser enligt uttryckligt uttalande i specialmotiveringen (sid. 256) dock inte fall där försäkringstagaren varit bortrest och inte haft möjlighet att ta del av uppsägningen. Detta är en brist. Regeln 131 S 2 st. synes böra omfatta även dylika fall.

13.4 Försäkringstagarnas riksförbund:

Enligt 31 S går viktiga meddelanden till försäkringstagaren från försäk­ringsbolaget på den förres risk. Detta innebär givelvis en viss otrygghet för försäkringstagaren. En omarbetning bör därför ske i syfle att åstadkomma ett säkrare meddelandeförfarande.

14 Prövning av försäkringsgivarens beslut 14.1 Svea hovrätt:

Med hänsyn lill konsumentens behov av att anlita juridiskt ombud för att väcka talan och dennes behov av atl ha viss tid till sitl förfogande för atl sälta

Prop. 1979/80:9

75

sig in i saken mäste anses alt en frist om fiorton dagar är alltför kort. Den torde i praktiken leda till alt konsumenten ofta tvingas åtnöjas med försäkrings­bolagels beslul. Mot denna bakgrund bör den föreslagna beslämmelsen övervägas pä nytt. Om den skall behällas, bör i vart fall fristen i 32 S första stycket föriängas.

Enligt motiven skall, om talan enligt 32 S första stycket bifalles. försäkring anses meddelad frän den lidpunkt då, om begäran hade bifallits av försäkringsgivaren, försäkring skulle ha meddelals. Detta bör komma till direkt uttryck i lagtexten. - Det torde följa av sig självt att mål enligt 32 S skall handläggas skyndsamt, och något särskilt stadgande härom förefaller ej nödvändigt. Däremot kan det sättas i fråga om det inte för alt förebygga rättsföriuster för försäkringstagare borde ges möjlighet åt domstolen att för tiden intill dess lagakraftägande dom föreligger förordna atl försäkring skall gälla i enlighel med ansökningen, respektive att uppsägning inte skall äga giltighet.

14.2    Konsumentverket/KO:

Genom denna bestämmelse har konsumenten möjlighet att fö försäkrings­givares beslul alt avslå begäran om försäkring eller att säga upp försäkring för upphörande prövat av allmän domstol. Talan skall vid avslag väckas inom 14 dagar frän beslutet därom och vid uppsägning innan försäkringen på grund av denna upphör alt gälla.

Den föreslagna möjligheten lill prövning kan -bland annat mot bakgrund av de kostnader och den tidsåtgång som ett domstolsförfarande normalt innebär - antas bli utnyttjad endast i undantagsfall. Konsumenten lorde i stället i försia hand välja möjligheten alt söka försäkring i annat bolag. Konsumenten måsle dock ha skäligt rådrum för atl överväga och väcka talan. De i 32 S anvisade tidsfristerna kan inte anses lillräckliga. Konsumentverket vill därför föreslå all de utsträcks till 30 dagar från beslutet om avslag respektive underrättelsen om uppsägning.

14.3    Sveriges advokatsamfund:

Samfundet anser att den i 32 S föreskrivna fristen för försäkringskonsu­ment att väcka talan bör vara längre än 14 dagar.

14.4    Folksam:

Motiveringen lill 32 S lämnar för liten vägledning beträffande den praktiska tillämpningen.

14.5    Kungl. automobilklubben (KAK):

KAK instämmer i princip i remissyttrandet under 14.6.

14.6    Motorförarnas helnykterhetsFörbund (MHF):

Vad beträffar S 32 befarar vi från MHF:s sida att denna paragraf, med tanke pä de hårt belastade domstolarna, endast blir "ett slag i luften". Hur många konsumenter är beredda att vänta kanske flera är innan de för sin rätl att

Prop. 1979/80:9

76

leckna försäkring prövad och undertiden vara utan försäkringsskydd? Under alla förhållanden bör del inte uppdragas åt allmän domstol att slita tvisten, utan rätt forum lorde vara en specialdomslol, förslagsvis marknadsdom­stolen i vilken bör ingå experter pä försäkringsrättens område.

14.7 Försäkringsjuridiska föreningen:

I 32 S upptas vissa regler om rätt att få försäkringsgivares beslut prövat av domstol. De frister som där ges för väckande av talan synes föreningen orealistiskt korta.

14.8 Sveriges domareförbund:

Enligt 32 S skall försäkringstagare väcka talan mot försäkringsgivare, om försäkringstagaren vill fä frågan om rätt att teckna försäkring prövad eller få giltigheten av försäkringsgivares uppsägning för upphörande prövad. Talan skall väckas inom viss tid, som kan bli kortare än 14 dagar. Denna tid synes förbundet vara alltför kort.

15 Offentlig kontroll över försäkringsvillkor 15.1 Svea hovrätt:

1 lagen om försäkringsrörelse finns redan nu en allmän bestämmelse om all försäkringsgivarna inte fär avvika från vad som gäller enligt nyssnämnda lag eller med stöd därav meddelade bestämmelser eller frän bolagsordningen eller grunderna, där sådana finns. Vidare finns i samma lag en bestämmelse atl det åligger styrelsen och verkställande direktören atl med hjälp av fortlöpande statistik eller annoriedes övervaka att premiesättningen är skäligt avvägd med hänsyn lill den risk, som försäkringen är avsedd att täcka, nödiga omkostnader för försäkringen samt omständighetema i övrigt (282 S), Åsidosattes dessa bestämmelser, kan försäkringsinspektionen enligt lagens 288 S ingripa, I praxis synes försäkringsinspeklionen även granska försäk­ringsvillkor från tillböriighetssynpunkt. Det bör här uppmärksammas atl försäkringsverksamhet faller utanför lagen om förbud mot oskäliga avtals­villkor (2 S), I förarbetena erinrade departementschefen om den tillsyn som enligt vad här förut nämnts utövas av försäkringsinspektionen samt uttalade att han ansåg det naturiigt atl behovet av kontroll och övervakningsmöjlig­heter när det gäller de villkor som försäkringsbolag erbjuder allmänheten också i fortsättningen anförtros åt försäkringsinspektionen. Departements­chefen tillade emellertid att han inte ville utesluta att den granskningsverk-samhel som nu sker kan behöva byggas ut och intensifieras.

Det av kommittén föreslagna nya stadgandet avseratt utgöra grund fören mera omfattande och konsumentinriktad tillsyn än den som f n, äger rum. Hovrätten finner för sin del en sådan utbyggnad lämplig. Förslaget ligger i linje med den allmänna utveckling mol ett bättre konsumentskydd som på senare år genomförts på olika områden. Det kan också sägas ligga i linje med det förut angivna departementschefsutialandet,

I fråga om organisationen av den utbyggda tillsynen diskuterar kommittén två olika lösningar, "avtalsvillkorsmodellen" och "tillsynsmodellen", Komrnittén finner att de önskemål som bör uppställas inte kan helt

Prop. 1979/80:9

77

tillgodoses genom vare sig den ena eller den andra modellen. Kommittén framför dock inte något eget förslag. Den uttalar emellertid att det är lämpligt att konsumentverket/KO får inflytande och möjlighet att aktivt delta i villkorskontrollen så att denna myndighets kunskap och skicklighet i att företräda konsumenternas intressen las tillvara, att det samtidigt bör tillses alt även försäkringsinspektionens speciella sakkunskap beträffande försäk­ring utnyttjas samt att villkorskontrollen därför bör ske i de former där dessa myndigheters särskilda kompetens pä en gäng bäst kommer lill sin rätt.

Hovrätten vill för sin del understryka önskvärdheten av au man vid den utbyggda tillsynen tar till vara konsumentverkets sakkunskap när det gäller konsumentfrågor. Man bör emellertid undvika en lösning som skulle innebära att konsumentverket kommer att fungera som tillsynsmyndighet jämsides med försäkringsinspeklionen. Detta skulle innebära att branschen underställdes två skilda tillsynsmyndigheter, något som bör undvikas. Då frågan inte närmare utretts saknar hovrätten möjlighet att göra elt mera bestämt ställningstagande. Det kan emellertid förefalla som en lämplig lösning att försäkringsinspektionen bibehålls som enda tillsynsmyndighet men att inspektionen i frågor som är av betydelse för försäkringskonsumen­terna i någon form samarbetar med konsumentverket,

15.2 Riksrevisionsverket (RRV):

I en rapport publicerad 1977-06-22 redovisade RRV resultatet av ett förvaltningsrevisionellt projekt vid försäkringsinspektionen (Föl), I denna rapport, som bifogas detta betänkande, framförde RRV vissa synpunkter på Föl:s verksamhet. Sammanfattningsvis förordade RRV en utredning av Föl:s verksamhet och organisation. Därvid skulle bl, a, uppgiftsfördelningen mellan inspektionen och konsumentverket/KO närmare klargöras. Vidare anförde RRV atl Föl hos regeringen borde aktualisera frågan om inrättande av en lekmannastyrelse vid myndigheten.

Kommittén diskuterar i sitl betänkande olika tänkbara organisatoriska lösningar av den offenfliga kontroll som kommer att krävas om lagförslagen genomförs. Två huvudalternativ redovisas. Antingen förläggs granskningen till konsumentverkel/KO, eller lill försäkringsinspektionen. Kommittén tar dock inte ställning till något av alternativen utan antyder atl ett ställnings­tagande i denna fråga bör föregås av en organisationsutredning.

Enligt RRV utgör försäkringsrältskommitténs förslag ytteriigare etl motiv för att den av RRV i den ovan nämnda revisionsrapporten förordade utredningen genomförs. En sådan utredning börda ha till uppgift atl såväl se över gällande tillsynslagstiftning som utarbeta etl förslag till hur det bedömda behovet av samhällelig tillsyn m. m, över försäkringsbranschen bör vara organiserad.

Utan att här föregripa resultatet av en sådan ulredning anser RRV att del måste anses ligga närmast till hands att den av kommittén föreslagna villkorskonlrollen förläggs till Föl.

En sådan organisatorisk lösning har den givna fördelen atl samhällets tillsyn och granskning av försäkringsbranschen koncentreras till en myndighet och därigenom faran för en del inte helt osannolika kompelens­konflikler undanröjs. Vidare anser RRV att den villkorsgranskning som kommittén föreslår nära ansluter till de uppgifter som f n. åligger inspektio­nen.

Prop. 1979/80:9

78

15.3 Statskontoret:

Statskontoret delar utredningens uppfattning att man i de organisatoriska ställningstagandena bör kunna utgå från redan i dag existerande organ. Tillskapandet av etl specialorgan med uppgift att enbart granska försäkrings­villkor förefaller på nuvarande grunder inte vara erforderiigt.

Utgångspunkten för statskontorets yttrande är den nära knytning som uiredningen anser föreligga mellan tillsynsverksamheten och villkorskon­trollen. På ett flertal ställen i betänkandet återkommer kommittén till detta samband; här skall enbart citeras elt av dessa avsnitt:

"Såsom redan har framhållits slår villkorskontrollen, sådan kommittén vill föreslå den, i nära sammanhang med andra sidor av tillsynen över försäkring, bl. a. tillämpning av soliditets- och skälighetsprinciperna ... Soliditets och skälighetskontrollen mäste under alla omständigheter liksom hittills åvila försäkringsinspektionen, och det synes knappast möjligt alt generelll från denna isolera den bedömning som nu avses. Det är förenat med betydande olägenheter om två olika myndigheter fattar bindande beslut om villkoren, från delvis olika, delvis sammanfallande synpunkter."

Av ovannämnda resonemang vill statskontoret dra slutsatsen alt sambandet tillsynsverksamhet - villkorskoniroll anses så starkt att bägge verksamheterna med fördel bör utföras av en och samma myndighei. Utifrån detta anser statskontoret det mindre lämpligt atl konsumenlverket/KO övertar tillsynsverksamheten från försäkringsinspektionen. Att ulöva tillsyn över försäkringsväsendet är uppgifter vilka så avsevärt skiljer sig från konsumentverkets/KO:s nuvarande verksamhet att det ej synes lämpligl aU sammanföra dessa verksamhetsgrenar. Enligt statskontorets mening är del lämpligl att försäkringsinspektionen även handhar den av utredningen föreslagna villkorskontrollen.

I revisionsrapporten över försäkringsinspektionen "förordar RRV en utredning av Föl:s verksamhet och organisation. . .." Dessutom menar RRV att uppgiftsfördelningen mellan inspektionen och konsumentverket närmare bör klarläggas.

Försäkringsinspektionen framhåller i sitt svar pä RRV-rapporten att inspektionen i remissyttrandet över försäkringskommitléns betänkande kommer att framlägga förslag på en offentlig ulredning "med den allmänna uppgiften att se över tillsynslagstiftningen och i anslutning härtill försäk­ringsinspektionens uppgifter, arbetsformer och organisation".

Statskontoret tillstyrker RRV:s och försäkringsinspektionens förslag om översyn av inspektionens verksamhei och organisation. Eftersom försäk­ringsrättskommittén ej närmare behandlat de organisatoriska frågorna i anslutning till villkorskontrollen, bör den föreslagna översynen också överväga vilka organisatoriska åtgärder som kan vara nödvändiga för att villkorskonlrollen skall kunna handhas av försäkringsinspektionen. Stats­kontoret kan biträda utredningen med organisationsexpertis.

15.4 Konsumentverket/KO:

Konsumentverket delar kommitténs uppfattning att en intensifierad villkorsgranskning inom försäkringsområdet relaterad till samhällets konsu­mentskydd i övrigt är nödvändig.

Den av kommittén föreslagna näringsrällsliga generalklausulen - som inordnats under lagen om försäkringsrörelse (283 a S) respektive lagen om

Prop. 1979/80:9

79

understödsförening

(II 

S) - innebär till en börian att villkorsgranskningen i princip omfattar alla försäkringar som tecknas av konsument och alla vid sådana försäkringar förekommande olika typer av försäkringsvillkor.

I valet av metod för villkorskonlrollen förordar kommittén ett förhand­lingsförfarande liknande del som ulvecklats vid tillämpningen av avialsvill­korslagen, framför ett förfarande som innebär ett krav pä förhandsgodkän­nande av försäkringsvillkor.

Konsumentverket ansluler sig till kommitténs uppfattning i fråga om villkorsgranskningens omfattning och vill också förorda ett granskningsför­farande enligt mönster från avtalsvillkorslagen.

I fråga om villkorsgranskningens sakliga innehåll går den föreslagna generalklausulen längre än vad som anses följa främst av principen om skälighet enligt den nuvarande lillsynslagsliftningen. Detta kommer i lagtexten till uttryck på så sätt att premie och andra försäkringsvillkor skall vara skäliga och i övrigt motsvara försäkringstagares och försäkringshavares intresse av en ändamålsenlig försäkring.

Som kommittén framhåller (s, 165) föreligger ett nära samband mellan kontrollens form och innehåll å ena sidan samt det praktiska genomförandet och de organisatoriska frågorna ä den andra sidan. I denna del innehåller betänkandet vissa allmänna överväganden med utgångspunkt från konsu-mentverkets/KO:s granskningsverksamhet med stöd av avtalsvillkorslagen ("avtalsvillkorsmodellen") och försäkringsinspektionens tillsynsverksamhet med stöd av den försäkringsrättsliga lagstiftningen ("lillsynsmodelien"). Kommittén redovisar inte något slutligt ställningstagande i frågan om hur granskningen från organisatorisk utgångspunkt skall utformas eller praktiskt genomföras. Kommittén framhåller vikten av alt kontrollen sker på ett sätl som tillvaratar både konsumentverkets och försäkringsinspektionens särskilda sakkunskap pä olika områden.

En av kommitténs experter (Stenberg) uttalar i särskilt yttrande att villkorsgranskningen på försäkringsområdet bör ske med utgångspunkt i avtalsvillkorslagen och att konsumentverket/KO därvid börges uppgiften alt vara granskande och förhandlande myndighet, Stenbergs yttrande stöds av ledamöterna[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] saml av experterna Odelgard och[REDACTED_EFTERNAMN],

Konsumentverket vill i detta sammanhang framhålla följande. Frågan om myndighetskontroll av försäkringsvillkor från ändamålssynpunkt kräver -som kommittén själv funnit - mer ingående överväganden än dem som hittills gjorts. Det står emellertid klart au sådan kontroll ställer stora krav på utredningskapacitet och resurser i övrigt. Varken konsumentverket eller försäkringsinspektionen har i nuläget tillräckliga resurser för sädan gransk­ning.

En reell villkorskontroll pä försäkringsområdet bör emellertid snarasi komma till stånd. En sådan kontroll är också nödvändig som ett komplement till den föreslagna civilrättsliga lagen. Enligt konsumentverkets mening finns möjlighel att åstadkomma en fungerande villkorskontroll genom en utvidg­ning av avtalsvillkorslagens tillämpningsområde.

Den förhandlingsverksamhet som konsumentverket/KO bedriver med stöd av avialsvillkorslagen syftar till aU skapa avtalsvillkor som generellt är skäliga och lämpliga från konsumentsynpunkt. Förhandlingarna har i det helt övervägande antalet fall lett fram till acceptabla uppgörelser. På en rad viktiga områden har förhandlingarna lett till att standardavtal tillkommit på områden där sådana lidigare inte funnits - detta trots alt det sanktionerade

Prop. 1979/80:9

80

området enligt avtalsvillkorslagen varit begränsat till möjligheterna att förbjuda villkor som är att betrakta som oskäliga.

Den avtalsvillkorsgranskning som bör bli aktuell i försäkringssamman­hang är mycket likartad den villkorsgranskning som nu sker enligt avtals­villkorslagen. Det finns skäl alt anta att det med en "avialsvillkorsmodell" skulle vara möjligt att på samma sätt nå förhandlingslösningar som leder till från konsumentsynpunkt skäliga försäkringsvillkor. Härigenom uppnås också den betydelsefulla fördelen att bedömningen av villkoren sker enligt samma principer som gäller för konsumentområdet i övrigt. En villkorskon­troll enligt avtalsvillkorslagen innebär vidare att en fristående instans, marknadsdomstolen, har att fälla det slutliga avgörandet i en tvist. En sädan instansordning mellan granskande och dömande myndighei balanserar enligt konsumentverkets uppfaUning pä ett lämpligt säu effektivitets- och rättssä­kerhelskraven vid en villkorsgranskning.

Mot bakgrund av det anförda anser konsumentverket att övervägande skäl talar för att avtalsvillkorslagen görs tillämplig på försäkringsområdet och att konsumentverket som ceniral förvaltningsmyndighet för konsumentfrågor för lill uppgift att handha den granskande verksamheten.

Den lösning konsumentverket förordar förutsätter att det vid det fortsatta lagstiftningsarbetet övervägs på vilket sätt försäkringsinspekiionens sakkun­skap på försäkringsområdet skall tillvaratas och samarbetet med konsument­verket organiseras. Också marknadsdomstolens sammansättning i försäk­ringsärenden bör övervägas.

15.5 Marknadsilomstolen

Såsom tidigare berörts är det meningen att den tilltänkta villkorskontrollen skall ske med stöd av bestämmelser vilka utformats som en generalklausul. Enligt den föreslagna lagtexten skall premie och andra försäkringsvillkor vara skäliga och i övrigt motsvara försäkringstagares och försäkringshavares intresse av en ändamålsenlig försäkring. Som en följd av konstruktionen med generalklausulen tills vidare intagen i redan existerande näringsrättsliga lagar rörande privatförsäkring kommer den offentliga kontrollen av ifrågavarande försäkringsvillkor alt tills vidare handhas av försäkringsinspektionen i avvaktan pä de enligt kommittén planerade övervägandena beträffande de organisatoriska frågorna på försäkringsområdet.

1 nu föreliggande betänkande redovisar kommittén angående den defini­tiva lösningen av hur villkorskontrollen skall organiseras två olika modeller, nämligen "avtalsvillkorsmodellen" och "tillsynsmodellen". Den förstnämn­da modellen framgår av lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor (avialsvillkorslagen). Karakteristiskt för denna modell är alt den slutliga prövningen åvilar marknadsdomstolen och all en granskning, som när omständigheterna sä kräver leder lill prövningen inför domstolen, sker hos konsumentverket/konsumentombudsmannen (KO). Den andra modellen innebär att kontrollen av villkoren förläggs till försäkringsinspektionen, något som alltså överensstämmer med det tills vidare valda förfarandet.

Den svenska avialsvillkorslagen har i former som saknar motsvarigheter utomlands lyckats åstadkomma en preventiv granskning och judicialpröv-ning av villkor i standardavtal. Omväridens intresse för det svenska mönstret härvidlag är påtagligt. Alldeles nyligen har vid ell av europarådet anordnat kollokvium rörande "standard terms in coniracts" den svenska modellen utpekats såsom i hög grad intressant och ägnad att uigöra en förebild och

Prop. 1979/80:9

81

inspirationskälla för andra länders lagstiftning. Vad som skulle kunna framhävas såsom det positiva hos det svenska greppet är - förutom den preventiva angreppsmetoden vilken i sig innebär en avsevärd fördel - att kontrollen blir i sin definitiva fas utövad av ett judicielll verkande organ, dvs. av domstol.

Naturligtvis hade det varit av obestridligt värde om avialsvillkorslagen fått en tillämpning så extensiv att den hägnat hela avlalsvillkorsområdet. Tyvärr blev så inte fallet. Genom lagens 2 S gjordes redan från början undanlag visavi villkor inom "verksamhet som står under tillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspektionen". Det är emellertid kanske inte alldeles klart hur vidsträckt räckvidden av detta undantag är. Anledningen till alt ifrågava­rande undantagsbestämmelse infördes i avtalsvillkorslagen var att nyss­nämnda tillsynsmyndigheter redan ansågs bedriva viss granskningsverk­samhet även i vad avsåg avtalsvillkor använda av företag under deras tillsyn.

Vad först angår försäkringsinspektionens tillsynsverksamhet gär den -såsom redovisats i betänkandet (sid. 41 O - ut på inte endast att säkerställa försäkringsrörelses soliditet utan även alt trygga atl försäkringsverksamhet bedrivs ufider iakttagande av principen om skälighet. Med denna princip avses härvid önskemålet att försäkring erbjuds till ett billigt och rätl avvägt pris. I kommitléns redogörelse beträffande nu berörda skälighetsprincip lämnas hänvisningar till två bestämmelser i lagen om försäkringsrörelse (263 S första stycket och 282 S andra momentet första stycket) där skälighets­principen kommer lill uttryck. I 263 S första stycket heter det beträffande livförsäkring att de i lagen reglerade grunderna för försäkringen utöver att

"trygga bolagets förmåga atl fullgöra sina förpliktelser enligt ingångna

försäkringsavtal" även skall trygga bolagets förmåga att "bereda försäkring till en med hänsyn till försäkringens art skälig kostnad". Av bestämmelsen i 282 S andra momentet första stycket framgår att skälighetsprincipen numera lagfästs även för annan försäkring än livförsäkring. I det sistnämnda lagrummet åläggs sålunda verkställande direktören i försäkringsbolag att "med hjälp av fortlöpande statistik eller annoriedes övervaka att premiesätt­ningen är skäligt avvägd med hänsyn lill den risk som försäkringen är avsedd att täcka, nödiga omkostnader för försäkringen samt omständigheterna i övrigi". I kommitténs redogörelse har vidare angetts att skälighetsprincipen numera anses kunna åberopas även som stöd för att försäkringsinspektionen i viss mån har befogenhet att inskrida mot försäkringsbolag beträffande utformningen av försäkringsvillkor och behandlingen av försäkringsfall. Rörande avtalsvillkoren pä försäkringsområdet kan sälunda konstateras atl redan enligt gällande rätt i realiteten en ganska vittgående skälighetsprövning är lagd på försäkringsinspektionen.

I fråga om villkoren på bankområdet är väl inte i samma mån klariagt att en allmän skälighetsprövning, dvs. en prövning som går vida utöver vad som betingas av banktillsynens uppgift atl granska soliditet, likviditet och en sund utveckling av bankverksamheten, ankommer pä bankinspektionen. Ulan vidare kan konstateras att vid tillkomsten av nuvarande bank- och spar­bankslagar del från lagstiftarens sida ingalunda förelåg någon avsikt att en avialsvjllkorsprövning av det slag som enligt avialsvillkorslagen åvilar marknadsdomstolen skulle utövas av tillsynsmyndigheten för banker respektive sparbanker (se Westeriind, Banklagen s, 436 ffoch samme förf.. Sparbankslagen s. 411 O, I praktiken har det efterhand nog ändå blivit mer eller mindre accepterat att bankinspektionen ger sig in pä en nästan lika

6 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

82

vidsträckt skälighetsprövning som försäkringsinspektionen kunnat göra enligt de därvidlag mera uttryckliga lagreglerna, Pä sitt sätl har väl den kategoriskt formulerade undantagsregeln i 2 S avialsvillkorslagen medverkat till denna utveckling. Vid regelns tillkomst gjorde man inte tillräckligt klart för sig att bankinspektionen egentligen inte hade att befatta sig med nu ifrågavarande avtalsvillkorsprövning.

Undantagsregeln i 2S avtalsvillkorslagen innebär alltså att synnerligen vidsträckta och belydelsefulla delar av avtalsvillkorsområdet undantas från avtalsvillkorslagens tillämpningsområde. Detta förhållande har domstolen även tidigare uppmärksammat (se marknadsdomstolens yttrande den 15 oktober 1976 över småhusköpkommitténs "Promemoria med förslag till lag om ändring i lagen /1971:112/om förbud mot oskäliga avtalsvillkor" /Ds Ju 1976:10/ och över justitiedeparlemenieis promemoria "Avtalsvillkorslagens tillämpningsområde" /Ds Ju 1976:13/ sid. 4 0. I och för sig är det enligt marknadsdomstolens mening beklagligt att en stor mängd rättsförhållanden inte omfattas av det konsumentskydd som avialsvillkorslagen tillhandahäl­ler. Men måhända förhåller det sig så, all pragmatiska skäl föranleder vissa ofrånkomliga undantagsbestämmelser just såvitt angår bank- och försäk­ringsverksamheten.

Spörsmålet härom aktualiseras äter i förevarande betänkande. Såsom redovisats här ovan har kommittén i sina diskussioner rörande villkorskon­trollens allmänna uppläggning och organisation anvisat tvä tänkbara modeller för den avsedda offenfliga kontrollen, nämligen "avtalsvillkorsmo­dellen" och "tillsynsmodellen". För marknadsdomstolen blir dä den natur­liga frågan huruvida försäkringsverksamheten har sådan speciell karaktär atl avtalsvillkoren på försäkringsområdet inte lämpligen bör falla under avtals­villkorslagens tillämpning,

1 förevarande sammanhang må dock till en början fastslås atl den föreslagna nya bestämmelsen i 283 a S lagen om försäkringsrörelse skapar en ganska måttlig utvidgning av vad hittills i realiteten följt av 263 och 282 §S i lagen. Härovan har ju redan noterats all refiexverkningarna av de åberopade lagrummen i lagen om försäkringsrörelse innebär att inte bara en solidilets-och likviditetskontroll utan även en kontroll av ändamålsenlighet och allmän skälighet ansetts tillkomma tillsynsmyndigheten. En viss utvidgning är det väl nu fråga om, men vad som skulle åstadkommas genom den föreslagna 283 a § är kanske närmasl en bättre förtydligad bild, ett mera distinkt fixerande av ramen för kontrollen.

Med hänsyn till det nära sambandet mellan sådana aspekter på villkors-kontrollen, som föranleds av intresset att trygga den enskilde försäkringsta­garens rättsställning, och sådana överväganden, som direkl motiveras av de för försäkringsmiljön specifika soliditets- och ändamålsenligheissynpunk-terna, torde villkorskontrollen på förevarande område komma alt omfalla en stort antal varierande uppgifter vilka ställer särskilda krav på den kontrolle­rande myndighetens kompetens. Följaktligen kan enligt marknadsdomsto­lens mening ifrågasättas huruvida samtliga kontrollaspekter bör inrymmas inom en och samma form för villkorskonlrollen, med andra ord uttryckt huruvida samtliga kontrollaspekter bör exklusivt anförtros endera av de båda i betänkandet uppställda modellerna för villkorskonlrollen. Belräffande vissa villkor förhäller det sig nog så, att kontrollfunktionen har den kopplingen till rent försäkringstekniska frågeställningar att försäkringsinspekiionens särskilda erfarenheter är erforderiiga för kontrollens utövande. Å andra sidan torde angående vissa villkor gälla att det vore otillfredsställande om de inte

Prop. 1979/80:9

83

blev föremål för en konsumentskyddande granskning av det slag avialsvill­korslagen tillhandahåller. För all en differentierad villkorskoniroll skall kunna åvägabringas är det emellertid nödvändigt att kunna särskilja de olika kontrollfunktionerna. Spörsmålet är alltså ytterst, om det går att frigöra den rent försäkringsmässigt präglade villkorskontrollen frän den villkorskoniroll som påkallas ur övriga synvinklar.

Konsumentverkets representant i kommittén har avgett ett särskill yttrande, vari han som sin åsikt framfört att kommittén borde ha klart uttalat sig för att konsumentverket/KO för samma uppgift att vara granskande institution vid avtalsvillkorsgranskningen på konsumentförsäkringsomrädet som myndigheien har enligt avtalsvillkorslagen. Härvidlag har vederbörande

- efter atl ha förklarat att försäkringsinspektionen bör som tillsynsmyndighet

ensam utöva lillsyn över att soliditetsprincipen iakttas av försäkringsbolagen

-  hävdat att den av kommittén föreslagna skälighetsprincipen inte

nödtvunget förutsätter att försäkringsinspeklionen är enda tillämpande

myndighet. 1 fortsäUningen har han vidare konstaterat atl redan i dagens läge

ett försäkringsbolag kan utan föregående godkännande från försäkringsin­

spekiionens sida praktisera tillämpning av villkor som svarar mot kommit­

téns skälighetsprincip och att försäkringsinspektionen kan ingripa om dessa

villkor visar sig sätta bolagets soliditet i fråga. Härefter uttalas: "Att en annan

granskande myndighei än försäkringsinspektionen påverkal villkoren i nu

antydd riktning förändrar alltså sakligt sett inte det nuvarande tillsynsläget,"

Innebörden av de nu återgivna tankegångarna skulle alltså vara att, för det fall

konsumentverket/KO i sin granskning av försäkringsvillkor förmått elt

försäkringsbolag att på visst sätl ändra innehållet i etl villkor, försäkringsin­

spektionen därmed inte skulle vara förhindrad att med hänsyn till försäk­

ringstekniska krav ingripa mot villkoret i fråga. Att försäkringsinspektionen

skulle ha en sådan rätt finner marknadsdomstolen vara uppenbari, men för

del aktuella försäkringsföretaget, som skulle utsättas för ett dubbelt gransk­

ningsförfarande, skulle en dylik ordning knappast te sig ändamålsenlig och

effektiv. Vad nu berörts är ägnat belysa svårigheterna att finna en idealisk

lösning av frågan om villkorskonlrollens organiserande.

För marknadsdomstolen framstår det som ofrånkomligt att frågeställning­arna i anslutning till villkorskontrollens allmänna uppläggning och organi­sation blir närmare utredda pä säll planerats. Vad som i sammanhanget ter sig som det väsentliga ur domstolens synvinkel är inte valet mellan försäkrings­inspektionen och konsumentverkel/KO ulan mellan judiciell prövning enligt "avtalsvillkorsmodellen" och administrativ billighetsprövning enligt "tillsynsmodellen". Del vore som sagt olyckligt om inte den svenska konstruktionen med judiciell prövning på avlalsvillkorsområdet finge bli befäst och helst vinna ett utvidgat tillämpningsområde i stället för alt successivt fö sin tillämpning reducerad. Den fortsatia utredningen av villkorskontrollens organisation bör därför enligt domstolens mening inbe­gripa även avtalsvillkorslagens tillämpande pä de inom bankverksamheten begagnade avtalsvillkoren.

15.6 Näringsfrihetsombudsmannen (NO):

Kommittén föreslär en ny bestämmelse i lagen om försäkringsrörelse (283 a S) enligt vilken, såvitt gäller konsumentförsäkringar, premie och andra försäkringsvillkor skall vara skäliga och i övrigt motsvara försäkringstagares och försäkringshavares inlresse av en ändamålsenlig försäkring.

Prop.  1979/80:9

84

Vad först gäller kravet på skälighet vill NO ifrågasätta behovet av att införa en ny bestämmelse i lagen. I 282 S 2 mom. finns redan skälighetsprincipen fastlagd. Såsom framgått bl.a, vid 1961 års revidering av lagen om försäkringsrörelse (prop, 1961:171 s, 305 0 och vid avtalsvillkorslagens tillkomst har försäkringsinspektionen också befogenhet aU granska och meddela föreskrifterom försäkringsvillkor. Experten Warholm har närmare utvecklat detta i särskilt yttrande.

Villkorsgranskningen bör som kommittén framhåller inte innebära förhandsgranskning och godkännande av myndigheten.

Vad gäller kravel på ändamålsenlighet vill NO avvisa all en sådan bedömningsgrund införs i villkorsgranskningen. Hur långt myndigheternas inflytande bör sträcka sig har kommittén inte kunnal precisera, man säger dock all granskningen inte skall gå så långl att myndigheterna i realiteten ensamma bestämmer villkoren. Om förslaget genomförs skulle detta ändå ge myndighei långtgående möjligheter au påverka försäkringsprodukiernas innehåll. Ansvarel för produktutformning och produktutveckling bör främst ligga hos den som har det ekonomiska ansvaret. Myndigheisingripanden bör komma ifråga framför alll när del gäller skadliga eller uppenbart otjänliga produkter. Nu gällande ordning innesluter möjligheter härtill (s. 170). Försäkringsprodukiernas utformning är givelvis ett av försäkringsbolagens vikligaste konkurrensmedel. Förändringar av existerande försäkringar och utveckling av nya försäkringsformer förekommer, låt vara att en ändring snart imiteras av andra bolag. (Att andra bolag ofta följer efter när elt bolag t. ex. inför elt nytt moment i försäkringen behöver för övrigi inte som kommittén anser(s. 265) bero på att konkurrensen mellan försäkringsgivarna inte är tillräcklig. Det kan också vara uttryck för en härd konkurrens mellan det fötal stora försäkringsgivare som finns kvar pä marknaden.) Om en myndighei skall ingripa i produktutvecklingen och pröva ändamålsenlighe­ten kan detla verka hämmande genom all minska incitamenten atl komma med innovationer på konsumentförsäkringsomrädet. Härtill kommer risker för au man tillskapar ell onödigt byråkratiskt system.

En bättre och smidigare väg att gä när det gäller att framföra konsument­önskemål på försäkringar lorde vara all, vid sidan av det konsumentinfly­lande som redan finns i många försäkringsbolag, vidareutveckla samarbetet inom det s. k. kontaktforum för försäkringsfrågor.

Kommittén anför ocksä (s. 170) som skäl mot atl ge myndighet befogenhet atl granska försäkringsvillkoren även efler annan måttstock än atl avgöra om de är oskäliga, att konkurrensen mellan försäkringsgivarna inskränks. Man antar dock att konkurrensbegränsningslagen (KBL) och metoderna för dess tillämpning på försäkringsområdet är tillräckliga för atl motverka de risker som eventuellt kan uppstå här, NO vill i anslutning härtill erinra om att en förutsäuning för ingripande enligt KBL är att konkurrensbegränsningen ifråga medför skadlig verkan på ett från allmän synpunkl otillböriigi sätt. Härav följer att lagen inte kan åberopas mot offentliga regleringar med konkurrensbegränsande verkningar och inte heller mot myndigheternas tillämpning av dessa regleringar. De konkurrensbegränsande verkningarna av en offentlig reglering måste därför beaktas i lagstiftningsarbetet.

15.7 Länsstyrelsen i Gävleborgs län:

Länsstyrelsen har inget att erinra mot den lydelse generalklausulen erhållit i förslaget lill ändring i lagen om försäkringsrörelse. Med hänsyn till den

Prop. 1979/80:9

85

erfarenhet som vunnits av såväl försäkringsinspektionens som konsument­verkets granskningsverksamhei finns det inte anledning till antagande alt de farhågor som kommil till uttryck i reservationen och de särskilda yttrandena skall besannas.

15.8 Konsumenttjänstutredningen:

Såsom framgår av betänkandets reservationer och särskilda yttranden har skilda meningar funnits inom försäkringsrättskommillén om den lämpligaste utformningen av en utbyggd myndighetstillsyn av tillämpade försäkrings­villkor. Valet har härvid väsentligen stått mellan en lillsyn genom försäk­ringsinspeklionen och en marknadsrättslig modell enligt vilken avtalsvill­korslagen görs tillämplig också på försäkringsavtal. Kommittén har föreslagit en lagändring i försäkringsrörelselagen men däremot inte en ändring av avialsvillkorslagen.

Avialsvillkorslagen var när den infördes en verklig nyhet i svensk rätt och lagstiftaren valde därför medvetet att relativt starkt begränsa lagens tillämp­ningsområde. Nyligen har dock genomförts en lagändring som gjort avtals­villkorslagen lillämplig också på överlålelse och upplåtelse av fasl egendom m. m. Därigenom har lagens räckvidd utvidgats högst väsentligt, och lagen framstår numera på etl annat sätt än lidigare såsom generell för konsument-avtalsområdet. Genom att lagen ej gäller i fråga om verksamhet som står under lillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspeklionen är dess räckvidd dock fortfarande mer begränsad än vad fallet är i fråga om de två andra grundläggande marknadsrättsliga lagarna, marknadsföringslagen och konkurrensbegränsningslagen. Dessa är båda tillämpliga också på försäk­ringsavtal. Sälunda är generalklausulen om olillböriig marknadsföring i 2 S marknadsföringslagen tillämplig bl. a. på vilseledande presentation av avtals­villkor på försäkringsområdet. Information om bl. a. tillämpade villkor kan krävas av försäkringsgivare när så är påkallat från konsumentsynpunkt med stöd av generalklausulen om informationsskyldighet i 3 S marknadsförings­lagen. I dessa båda hänseenden föreligger ett nära samband med sådana bedömningar av avtalsvillkors skälighet som görs enligt avialsvillkorslagen på de områden där denna lag är tillämplig.

Konsumenltjänstutredningen finner övervägande skäl tala för att avtals­villkorslagen i fortsättningen görs tillämplig ocksä på försäkringsavtal. Bakom den avgränsning av avtalsvillkorslagens räckvidd som hittills gjorts i jämförelse med de två övriga gmndläggande marknadslagarna synes knap­past ligga tillräckligt övertygande sakliga skäl, särskill som avgränsningen inte sällan torde kunna leda till gränsdragningsproblem. Det är sålunda svårt atl se varför inte den principiella metod för prövning av avtalsvillkorsfrågor genom marknadsdomstolen, som avtalsvillkorslagen anvisar, skulle vara lämplig också för villkor i försäkringsavtal. Vidare vill konsumenltjänstut­redningen peka på sambandet med generalklausulen i 36 S avtalslagen, vilken ju är fullt tillämplig också på försäkringsavtal. Såsom framgår av motiven till denna generalklausul har man när del gäller andra konlraklslyper fäst betydande avseende vid etablerandet av ett samspel i rättstillämpningen mellan ä ena sidan de allmänna domstolarnas bedömningar enligt general­klausulen i avtalslagen och å andra sidan marknadsdomstolens och konsu-mentverkets/KO:s tillämpning av avtalsvillkorslagen. Denna aspekt synes inte mindre viktig på försäkringsavtalens område. En villkorsgranskning av försäkringsavtal enbart genom försäkringsinspektionen möjliggör för övrigt

Prop. 1979/80:9

86

inte en bedömning i judiciella former. Detta är i sig en svaghet enligt konsumenttjänstutredningens mening.

Genomförs den här diskuterade ändringen i avtalsvillkorslagen, bör detta givetvis inte medföra att försäkringsinspektionens särskilda sakkunskap inte fortsättningsvis skulle tas till vara. En rationell och lojal arbetsfördelning mellan myndigheterna mäste självfallet etableras. När KO för talan i försäkringsavtalsfrågor i marknadsdomstolen bör sålunda försäkringsinspek­tionen höras. Eventuellt kan del vara lämpligt att införa en särskild lagregel härom.

Skulle ä andra sidan de fortsatta övervägandena i lagstiftningsärendet leda till ett beslut att avtalsvillkorslagen inte ändras i berört hänseende, måste detta innebära atl konsumentverket/KO ej heller engageras i förhandlings­arbete rörande avtalsvillkor pä försäkringsområdet. De i betänkandetexten förekommande antydningarna om att så likväl skulle kunna ske ställer sig konsumenttjänstutredningen mycket tveksam till. Det är avialsvillkorslagen som ulgör grundvalen för konsumentverkets/KO:s arbete på avlalsvillkors­området, och där den legala grundvalen härför enligt uttrycklig lagregel saknas bör konsekvensen vara att konsumenlverket/KO ej kan engagera sig i en verksamhet som i realiteten innebär ett slags tillämpning av avtalsvill­korslagen. Konsumenttjänslulredningen avstyrkerelt "blandat" system, där konsumentverkel/KO engageras i en villkorsgranskning formellt knuten till försäkringsinspektionen utan all de judiciella prövningsmöjligheter som tillhandahålls enligt avialsvillkorslagen står till förfogande.

15.9 Försäkringsinspektionen:

Inspektionen avstyrker bestämt införande i lagen om försäkringsrörelse av en regel av den av kommittén föreslagna lydelsen (283 a S), Detsamma gäller självfallet motsvarande ändring i lagen om understödsföreningar.

Såsom experten Warholm framhållit i sitt särskilda yttrande har inspek­tionen enligt gällande lagstiftning insyn i försäkringsbolagens verksamhet och rätt att meddela de erinringar som inspektionen finner påkallade. Om allvariig anmärkning föreligger mot försäkringsbolags verksamhet, kan inspektionen förelägga bolaget alt vidta erforderiiga åtgärder. Vid avtalsvill­korslagens tillkomst undantogs verksamhei som stod under tillsyn av försäkringsinspektionen. Anledning till detta var just att inspeklionen enligt försäkringsförfatlningarna var behörig atl granska och meddela föreskrifter om innehållet i avtalsformulär som användes i försäkringsbolagens förbin­delser med allmänheten. Ett tvångsmässigt ingripande från inspektionens sida gentemot en avtalskonstruktion som tillämpas av ett försäkringsbolag förutsätter enligt lagen om försäkringsrörelse, att "allvariig anmärkning" kan riktas mot bolaget. 1 stort sett torde den nivå där allvarlig anmärkning kan bli aktuell motsvara den, där marknadsdomstolen kan meddela förbud mot villkor, som är oskäligt enligt avtalsvillkorslagen. Om inspeklionen finner atl en avtalskonstruktion visseriigen inte kan föranleda allvariig anmärkning men dock är mindre lämplig, har inspektionen möjlighet att påverka utformningen vid förhandlingar med branschföreträdama.

Begreppei "ändamålsenlig" saknar enlydighet - ändamålsenligheten är subjektiv och individuell. Konsumentförsäkringen är en massvara som av naturiiga skäl måste vara standardiserad. Ett lagfästande av den av kommittén föreslagna regeln skulle därest den realiserades på sätl kommittén

Prop. 1979/80:9

87

utvecklar i sitt betänkande förutsätta tillskapande av en omfallande statlig konlrollapparat med produktutvecklingsfunktion. Försäkringskonsumenter i Sverige har enligt inspektionens mening inte behov av bestämmelser av det nu ifrågasatta slaget.

Med vad sålunda anförts har inspektionen inte velat förneka alt ell införande i lagstiftningen på konsumentförsäkringsområdet av vissa tving­ande regler - där utrymmet för skälighetsbedömningar ökas - utgör ett incitament till en intensifierad granskning från försäkringsinspekiionens sida av försäkringsbolagens verksamhet på hithörande område.

Privat förelagande kräver ett visst minimum av svängrum för att på bästa sätt kunna fylla sina avsedda funktioner. Kontroll och övervakning måste därför enligt inspektionens mening-så länge en sädan ordning råder-ha sina begränsningar. Om produktutformningen, marknadsföringen, prissättning­en och "leveransen" är ingående reglerade på ett område synes detta ofelbart leda till stelhet och enhetlighet. Det skall självfallel inte förnekas, att en sådan ordning under vissa förhållanden kan framstå som erforderiig. Innan sädana vägar beträds synes man emellertid böra pröva den leknik, som nu bonat prägla marknaden genom en mellan jämställda parter institutionaliserad dialog i det kontaktforum, som initierats av konsumentverket såsom ett resultat av statens konsumenträds försäkringsutrednings belänkande. Den hell byråkratiserade lösningen bör vara en av uppenbara missförhållanden betingad nödfallsutväg.

Försäkringsinspektionens primära uppgift är att handha tillämpningen av försäkringsrörelselagstiftningen, främst 1948 års lag om försäkringsrörelse med däri sedermera vidtagna ändringar, Lagsliftningsinnehållet och anvisade resurser markerar f n, gränsema för ämbetsverkets uppgifter. Dessa är i övervägande grad av försäkringsteknisk nalur och inriktade på övervakning av soliditet och premieskälighet enligt lagsiiftningens definitioner.

Omfattningen ay samhällets kontroll överdel privata försäkringsväsendet kan självfallet enligt i laga ordning fattade beslut ökas. Regleringen kan drivas längt och i och för sig meningsfulla uppgifier tillföras tillsynsmyndighe­ten.

Åtskilliga skäl synes numera tala för en översyn av försäkringsrörelselag-stifiningen och därmed ett ställningstagande till omfattningen av och intensiteten i samhällets kontroll pä området, Etableringsreglerna och konsolideringsfrågorna är några av de problem, som i ett dylikt sammanhang blir aktuella,

I särskild skrivelse till ekonomideparlementet denna dag föreslår inspek­tionen alt en utredning tillsättes med den allmänna uppgiften alt se över lillsynslagsliftningen och i anslutning härtill försäkringsinspektionens uppgifter, arbetsformer och organisation. Utredningen bör därvid som huvudfråga taga upp till behandling omfattningen av stafliga regleringsin­satser på försäkringsområdet och noga redovisa konsekvenserna av vald ambitionsnivå för inspektionens personalstyrka och organisation, Försäk-ringsvillkorsgranskningens roll och omfattning ingår som ett naturiigt element i denna utrednings uppgifier.

15.10 Landsorganisationen i Sverige (LO):

Försäkringsräuskommittén föreslåratt i lagen om försäkringsrörelse införs en ny paragraf 283 a S om granskning av försäkringsvillkors skälighet och

Prop. 1979/80:9

88

ändamålsenlighet. LO delar kommitténs uppfattning att en intensifierad villkorsgranskning inom försäkringsområdet är nödvändig, och organisa­tionen kan, med reservation på en punkt, tillstyrka kommitténs förslag.

Vad LO ej kan acceptera i delta avseende är, att kommittén föreslår att också villkor för försäkringar som grundas på kollektivavtal skall bli föremål för statlig granskning. Enligt LO:s mening skall kollektivavtalsgrundade försäkringar undantas från tillämpningsomrädet för den föreslagna 283 a S i lagen om försäkringsrörelse.

Vad gäller sättet för villkorsgranskningen å ena sidan samt de organisato­riska frågorna ä andra sidan vill LO instämma i experten Stenbergs särskilda yttrande. Stenbergs yttrande stöds av ledamöterna[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] samt av experterna Odelgard och[REDACTED_EFTERNAMN].

15.11  Tjänstemännens centralorganisation (TCO):

Kommittén föreslär också att en generalklausul införs i lagstiftningen som stadgar att premien och andra försäkringsvillkor skall vara skäliga och motsvara försäkringstagarens och försäkringsgivarens intresse av en ända­målsenlig försäkring. Kommitténs förslag skulle alltså innebära atl såväl de allmänna avtalsvillkoren som själva produklvillkoren görs till föremål för granskning. Mot bakgrund av den vikt försäkringar har för den enskilde kan TCO tillstyrka utredningens förslag i båda avseendena.

15.12  Centralorganisationen SACO/SR:

SACO/SR instämmer i remissyttrandet under 15.13.

15.13  Jurist- och Samhäilsvetareförbundet (JUS):

Kommitténs förslag om nyanserade regler för påföljder mol brott mot biförpliktelser, som synes välmotiverade (5.3.2-6.5.7 s. 147 O, och avsakna­den av tvingande bestämmelser i vissa hänseenden medför, att försäkrings­villkoren bör underkastas en effektiv tillsyn. Härvid är det lämpligl alt KO:s väl dokumenterade energi och skicklighet att tillvarata konsumenternas intressen i liknande sammanhang tillvaratas. De invändningar mot en sådan ordning som avser att KO ej besitter tillräcklig sakkunskap pä försäkrings­frågor förefaller kunna mötas, om KO samråder med försäkringsinspeklionen och om marknadsdomstolen vid prövning av försäkringsvillkor ges en särskild sammansäUning, så att företrädare från försäkringsbolag och annan försäkringsrättslig expertis blir företrädd i domstolen, JUS anser vidare att de argument som anförts för att prövningen inte endast skall omfatta försäk­ringens skälighet utan även dess ändamålsenlighet (5,3,4 och 7.4 samt experten[REDACTED_EFTERNAMN] s. 275 O har sådan tyngd att de väger över de farhågor som också framförts för att en sådan omfattande tillsyn skulle kunna motverka produktutvecklingen inom försäkringsområdet.

Prop. 1979/80:9

89

15.14 Svenska arbetsgivareföreningen (SAF):

Enligt förslagel skall konsumentförsäkringslagen inte äga lillämpning pä försäkringar som grundar sig på grupp- eller kollektivavtal. Föreningen instämmer hell i de skäl som kommittén anfört härför. Kommitténs förslag lill ändring i lagen om försäkringsrörelse avseende statlig granskning av försäkringsvillkor har emellertid genom sin ordalydelse kommit alt även omfatta fall där konsument tecknat försäkring grundad på kollektivavtal. Föreningen, som instämmer i del särskilda yttrande som avgivits av experterna[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN], utgår frän att det inte varit kommitténs avsikt att en statlig myndighet skulle få rätt att överpröva försäkringsvillkor som reglerats i kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter. En sådan överprövning skulle innebära etl inlrång i parternas fria förhandlingsrätt. I den män förslaget leder till lagstiftning bör del därför klart framgå av lagtexten, atl den som tecknat försäkring som grundas pä kollektivavtal ej skall anses som konsument.

15.15 Sveriges advokatsamfund:

Om en konsumenlförsäkringslagstiftning erhåller den av kommittén föreslagna principiella uppbyggnaden, är samfundet benäget att ansluta sig lill kommitléns uppfattning att den civilrätlsliga regleringen av KFL bör kompletteras med elt system för offentlig kontroll av försäkringsvillkor. Innan det klargjorts på vilket sätl kontrollen skall utövas och vem som skall omhänderha den, anser sig samfundet inte ha möjlighet alt uttala någon närmare mening. Rent allmänt vill dock samfundet anföra följande.

En kontroll får inte utformas så all produktutvecklingen i fri konkurrens inom försäkringsbranschen hämmas. Från denna synpunkt ter del sig inte välbetänkt atl kontrollen även skulle omfatta försäkringsproduktens ända­målsenlighet. Del lorde här vara fråga om en principiell nyhet i enskild näringsverksamhet, som bryter mot den naturliga principen atl ansvar för produktutformningen och ekonomiskt resultatansvar skall följas åt. Det faktiska samråd som idag förekommer och den insyn del allmänna har med de möjligheter lill påverkan på produktutformningen som ligger häri lorde vara fullt tillräckligt. Samfundei avstyrker därför förslaget all kontrollen skall omfatta även försäkringarnas ändamålsenlighet. I övrigi förefaller övervä­gande skäl tala för lämpligheten av att kontrolluppgifterna omhänderhas av försäkringsinspektionen, som redan till följd av sin skyldighet atl genom villkorskontroll bevaka efterievnaden av de principer om soliditet och skälig premiesätlning som föreskrivs i lag om försäkringsrörelse under alla omstän­digheter måste ulöva kontroll, även om den villkorskoniroll som konsument­försäkringslagen lill följd av sin särprägel skulle påkalla skulle överlämnas till annan myndighei än försäkringsinspeklionen. Atl ha två skilda kontroll­organ förefaller mindre lämpligt. Inspektionens verksamhei bör med nödvändighet bedrivas i nära samarbete med konsumentverket och KO. Som samfundei redan i det inledande, allmänna avsnittet av siu yurande framhållit bör frågan om den närmare utformningen av kontrollen bli föremål för särskild utredning.

Prop. 1979/80:9

90

15.16  Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Riksförbundet avstyrker den föreslagna 283 a S försäkringsrörelselagen om granskning av försäkringsvillkorens skälighet och ändamålsenlighet, liksom molsvarande ändring i 11 S lagen om understödsföreningar. Myndighels-granskning och förelägganderäli belräffande försäkrings ändamålsenlighet bör inte införas. Någon föreskrift i övrigt beträffande villkorsgranskning är inie behövlig vid sidan av de regler som redan gäller för försäkringsinspek­iionens skälighetsövervakning.

Riksförbundels närmare motivering framgår av bil. 3:1 s. 102 och 157-160.

15.17  Folksam:

Folksam avstyrker förslaget till ändring i lagen om försäkringsrörelse. Motiveringen lill denna ståndpunkt framgår av bil. 3:2 s. 185-187.

15.18  Kooperativa förbundet (KF):

KF avstyrker förslagel lill tillägg till försäkringsrörelselagen.

Det finns enligt KF:s uppfattning en stor risk för att den föreslagna granskningen av såväl allmänna försäkringsvillkorsom produktvillkor leder till an utvecklingen av produkterna hämmas och konkurrensen mellan försäkringsbolagen försvinner. Detta kan inte vara tili gagn för konsumen­terna. KF anser au den granskning av allmänna försäkringsvillkor som ulföres genom försäkringsinspektionens försorg efter utbyggnad skulle tillgodose konsumentens behov i denna del.

Vidare vill KF peka pä att den största delen av konsumentförsäkringar meddelas av ömsesidiga försäkringsbolag. 1 dessa är försäkringstagaren delägare och utövar genom stämman den högsta makten i försäkringsbolaget. Även pä andra nivåer i företaget är försäkringstagarna representerade, vilket ger möjlighel lill påverkan på produktutformningen, KF avstyrker förslaget till villkorsgranskning.

15.19 Båtorganisationernas försäkringskommitté (BFK):

BFK anser att stadgandet i lagen om försäkringsrörelse om "ända-målsenlighetskoniroll" bör antingen utgå eller preciseras på ett säu som medför att kontrollen ej skall ske med lillämpning av de detaljerade föreskrifterna i konsumentförsäkringslagen. Se vidare under 8.14,

15.20 Svenska aktuarieföreningen:

Införandet av den av kommittén föreslagna nya paragrafen i lagen om försäkringsrörelse avslyrkes av föreningen.

När det gäller skälighetsgranskningen av premien och andra försäkrings­villkor har försäkringsinspektionen redan i dag möjlighet att ingripa mol för konsumenten olämpliga villkor, Belräffande granskningen av försäkringar­nas ändamålsenlighet vill föreningen påpeka all grundskyddet i de cenlrala konsumeniförsäkringarna utgör en så dominerande del av premien a't möjligheten lill större variation av produkterna är begränsad.

Inspektionen, som har att övervaka premiesättningen ur soliditets- och

Prop. 1979/80:9

91

skälighetssynpunkt, bör också handha den utökade villkorsgranskning som ändå kan bli lagfäst. Eftersom premien påverkas av innehållet i övriga villkor, kan granskning av premie och granskning av övriga villkor ej ske oberoende av varandra. Båda typerna av granskning måste ske mot bakgrund av kravel på soliditet. I premierna ingående säkerhetslillägg måste sålunda sättas högre vid låg soliditet än vid hög. Det är därför inte ändamålsenligt all splittra övervakningen på flera myndigheter.

15.21 Försäkringsjuridiska föreningen:

Föreningen finner det svårt aU bilda sig någon slutlig uppfattning om kommitténs förslag rörande offentlig kontroll av försäkringsvillkor så länge det inte har klargjorts hur och av vilka myndigheter kontrollen skall utövas. Föreningen kan därför inte f n. tillstyrka del föreslagna tillägget i försäk­ringsrörelselagen men vill anföra vissa allmänna synpunkter i ämnet.

Föreningen anser del angelägel alt produktutvecklingen på försäkrings­området även i fortsättningen får ankomma på försäkringsbolagen och bedrivas i fri konkurrens mellan dessa. Myndigheternas kontroll bör inte gå så långt all den på elt olyckligt sätl hämmar en fortsatt utveckling och smidig anpassning till nya förhållanden. Däremot är del otvivelaktigt av värde om nya försäkringsformer och nya villkor kan utvecklas av bolagen i nära samråd med myndighetersom härtill uppgift att bevaka konsumenternas intressen. Myndigheterna bör ha möjlighet att med kraft ingripa mot villkor som är oskäliga mol konsumenterna. Den villkorskontroll som förekommer inom andra avtalsområden vilar på den legislativa grund som utgörs av general­klausulen i 1 S avtalsvillkorslagen. Denna ger möjlighet atl förbjuda villkor som är "oskäliga" mot konsumenterna. På denna grundval har utvecklats ett system med förhandlingar, vilka inte begränsas till au utmönstra oskäliga avtalsvillkor utan går längre än så och syftar till att fö fram villkorsom allmänt sett är lämpliga från konsumentsynpunkt. Föreningen ifrågasätter om inte en sådan regel som 1 S avialsvillkorslagen innehåller skulle vara tillfyllest även pä försäkringsområdet. Den i kommitténs förslag upptagna hänvisningen till ändamålsenlighet kan visserligen måhända sägas vara tämligen betydelselös, efiersom del lorde vara sällsynt att en viss försäkring kan betraktas som inte ändamålsenlig. Förslaget inför emellertid en ny bedömningsnorm, vilken genom sin vaga karaktär kan skapa rättsosäkerhet och lägga hinder i vägen för en önskvärd produktutveckling.

Det är i hög grad önskvärt att man inom elt system för villkorskontroll kan ta till vara säväl försäkringsinspektionens kunskaper pä försäkringsområdet som konsumentverket/KOs insikter i konsumentfrågor och erfarenheter av villkorsgranskning och förhandlingar på andra avtalsområden. Vid en villkorskontroll måste hänsyn tas till de principer om soliditet och skälig premiesätlning som är inskrivna i försäkringsrörelselagen. Dessa bevakas nu av försäkringsinspektionen. Om man behäller denna ordning och samtidigt lägger ansvaret fören utvidgad villkorskontroll på KO uppkommereit syslem med tvä skilda kontrollorgan. Delta medför oundvikligen dubbelarbete för både myndigheterna och försäkringsbranschens företrädare. Eftersom de båda myndigheterna förutsätts skola granska villkoren från skilda utgångs­punkter finns risk för att bolagen utsätts för krav, som de inte samtidigt kan till fullo rätta sig efter. Det är etl rimligl önskemål från försäkringsbolagens sida att myndigheterna skall svara för den samordning som krävs och atl bolagen inte skall behöva ha med mer än elt samhällsorgan alt göra i frågor

Prop. 1979/80:9

92

om den skäliga utformningen av deras villkor. Dessa synpunkler leder närmast till att villkorskonlrollen bör anförtros åt försäkringsinspeklionen. Delta bör emellertid inte ske utan atl inspeklionen tillförs särskild sakkun­skap i konsumentfrågor. Vidare bör verksamhelen bedrivas i nära samarbete med konsumentverkei/KO. Del är viktigt att villkorsgranskningen pä försäkringsområdet kommer alt bygga på samma konsumentpoliliska grundsyn som präglar KOs pä avialsvillkorslagen grundade verksamhet.

Om tillsynsmyndigheten och näringsidkarna har olika mening i en fråga om vad som är skäliga avtalsvillkor kan enligt avialsvillkorslagen tvisten hänskjutas till marknadsdomstolen för avgörande. Enligt föreningens mening talar goda skäl för att man även på försäkringsområdet bör ha tillgäng till en sådan opartisk dömande instans. Det är naturligt att låta marknads­domstolen fylla denna funktion. Domstolen synes i så fall för denna typ av mål böra tillföras en särskild ledamot som företräder försäkringsgivarinirés-sen.

15.22 Lantbrukarnas riksförbund (LRF):

LRF har som central huvudorganisation för lantbruket träffat avtal om kolleklivavialsbundna försäkringar för lantbrukare. LRF delar inte kommit­téns uppfattning om behovet av myndighels granskning av kollektivavtals­bundna försäkringar. Inom de ekonomiska ramar som Statens Jordbruks­nämnd och LRF förhandlar fram, ingår en granskning av villkoren som får anses helt betryggande för lantbrukels del. En ytterligare granskning frän myndighets sida skulle begränsa LRFs möjligheter atl ansvara för premie-kostnader inom ramen för det förhandlingsbara utrymmet. LRF instämmer i denna del i experterna Perssons och Sandells särskilda yurande rörande den offenlliga kontrollen av försäkringsvillkor av försäkring, grundad pä kollek­tivavtal.

15.23 Försäkringstjänstemannaförbundet:

Som nämnts ovan har kommittén inte föreslagit några regler om vilka myndigheter, som skall handha kontrollen av att försäkringsvillkoren överensstämmer med de krav, som uppställs i den föreslagna generalklau­sulen. Då kontrollen emellertid föreslås omfatta även försäkringsproduk­ternas ändamålsenlighet och i övrigi föreslås fä genomgripande betydelse, menar förbundet övervägande skäl tala för att kontrollfunktionen utövas av en myndighet. Härvid lorde Försäkringsinspektionen vara bäst skickad, enär denna redan nu genom villkorskontroll har att bevaka att de i lagen om försäkringsrörelse föreskrivna reglerna om soliditet och skälig premiesätlning efterlevs. Förbundet förutsätter all Försäkringsinspeklionen utövar sin kontrollverksamhet i samarbete med Konsumentförsäkringsverket och KO.

15.24 Försäkringstagarnas riksförbund:

Förslagel lämnar helt öppet vilken myndighet som skall granska atl beslämmelsen efterieves saml hur sädan granskning skall gå lill. Bestäm­melsen torde sålunda komma au stanna på papperet.

Förslagel avser endasl en granskning i efterhand av försäkringsvillkor. Det

Prop. 1979/80:9

93

skulle sälunda inte innebära något som helst skydd fören försäkringstagare som redan råkat ut för en skada.

Ett visst skydd även i försäkringsförhållande innebär visseriigen 36 S avtalslagen i dess lydelse efler lagändring 1976. Enligt detla lagrum kan avtalsvillkor, som kan betecknas som direkt oskäliga, jämkas eller helt lämnas utan avseende. Försäkringstagare, som gentemot silt bolag vill åberopa 36 S avtalslagen, blir i tvist med bolaget nödsakad instämma bolaget till domstol, där han har bevisbördan för att villkoret är oskäligt och där han riskerar alt få vidkännas processkostnader ävensom en många gånger betungande tidsutdräkl. Inför svårigheter av denna arl lorde del höra till sällsynthelerna att en försäkringstagare är benägen att inlåta sig i process med sitt försäkringsbolag trots alt han anser sig med skäl kunna hävda atl försäkringsvillkor som åberopas mot honom är oskäligt. Del förtjänar även alt noteras att kommittén framhåller att det är vanskligt att säga hur 36 S avtalslagen i dess nya lydelse kommer att tillämpas vid försäkringsavtal. Försäkringslagarnas behov av ett särskilt skydd mot oskäliga eller eljesl olämpliga avtalsvillkor har för övrigt kommittén själv vitsordat med det ovannämnda förslagel till S 283 a i lagen om försäkringsrörelse, ehuru delta förslag är i och för sig olillfredsställande samt icke sanktionerat i lagen.

Enligt direktiven bör övervägas atl efler mönster från flertalet europeiska länder införa en skyldighet för försäkringsbolagen alt i förväg låla granska och godkänna allmänna försäkringsvillkor. Vi vill kraftigt understryka att det helt enkelt icke finns någon annan möjlighel all komma till rätta med den otrygghet, som försäkringstagarna för närvarande är utsatta för, än all föreskriva atl premier och andra försäkringsvillkor i förväg mäste godkännas av tillsynsmyndigheten innan de fär tillämpas. Med elt dylikt syslem skulle i alll väsentligt bristerna i försäkringslagarnas skydd mot oskäliga premier och andra oskäliga eller eljest olämpliga avtalsvillkor sä alt säga i ett slag undanröjas. Kommittén avvisar emellertid tanken på förhandsgranskning under hänvisning lill att ett sådant förfarande enligt kommitténs förmenande skulle "leda till en belydande risk för byråkratisering av förfarandet vid införande om nya villkor". Skäl atl misstänka "byråkrati" vid en granskning som anförtros en i så hög grad sakkunnig myndighei som tillsyningsmyn-digheten i försäkringsväsendet saknas uppenbarligen. En viss omständlighet och lidsuldräkt, som förhandsgranskning skulle innebära, framstår som ett ringa pris för att uppnå ändamålet med sådan granskning nämligen an skapa trygghet för försäkringstagaren. En ytterligare vinst med förhandsgranskning skulle vara att därigenom uppenbarligen antalet försäkringslvisler säväl utom rätta som vid domstolarna skulle avsevärl nedbringas,

I lagstiftningen bör sålunda införas bestämmelse om att premieroch andra försäkringsvillkor skall godkännas av tillsynsmyndigheten innan de får tagas i bruk.

Förhandsgranskning eller inte äremellertid, del må än en gäng understry­kas, den centrala frågan, då det gäller rimligt skydd för försäkringstagarna mot det underläge vari de för närvarande befinner sig. Man kan helt enkelt uttrycka saken så, utan förhandsgranskning kan ett effektivt skydd för försäkringstagarna ej uppnäs - med förhandsgranskning åter torde ett sådant skydd kunna uppnås.

Förhandsgranskning av försäkringsvillkoren lorde medföra alt mycket som eljest skulle upptagas i försäkringsavtalslagen och andra lagar kan överföras lill en av regering och riksdag utfärdad lag med instruktion för en tillsyningsmyndighet om förhandsgranskning av premier och andra försäk­ringsvillkor.

Prop. 1979/80:9

94

16 Följdändringar i lagen om skiljemän

16.1    Konsumentverket/KO:

Konsumentverket ansluter sig lill kommitténs uppfattning all del starkt kan ifrågasättas om skiljeklausuler i de allmänna försäkringsvillkoren bör godtas i konsumenlsammanhang. Verket godlar emellertid tills vidare att en regel införs med den begränsade räckvidd som kommittén föreslår,

16.2    Landsorganisationen i Sverige (LO):

Enligt LOs mening är kommitléns förslag till lag om ändring i lagen om skiljemän oklart, LO kan acceptera att undantaget tas bort för konsument­försäkringar. Däremot kan LO ej acceptera au undanlaget upphävs för försäkringar grundade på grupp- eller kollektivavtal,

16.3    Svenska arbetsgivareföreningen (SAF):

Kommittén har också lagt fram förslag till ändring i lagen om skiljemän som innebär att även försäkringstvister skall falla in under förbudel att åberopa skiljeklausuler. Förslaget berör därmed ett stort antal permanenta skiljenämnder på den privata arbetsmarknaden som har lill uppgift all handlägga tvister angående försäkringar som arbetsmarknadens parter träffat kollektivavtal om.

I föreningens remissvar 1972-09-05 avseende departementspromemoria angående rättegång i mindre tvistemål (Ds Ju 1972:6) framhöll föreningen det olämpliga i atl avgöranden i arbetsmarknadens skiljenämnder skulle kunna omprövas av domstol. Även Arbetsmarknadens Försäkringsaktiebolag fram­höll med instämmande av Landsorganisationen i Sverige nödvändigheten av att skiljeklausuler grundade på avtal om tjänstepensioner lämnades utanför lagstiftningen. Departementschefen delade i proposition 1973:83 denna bedömning, och den ändring som vidtogs i lagen om skiljemän begränsades lill avtal mellan näringsidkare och konsument. Genom uttrycklig bestäm­melse stadgades dessulom all förbudet mot skiljeklausuler inte gällde försäkringsavtal.

Samma skäl som då anfördes mol all skiljeklausuler som baseras på kollektivavtal inte skulle kunna åberopas gör sig gällande i dag. Föreningen avslyrker förslaget att i 3 a S andra stycket lagen om skiljemän slopa undanlaget för försäkringstvister, då försäkringen är grundad på kollektiv­avtal.

16.4    Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Riksförbundet avstyrker förslaget att i lagen om skiljemän slopa undanta­get för försäkringslvisler. Se vidare bil. 3:1 s. 160-162.

16.5    Folksam:

Folksam tillstyrker ändringen i lagen om skiljemän.

Prop. 1979/80:9

95

16.6 Försäkringstagarnas riksförbund:

I gällande S 3 a i lagen om skiljemän stadgas beträffande konsumenltvisl att före tvists uppkomst träffat avtal om tvistens hänskjutande lill skiljemän utan rätt för parterna att klandra skiljedomen (vid domstol) icke kan göras gällande i mål som faller under lagen om rättegång i s. k. småmål. Härifrån göres emellertid ett undanlag, som innebär att sådan klausul dock kan göras gällande i alla försäkringslvisler, alltså även då sådan tvist utgör ell småmål. Kommittén föreslår nu att i alla småmål alltså även i försäkringstvister nu ifrågavarande skiljeklausul ej kan göras gällande. Men kvar står enligt kommitténs förslag atl i alla tvister, som ej rör småmål, skiljeklausulen är giltig vilket alltså i sin tur innebär att på förhand träffad skiljeklausul utan klanderrätl kan göras gällande i försäkringslvisler, som ej faller under lagen om rättegäng i småmål. Gränsen för småmål går i dag vid ell värde å ivisteföremålet av kr. 5 900:-, vilket innebär att i många försäkringstvister i motsats till vad som gäller i andra konsumenttvister en på förhand avtalad skiljeklausul utan klanderrätt mot skiljedomen blir giltig. Enligt vår bestämda uppfattning bör i alla försäkringstvister skiljeklausuler uian klanderrätt, vilka träffas före tvistens uppkomst, ogiltigförklaras.

Kommittén har ej heller förebragt något annal skäl för godkännande av ifrågavarande skiljeklausuler än att skiljemän "ofta" besitter särskild sakkun­skap i ämnet, I motiven till skiljemannalagens S 3 a anges också hell vagt att skiljenämnder kan vara en lämplig anordning. Vad sälunda anföres till stöd för lagförslaget kan icke godtagas. Gentemot kommittén kan däremot med skäl anföras atl i tvist vid domstol kan förebringas erforderiig sakkunnigut­redning. Våra domstolar är helt visst lika skickade att handlägga och avgöra försäkringstvister som tvister i andra mål. Starka skäl för ogiltigförklarande av skiljeavtal utan klanderrätt i alla försäkringsmål föreligger däremot. Vi kan härvid till en börian åberopa vad kommittén själv säger under 27 S andra stycket konsumentförsäkringslagen.

"Mycket talar emellertid för att tvister där konsument är part överhuvud inte bör hänskjutas till avgörande genom en eller flera värderingsmän eller skiljemän. En konsument är ofta inte insatt i proceduren vid ett sådant förfarande och han vet inte till vem han lämpligen skall vända sig föratt utse värderings- eller skiljeman. Med hänsyn härtill och lill andra omständigheter kan del anses tveksamt om över huvud bestämmelser i allmänna försäk­ringsvillkor om hänskjutande av tvist till värderingsmän eller skiljemän bör godias,"

Försäkringstagaren befinner sig sälunda redan frän börian vid skaderegle­ringen i ett starkt underläge. Inför hotet om något honom så främmande som elt skiljemannaförfarande kan han därför vara böjd alt vika för försäkrings­bolaget. Försäkringstagaren har desto större skäl alt ge vika inför hotet om skiljeförfarande som ett sådanl förfarande innebär risk för honom alt få vidkännas de mänga gånger myckel höga kosinaderna för skiljemännen; sådana kostnader ersätts nämligen varken enligt rättshjälpslagen eller enligt det rättsskydd som ingår i försäkringsbolagens hem- och andra försäkringar. Mänga gånger har försäkringstagaren helt enkelt inte medel lill gäldande av del förskott, som skiljemännen kan påfordra, eller att gälda den slutliga kostnad, som han kan bli förpliktad utge till skiljemännen. Försäkring tecknas för atl skapa trygghet åt försäkringstagaren inför oförutsedda händelser Han bör då också ha rätl lill den trygghet, som det innebär atl kunna hänskjuta tvist med sitt försäkringsbolag till avgörande av allmän

Prop. 1979/80:9

96

domstol och icke vara hänvisad till att få tvisten mer eller mindre godtyckligt avgjord av en skiljenämnd.

S 3 a lagen om skiljemän bör följaktligen erhålla en lydelse enligt vilken i alla försäkringstvister avtal som träffats före tvistens uppkomst om tvists hänskjulande till skiljemän utan rätt för parterna att klandra skiljedomen ogiltigförklaras.

Vad ovan sagts om skiljeförfarande gäller i princip även klausuler i försäkringsavtal om värdering av uppkommen skada genom värderingsmän. En lagbestämmelse bör sålunda införas enligi vilken försäkringstagare icke är skyldig underkasta sig värdering av skada enligt bestämmelse i försäkrings­avtalet eller eljest enligt avtal, som träffats före tvistens uppkomst.

Prop. 1979/80:9

97

Bil. 3:1

Remissyttrande av Svenska försäkringsbolags riksförbund

Till juslitiedepartementet

Remissyttrande över försäkringsrättskommitténs betänkande (SOU 1977:84) Konsumentförsäkringslag

Svenska Försäkringsbolags Riksförbund har beretts tillfälle att yttra sig över rubr. belänkande.

Följande yttrande avges. Det inleds med en sammanfattning av riksför­bundets inställning till förslagen och elt sammandrag av riksförbundets motivering. Därefter följer det egentliga yttrandet jämte bilagor. En inne­hållsförteckning finns efler bilagorna.'

Sammanfattning Riksförbundets ståndpunkt

Riksförbundet är positivt till att bestämmelserom konsumentförsäkringar i lämplig omfattning genomförs i lag. Detta bör emellertid ske genom en reform av försäkringsavialslagen i dess helhet. Utredningen har inte visat att läget beträffande konsumentskyddet på försäkringsområdet är sådanl att det motiverar säriagstiftning.

Införande av en särskild konsumenlförsäkringslag i detta skede av reformarbetet avstyrks alltså. Åtgärden skulle medföra avsevärda tekniska och sakliga komplikationer. I föreliggande skick kommer förslagel dessulom troligen att medföra beaktansvärda fördyringar av försäkringsskyddet. Något fullständigt konsumentskydd åstadkoms inte genom det framlagda förslaget. För konsumenten viktiga frågor, t. ex. beträffande skadelidandes räu lill direkt talan mot ansvarsförsäkringen, har lämnats utanför.

Bedöms en delreform angelägen i någon fråga på konsumentförsäkrings­omrädet bör den kunna ske inom försäkringsavialslagens ram.

Om säriagstiftning ändå genomförs tillstyrker riksförbundei i huvudsak konsumentförsäkringslagens bestämmelser med undantag för 19-24 SS om nedsättning av försäkringsersättning och 29 8 2 st. om preskription av premiefordran, vilka måste omarbetas, samt 11 § 2 st. om särskild tidsfrist vid meddelande och uppsägning, 15 § 2 st. om premiebetalning efter uppsägning saml 25 S om underförsäkring, vilka bör ulgå. Bestämmelserna bör inte vara tvingande.

Riksförbundet avstyrker éen föreslagna 283 a S försäkringsrörelselagen om granskning av försäkringsvillkorens skälighet och ändamålsenlighet, liksom motsvarande ändring i 

II 

S lagen om understödsföreningar. Myndighets­granskning och förelägganderätt beträffande försäkrings ändamålsenlighet bör inte införas. Någon föreskrift i övrigt belräffande villkorsgranskning är inte behövlig vid sidan av de regler som redan gäller för försäkringsinspek­iionens skälighetsövervakning.

' Bilagorna och innehållsrörteckningen har här uteslutits. 7 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

98

Riksf

ö

rbundets motiv i sanmiandrag

LagsiiJhiingshchovci

Försäkringskommitténs viktigaste argument för en särskild konsument-föisäkringslag har varit konsumentskyddsintressei. Mönstret har kommittén tagit från andra områden, framför allt konsumentköprätten.

Riksförbundet ställer sig positivt till en översyn av försäkringsavialslagen men anser inte atl del påvisats sådana brister i dagens konsumentskydd att regler för konsumentförsäkringar i förväg bör brytas ut ur denna översyn för behandling i särskild lag. På försäkringsområdet lorde det inte finnas sådana missförhållanden när del gäller konsumentens rättigheter och skyldigheler som motiverat särskild lagsliftning på andra områden.

Försäkringsbranschen är en sektor av näringslivet som noggrant överva­kas, i första hand av försäkringsinspektionen. Rättslägel för försäkringskon­sumenlerna är avsevärt bättre än kommittén framställt det, särskill sedan försäkringsbolagens "Allmänna bestämmelser 1976" vunnit allmän tillämp­ning. Dessa synes t. o. m. i stora delar ha utgjort förebild för kommitténs egna lösningar.

Vad konsumenterna kan uppleva som brister i skyddet rör troligen inte deras rättigheter i och för sig ulan snarare deras möjligheter att göra rättigheterna gällande. Denna typ av brister botas inte genom reformer av del slag som kommittén nu föreslår. Det kan i detta sammanhang framhållas att åtskilliga åtgärder under senare år stärkt konsumenternas ställning på försäkringsområdet, framförallt införandet av Allmänna reklamalionsnämn­dens försäkringsavdelning och skadeprövningsnämnder i flera av försäk­ringsbolagen.

Det finns andra viktiga invändningar mot en särskild konsumentförsäk­ringslag, bl. a. av leknisk nalur. Gränsdragningen mol de försäkringstyper som hålls utanför lagen medför belydande praktiska nackdelar. Den innebär bl. a. atl slora kategorier hamnar utanför lagen - t. ex. småföretagare och familjejordbrukare. Kollektiva försäkringar lämnas utanför konsumentför­säkringslagen. Detla kan leda till att denna försäkringsform väljs av kategorier som av kostnadsskäl söker försäkringslösningar där skötsamhelen premieras bättre än i försäkringar som faller under den nya lagen.

Man kan inte heller förbise den aspekten att en särskild konsumenlför­säkringslag bryter mönstret för del samnordiska lagstif ningsarbeiei på försäk­ringsområdet. Såviti nu är bekant har man inte i de andra nordiska länderna funnit en särskild konsumentförsäkringslag motiverad.

Också kosinaderna för reformen måste tas med i bilden. Förslaget innebär i olika avseenden en utvidgning av "slarvutrymmet". Riskerna för olika former av missbruk av försäkringen ökar. Båda dessa sidor av förslagel kan medföra betydligt ökade kostnader för försäkringskollektiven. Riksförbundet frågar sig om dessa i dagens trängda ekonomiska läge är beredda att ta på sig de ökade kostnaderna. Utvecklingen, bl. a. inflationen och den växande brottsligheten, kräver snarare att försäkringstagarna tar på sig ett större eget ansvar för att premiekostnaderna skall kunna hållas på en acceptabel nivå. Försäkringsmissbruket (försäkringsbedrägerier i olika former) är redan nu ett växande problem för försäkringsbolagen. Omfattande åtgärder planeras för alt minska möjligheterna till missbruk. Också premiebetalnings- och påföljdsbestämmelserna i förslaget måste flnnas med i bilden när man

Prop. 1979/80:9

99

bedömer kostnadseffekterna. Enligt riksförbundet är dessa bestämmelser sådana atl de begränsar utrymmet för en god produktutveckling inom ramen för en rimlig premienivå. En sammanställning av de uttalanden som görs i yttrandet beträffande förslagels kostnadseffekter flnns i Bilaga 2.

FRK diskuterar pä olika ställen i betänkandet försäkringens ändamålsenlighet och samspelet mellan försäkringens uiformning och dess pris. Några mera ingående analyser presenteras dock inte av kommittén, trots frågornas betydelse i sammanhanget. Riksförbundet har därför funnit det angeläget att belysa ämnet mera ingående mot bakgrund av försäkringsbo­lagens egna erfarenheter. En slutsats som riksförbundet för fram är att en för alla försäkringstagare ändamålsenlig försäkring inte skall ha lägre skyddsnivå än "grundpaketet" i hem- och villahemförsäkringen representerar. De för konsumenten viktiga momenten svarar för den helt dominerande delen av premien i en normalförsäkring.

KFL innehåller inte nägon fullständig reglering av relationen mellan försäkringsgivare och försäkringstagare. Jämförelsevis stort utrymme lämnas ät avtalsfriheten. Kommittén förutsätter att myndighet skall kunna pröva villkoren för all kontrollera an det avialsfria utrymmet inte missbrukas. Riksförbundet delar uppfattningen att avtalsfriheten måste fä elt jämförel­sevis stort utrymme. Nägon kontroll mot avialsmissbruk behövs emellertid inte. Avtalsfriheten flnns redan nu, utan att missbruk eller andra nackdelar kan påvisas eller förväntas. Konsumenlförsäkringsmarknaden domineras av ömsesidiga bolag, som inte ägs av andra än försäkringstagarna själva. Konsumentinflytandet i försäkringsbolagen har ytteriigare aktiverats, inte minsl genom de ovan nämnda skadeprövningsnämnderna där försäkrings­lagarna är representerade. Genom konsumentverkels kontaktforum har en lämplig kanal öppnats för konsumentsynpunkter pä försäkringarnas utform­ning. Den utgör alltså en ytteriigare garanti för att missbruk av avtalsfriheten inte förekommer.

Synpunkler om KFL ändå genomförs

Om en konsumenlförsäkringslag enligt förslaget införs har riksförbundet åtskilliga synpunkter på lagens utformning.

Avgränsningen av tillämpningsområdet kan inte gärna ske på annal sätt än genom en uppräkning av de konsumentförsäkringar som lagen skall omfatta. När det gäller personförsäkringar (t. ex. olycksfallsförsäkring) bör KFL bli lillämplig bara när dessa förekommer i kombination med sådana sakförsäk­ringar som enligt förslaget skall omfattas av lagen. Övriga personförsäkrings­former bör behandlas tillsammans med livförsäkringen. Ett viktigt motiv är atl åtskilliga av bestämmelserna i KFL inte passar för personförsäkring med lång avtalslid.

Lagens sakliga omfattning är rikligt avvägd. KFL reglerar i slort sett samma frågor som FAL, dvs. försäkringstagarens förpliktelser av olika slag. Regler om riskläckning och självrisk, liksom om ersättningsberäkningen, bör som kommittén funnit hållas utanför lagen.

Att reglerna I KFL görs tvingande kan ha betydande nackdelar, framför allt genom atl utvecklingen låses. Den praktiska betydelsen av tvingande bestämmelser på området är inte slor, efiersom man inte har anledning vänta

Prop. 1979/80:9

lOO

sig att försäkringsbolagen åsidosätter dispositiva regler lill konsumentens nackdel.

Bestämmelsen i 4 S om informaiion om försäkring kan godtas. Det ligger i försäkringsbolagens eget intresse alt ge lämplig och riktig information om sina produkter. Riksförbundet har funnit det angeläget all i yttrandet precisera den närmare tolkningen av informaiionskravei.

1 5 S KFL fastslås rätten till försäkring. Bestämmelsen innebär sakligt sett ingen nyhet eftersom försäkringsbolagen inte lorde vägra någon att leckna försäkring annat än i fall där enligt lagbestämmelsen särskilda skäl mot att meddela försäkring skulle föreligga. Riksförbundei diskuterar i yttrandet frågan om ett branschgemensaml riskprövningsregister behöver inrättas för att paragrafens funktion skall bli den avsedda.

Vad som föreslås i 6-8 SS K.FL om försäkringstid och ansvarstid kan i huvudsak tillstyrkas, liksom bestämmelserna i 9-12 SS om uppsägning och förnyelse avförsäkring. Riksförbundet avstyrker dock den särskilda lidsfristen i 11 § 2 st. för meddelande om uppsägning. Vid försening i aviseringen kan denna tidsfrist bl. a. leda till all vissa försäkringstagare i ett kollektiv får lägre premie än andra. I stället bör nuvarande ordning kunna bibehållas.

I motiven (örpremiebetalningsreglerna (ll-X SS) har kommittén - ulan att dock gå in härpå- i viktiga avseenden tagit Allmänna bestämmelser 1976 som förebild. Riksförbundei kan mol den bakgrunden godta huvuddragen i förslagel, men flnner det olämpligt att kravrutiner och frister belräffande premierna fixeras i tvingande lag. Vidare påpekar riksförbundet de försäm­ringar för försäkringslagarna som nyheterna kan medföra, framför allt en viss nedkortning av den lid inom vilken premiebetalningen måste ske för att inie försäkringsavtalet skall upphöra. Bestämmelsen i 15 S 2 st. om verkan av premiebelalning efler det atl försäkringen har upphört avstyrks, eftersom den medför vissa tekniska komplikationer som kommittén inte har beaktat.

Riksförbundet har övervägt om man kan införa nägon VåmpVig påföljd för den som slaivar med premiebetalningen eller som missbrukar syslemet genom all skaffa sig försäkringsskydd "gratis". Olika former av sädan påföljd är länkbara, t. ex. nyteckningsavgift eller en särskild självrisk om skada inträffar när försäkringstagaren befinner sig i dröjsmål. Tvingande regler kan innebära minskade möjligheter att tillämpa sådana påföljder.

Bestämmelserna om nedsättning av försäkringsersättning vid åsidosättande av biförpliktelse (19-24 SS) innebär en avsevärd förändring i förhållande till de regler som lillämpas i dag. Framför allt har kommittén eftersträvat en förenkling, men sakligt sett innebär de nya reglerna en betänklig uppmjuk­ning av de påföljder som kan riktas mot en försäkringstagare när han åsidosätter biförpliktelse, t. ex. skyldigheten att lämna vissa upplysningar när försäkring tecknas.

Riksförbundet vänder sig mot denna förändring av påföljdsreglerna. I kommitténs utformning blir de i själva verket en ny typ av generalklausuler. Kommittén förutsätter att dessa klausuler skall kompletteras med mera detaljerade föreskrifter i försäkringsbolagens villkor. Den tolkning som görs av villkoren i individuella fall kan emellertid sältas åsido av domstol, som ju har atl tillämpa den tvingande lagen som villkoren vilar på. Lagstiftaren skulle alltså på detta sätt försätta försäkringsbolagen i en svår situation. Rättsosäkerheten skulle öka, såväl för försäkringsbolagen som för konsu­menterna.

Prop. 1979/80:9

101

Enligt 19-21 SS skall "behovel av ersällning" kunna påverka räuen till ersäuning. Bestämmelsen som inte har någon motsvarighet på andra områden - t. ex. socialförsäkringen - kan få en mycket större räckvidd än kommittén har tänkt sig. Den bör därför under alla omständigheter utgå.

Regeln i 19 S onn förseelse mol upplysningsplikten bygger på kausaliletsre-geln, en ny princip på områdel. Riksförbundei förordar all i stället pro rata-regeln, som hittills tillämpats, läggs till gmnd för bestämmelsens uiformning. Skyddet begränsas därmed i proportion till den erlagda premien om försäkringstagaren t. ex. genom oriklig uppgift när försäkringen tecknades fän för låg premie. Kommittén har inte ens presenterat någon motivering för au kausalitetsregeln skall användas.

I 20 S om överirädelse av olika Joreskrifter har kommittén samlat regler om fareökning, säkerhetsföreskrifter, räddningsplikt samt föreskrifter i samband med skadereglering. När det gäller fareökning har pro rata-regeln fast hävd på konsumentförsäkringsomrädet. Den bör bibehållas. Kausalitetsregeln, som skall lillämpas enligt förslagel, är inte ett lämpligt instrument, allra minsl när del gäller personförsäkring. Den passar däremot den primära bedömningen av överträdelse mot säkerhetsföreskrifi. Här lämnar Allmänna bestämmelser 1976 en lämplig grundmodell för normalfallen. Den innebär ett avdrag med 20 % pä försäkringersältningen, dock lägst 1 000 kr. Utrymme finns därutöver för viss skälighetsprövning. Också räddningsplikten regleras i 20 S, Här innebär förslagel i förhållande till FAL:s bestämmelser förändringar som medför oklarhel i tillämpningen. Riksförbundet förordar an FALs reglering bibehålls. Också i fråga om åsidosättande av förpliktelser efter försäkrings-fallet ger 20 S KFL olämpliga resultat.

Reglerna i 21 S omframkallande av försäkringsfallet inrymmer möjligheten att ersäuning utgår även när försäkringsfallet har åstadkommits uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Enligt riksförbundet kan detta inte vara en angelägen reform, I övrigt innebär bestämmelsen en försämring för konsu­menten i förhållande till dagens läge. Konsumenten fär inte längre något absolut skydd när han visar "normal" oaktsamhet. För ansvarsförsäkringen innebär förslaget alt endast uppsåtliga skador undantas frän skyddet. För närvarande undantas även skador som framkallats genom grov vårdslöshet, Riksförbundei vill inte medverka till denna utvidgning av försäkringsskyd­det. Man måste kunna hålla tillbaka mera kvalificerade skadehandlingar genom atl lämna dem utan försäkringsskydd.

Verkan av oriktiga uppgifter vid skaderegleringen regleras i 24 S, Paragrafen innebär en stark inskränkning av möjligheterna enligt FAL all vägra ersättning. Den som lämnat orikliga uppgifier skall enligt förslaget ha ersättning för den föriust han faktiskt har gjort. Därefter skall den reduktion göras som omsiändigheterna motiverar. Reduktion skall kunna bli mindre än de koslnader som försäkringsbolaget har åsamkats. Det kan inte vara ett konsument- eller samhällsintresse all i den utsträckning kommittén föreslår minska möjligheterna att reagera mot försäkringsbedrägerier genom vägrad ersättning.

Riksförbundei kritiserar också den föreslagna bestämmelsen om identifi­kation i 22 S KFL. Den medför problem särskilt när det gäller överträdelse av säkerhetsföreskrifter. Det kan vara vanskligt all i efterhand ulreda vem som har bmstit i iakttagande av en säkerhetsföreskrifi. Möjligheten alt undgå avsedd påföljd kan bli stor om den som påslås ha åsidosatt viss föreskrift faller

Prop. 1979/80:9

102

utanför den krets som identifieras med försäkringshavare. Utformningen av identifikationsregeln bör i stället överensstämma med 51 § FAL.

Beslämmelsen om imderförsäkring i 25 S K.FL bör i försia hand utgå. I andra hand anser riksförbundei att underförsäkring skall antas föreligga så snart försäkringsbeloppet understiger värdet av det försäkrade intresset. Med den föreslagna lydelsen, som lämnar gränsdragningen mellan full försäkring och underförsäkring tämligen flytande, blir det svårt all informera försäkrings­tagarna om reglerna för beslämning av försäkringsbelopp. Det föreligger därmed risk för att underförsäkring blir vanligare.

Vad som föresläs i 26 S KFL om dubbelförsäkring lämnar riksförbundei utan erinran.

Föreskrifterna i 27-28 §S KFL om skadereglering innebär inte några sakliga nyheier. I sammanhanget föreslår riksförbundei lill övervägande all en skadelidande skall, när det gäller ersättning ur ansvarsförsäkring, ha räu atl vända sig direkt mot försäkringsgivaren med ersättningsanspråk, på samma sätt som gäller inom traflkförsäkringen ("direcl action"). Detla måste anses som en väsenllig fråga när konsumentskyddet på försäkringsområdei övervägs. Riksförbundei har i lidigare sammanhang föreslagit atl frågan bör utredas.

För att göra smidigare premiebetalningsrutiner möjliga bör preskriptions­tiden i 29 § 2 st. beträffande premiefordran förlängas från tre till sex månader.

Villkorsgranskningen

Regleringen i 283 a S försäkringsrörelselagen om villkorsgranskningen och molsvarande ändring i 11 S lagen om understödsföreningar innebär myndig­hetsgranskning av försäkringsvillkorens ändamålsenlighet och skälighet.

Riksförbundet avvisar tanken pä en myndighetsgranskning och föreläg­ganderäli belräffande försäkrings ändamålsenlighet. Den skulle innebära en principiell nyhet i fräga om näringsverksamhet i värt land. Enskilda företag bör inte av myndighet kunna åläggas viss produktutformning som de själva får ta det fulla ekonomiska ansvarel för. Kommitténs argument för det radikala ingrepp i produktutformningen som förslaget innebär är väsentligen alt risktäckningen hör till de frän konsumentsynpunkt allra viktigaste frågorna. Några belägg för att produktutvecklingen hittills på konsumentför­säkringsområdet varit lill nackdel för konsumenterna anförs inte.

Någon särskild föreskrift beträffande villkorsgranskningen i övrigt anser riksförbundet inte nödvändig vid sidan av redan gällande bestämmelser om försäkringsinspektionens skälighetsövervakning, liksom om inspektionens skyldighet aU ingripa om allvariig anmärkning mot verksamheten förelig­ger.

Om förslaget om villkorsgranskning genomförs bör undantag göras belräffande försäkring som grundas på grupp- eller kollektivavtal. Riksför­bundet ansluler sig alltså till det särskilda yttrande som experterna[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] avgeu i denna fråga. Även personförsäkringen bör undantas.

Prop. 1979/80:9

103

Allmänna överväganden (5)

Inledning (5.1)

Konsumenters försäkringar (5.2)

Som framhålles i direktiven för försäkringsrältskommiltén är försäkrings-avtalslagen (FAL), som tillkom 1927 i nordiskt samarbete, ett från teknisk synpunkt framstående lagverk. Mol bakgrunden av vissa missbruk av avtalsfriheten som förekom före 1927 gjordes lagens regler i viktiga hänseenden tvingande till försäkringslagarnas skydd. Dessa regler har karaktär av minimiregler: bolagen får ej vara strängare men väl mildare än lagen föreskriver. I övrigt iakttog lagstiftaren en välgörande och framsynt försiktighet genom att inte låsa läget genom stela och tvingande regler.

Dessa förhållanden är den främsta anledningen lill alt FAL under sin drygt 50-åriga tillvaro inte har behövt ändras pä nägon punkt av siörre betydelse. Tillräckligt utrymme har funnits för en successiv anpassning till väsentligt förändrade förhållanden och behov i samhället, vilket lämnat vägen öppen för den expansiva och behovsanpassade utveckling inom försäkringsområdet som ägl rum sedan 1927. Vid en internationell jämförelse framstår produkt­utvecklingen inom försäkring i Sverige som både progressiv och effektiv. Naluriigl är dock att tid efter annan, bl. a. från försäkringshåll, påtalats behovel av en modernisering av FAL, och riksdagen har vid flera tillfällen ställt sig posiliv lill en översyn i nordiskt samarbete. Dä några direkta missförhållanden inte framträtt haremellertid arbetet under lång tid fått slå tillbaka för mer angelägna lagstiftningsuppgifter. Riksförbundei ser nu med tillfredsställelse att en modernisering av FAL slår på lagstiftningsprogram­met.

Förutom moderniseringsbehovet pekar direktiven på den utveckling som pågår på konsumentpolitikens område, vilken gör det naturligt atl även pröva i vad män anledning flnns all förbättra konsumentskyddet på försäkrings­området. Det är uppenbariigen en realitet att konsumenterna i vissa avseenden är och i vart fall uppfattar sig vara i underiäge gentemot försäkringsbolagen. Problemet är allvariigt frän konsumenlskyddssynpunkt. Kommittén lar fasta på delta och framhåller just konsumentskyddsintressei som etl viktigt skäl att i en särskild konsumentförsäkringslag (KFL) särbehandla konsumenlförsäkringar. Man framhåller "att privatpersoner som försäkringstagare, i motsats till företag som försäkringstagare, är att betrakta som konsumenter och bör åtnjuta samma skydd mot övermäktiga medkontrahenter som konsumenter eljest åtnjuter."

För alt kunna sälla in de rätta botemedlen finns det enligt riksförbundets mening skäl atl närmare söka analysera vari de påstådda bristerna i dagens konsumentskydd består.

I. 

Försäkringsbranschen i Sverige har på grund av dess sociala betydelse slätt under statlig lillsyn under snart 100 är. Den är i dag den kanske mest övervakade och av regler kringgärdade sekiorn av näringslivet, regler som utformats efter de speciella behoven på etl mycket särpräglat område. Detta utesluter givetvis inte att reformer kan övervägas och vara befogade. Men det vore snarasi förvånande om den senkomna konsumentlagstiftning med betydligt blygsammare ambitionsnivå som ägt och äger rum inom delar av näringslivet i övrigt skulle ha något väsentligt au tillföra konsumentskyddet pä försäkringsområdet. Denna lagstiftning lar främst sikte på au skydda konsumenten mot mindre seriösa förelags agerande och den uppställer

Prop. 1979/80:9

104

minimikrav som överensstämmer med vad som normalt iakttas från seriösa företags sida. Inom försäkringssektorn tillåter inte sedan länge existerande lagstiftning annal än seriösa förelag.

2. Såvitt angår konsumenternas rättigheter och skyldigheter - det område som förslaget till KFL täcker-bör vidare noteras au del faktiska lägel när del gäller konsumenternas skydd i dag är ett helt annal - och avsevärt bättre - än som framgår vid en läsning av FAL. I praxis har successivt utvecklats en allt liberalare tillämpning av lagen när del gäller följderna av dröjsmål med premiebetalning, brott mot säkerhetsföreskrifter, regressrätt m. m. Genom Allmänna bestämmelser 1976 (AB), som är gemensamma för alla bolag i konsumeniförsäkringsbranscherna, kodifierades denna praxis. Det faktiska rättsläget i dag för konsumenten i försäkring framgår sålunda i viktiga delar av AB, inte av lagen. AB förelåg inte när direktiven för kommittén utfärdades. De bifogas (Bilaga 1).

Försäkringsräuskommitién nämner i betänkandet AB i det deskriptiva avsnillet (sid. 55 fO. I övrigt tas ingen hänsyn till rättsläget enligt AB. Det kan synas märkligt att i etl betänkande, som skall vara underiag för bedömande av reformbehov i lagstiftning ingen redogörelse finns fördel faktiska rättsläget i viktiga avseenden. Förklaringen lorde vara alt kommittén, som nu lagt fram förslag till nya tvingande regler till konsumenternas skydd, funnit det ointressant au redovisa i vad mån dessa förslag överensstämmer med i dag tillämpade villkor och i vad män de även i sak är reformer. Det intressanta för kommittén är alt reglerna föreslås bli tvingande och all de avviker från F AL:s regler. (Jfr uttalandet i direktiven: "Försäkringsbolagen synes visseriigen i allmänhet tillämpa lag och villkor liberalt, men det måste vara långt tryggare för försäkringslagarna alt deras intressen tillvaratas genom uttryckliga lagregler.")

Den metod för redovisning av materialet som kommittén valt har sålunda sin förklaring. Den blir dock mycket försåtlig för den som pä endasl detta underlag skall bedöma reformbehovet och reformernas lämpliga innehåll. Kunskap om det faktiska rättsläget och de lösningar som finns i AB kan här inte vara oviktig. Några exempel kan här ges.

Eltårsavial (6 S) har sedan länge praktiserats i konsumentförsäkringar. Bestämmelse härom finns i AB. Kunden kan alltså redan i dag "varie år pröva om han vill ha sin försäkring kvar eller om han skall vända sig till annat bolag som han anser ha billigare premier eller förmånligare villkor" (sid. 5). Här är inte fråga om någon reform i sak.

Viktigare är frågan om konsumentens skydd vid dröjsmål med premiebe­talningen. Kommittén uttalar om detta i sammanfattningen (sid. 15):

"De nuvarande beslämmelserna är här mycket stränga mol försäkringsta­garen. Tidsfristerna för premies betalning är korta och ett dröjsmål medför utan vidare att försäkringsskyddet efter kort tid upphör eller suspenderas, vilket kan fö förödande konsekvenser för försäkringstagaren om olyckan är framme. Kommittén föreslår därför nya regler som i fiera avseenden medför förbättrad trygghet för försäkringstagaren."

Om man jämför med AB, och inte som kommittén med FAL, är reformen dock begränsad. Förslaget bygger i själva verket på AB som i sin tur har byggts på den försäkringspraxis som sedan länge successivt utbildats. Motiveringen till de föreslagna längre lidsfristerna är exakt densamma som låg lill grund för AB. Nyheten i förslaget begränsar sig til! atl skyddet upphör försl 14 dagar efter uppsägning, inie från det dröjsmålet inträdde. (Denna i och för sig inte oviktiga reform kan dock fä ogynnsamma "biverkningar" för konsumenter­na om dagens "räddningsarbete" genom olika påminnelser försvinner och

Prop. 1979/80:9

105

konsumenten därför av glömska eller oföretagsamhet kommer att stå ulan skydd när annullation skett.)

När det gäller åsidosäuande av biförpliktelser av olika slag framhåller kommittén (se t.ex. sammanfattningen, sid. 17) att gällande lags system "ofta leder lill all en stel allt-eller-intet-regel tillämpas". I vad avser t. ex. säkerhetsföreskrifter blir detta uttalande vilseledande, eftersom lagen i allmänhet inte tillämpas. Enligt AB blir det vid brott mol sådan föreskrift normalt ett avdrag om 20 % på eljest utgående ersättning, dock lägst 1 000 kr. Som ett exempel på andra lösningar än förslagets praktiskt svårhanteriiga allmänna skälighelsregel (20 S) måste de bestämmelser som i dag faktiskt gäller - och som framkommit efter erfarenheter i praktisk hantering - ha sitt givna inlresse. DeUa desto mer som även FRK förutsätter all "mer preciserade föreskrifter kan uppställas i villkoren".

Belräffande försäkringsgivarnas regressrätt (sid. 124) bör det vara av intresse att notera att den försäkringsgivarnas praxis som FRK förordar bli kodifierad genom lagstiftning redan är kodifierad genom AB. Regressrätten mot privatperson är begränsad lill fall av uppsåt, grov vårdslöshet (eller vårdslöshet i samband med rattfylleri och rattonykterhet).

1 1978 års villkor inom företagssektorn, som allmänt börjar användas från den 1 maj 1978, blir regressrätten mot privatpersoner på samma sätl begränsad.

I för konsumenterna viktiga avseenden är sålunda det faktiska rättsläget ett annat och avsevärt förmånligare än som framgår av FAL och därmed av belänkandet. Detta bör uppmärksammas vid överväganden om ett särskilt reformbehov i vad avser konsumenter och reformernas lämpliga innehåll.

3.

Redan vid AB:s tillkomst var man medveten om att man i vissa delar måhända inte funnit idealiska lösningar. Detta gäller främst reglerna om verkan av försummad premiebetalning saml värderingsreglerna, speciellt i vad avser lösören. Man var inställd på att man kanske snart nog, i ljuset av vunna erfarenheter, måste överse och revidera dessa regler. Delta arbete har nu påböriats.

4.

Ovan har framhållits atl konsumentskyddet på försäkringsområdet måsle förbättras sä att konsumenternas underiäge och känsla därav i största möjliga mån molverkas. Försäkringsbranschen har desto mindre anledning alt blunda för detta som målet för dess verksamhet ovanligt renodlat är anpassning lill och tillfredsställande av kundernas försäkringsbehov. Redan känslan av oiillfredsslällelse är allvariig. Vad under 1 och 2 ovan anförts kan dock ge anledning till ivekan om roten till det onda i någon väsentlig män är alt finna i brister i de rälligheter som lag och villkor idag ger konsumenterna. En sak är atl följsamhet till erfarenheter och utvecklingen alllid krävs och all i den meningen reformer - siörre eller mindre - alllid måsie vara aktuella (se ovan under 3). Men riksförbundet vill rikta uppmärksamheten på atl dagens brister i konsumentskyddet kanske väsentligen ligger i, inte rättigheternas innehåll ulan i garantierna för att alla konsumenter verkligen kommer i åtnjutande av de rättigheter de har. Huvudparten av anmälda försäkringsfall regleras utan tvivel lill kundernas fulla belåtenhet. Men känslan av underiägsenhet, t. o. m. maktlöshet, är förklarlig när en kund fär avslag eller prutning på sina yrkanden. Alllför många lorde i dag resignera inför denna känsla av maktlöshet, utan alt orka mobilisera den aktivitet som krävs för att utröna om han har rätt och i så fall alt hävda denna räu. Mycket har gjorts på detla fält i form av bl. a. ökad information, införandel av besvärshänvis­ningar, nämnder och reklamationsorgan samt rättshjälp och rättsskydd. Men

Prop. 1979/80:9

106

otvivelaktigt återstår ännu åtskilligt för atl målet skall vara uppnått; alt alla konsumenter garanteras den rält som lag och villkor ger. Här kan konstateras all denna typ av brister i konsumentskyddet inte botas av reformer i de avseenden som föreslås av FRK.

Hänvisningen till övrig konsumentlagstiftning och talet om alt konsu­menter som försäkringstagare "bör åtnjuta samma skydd mot övermäktiga medkontrahenter som konsumenter eljest åtnjuter" leder sålunda i sig inte till några krav på reformer i fråga om konsumenternas rättigheter och skyldigheler i försäkring. Detla utesluter inte atl en "nivåhöjning" i form av ökat s. k. "slarvutrymme" kan övervägas. Avgörande bör dock här bli om konsumenlkollekiiven och samhället, säväl generellt sett som i fråga om viss eller vissa försäkringsformer, har råd med detta från kostnads- och preven-tlonssynpunkt. Riksförbundet återkommer nedan lill denna viktiga fråga i avsnittet Riskgemenskap och skydd vid skada.

Konsumentskyddsintressei jämte uttalanden i direktiven atl det kan vara naturligt all utredningsarbetet sker i etapper är de skäl kommittén anför för all lägga fram förslag till särskild lag om konsumenlförsäkringar. Det är dock förenat med stora nackdelar, som kommittén inte alls berör, med att på detta sätl bryta ut ett område för särbehandling och beslul. Särbehandling av konsumenter i betydelsen "enskilda medborgare i deras egenskap av privatperson" är naturiig inom köprätien. I försäkring blir den konstlad. Utanför den nya lagen skulle falla mängden av småföretagare, familjejord­brukare m. fl. som i slorl kräver liknande behandling som konsumenter. Ifråga om l. ex. försäkringar av personbilar föreligger ofta ingen skillnad i det försäkrade intresset vare sig bilen ägs av etl stort eller litet företag eller av en privatperson. I många fall används dessutom bilen för samma ändamål. Den konstlade gränsdragningen framträder även däri att sådana i och för sig typiska konsumentförsäkringar som smycke-, päls-, ur- och kameraförsäk­ring samt försäkring av hundar, katter och ridhästar, liksom även kollekliva försäkringar, måst lämnas utanför. De kostnadsökningar som följer av det utökade "slarvutrymmet" i förening med den påtvingade solidariteten i individuell försäkring med de slarviga och i vissa fall t. o. m. illojala konsumenterna kan lätt göra all de skötsamma i stället väljer kollektiva försäkringsformer med åtstramat slarvutrymme, innebärande striktare ansvarsbegränsningar eller hårdare påföljder vid t. ex. brott mot säkerhets­föreskrifter. Man måste sälunda i detta lagstiftningsärende vara fulll medveten om att den konstlade avgränsningen leder lill att man i nästa etapp i stor utsträckning är uppbunden om lika skall behandlas lika. Svåra problem kan förväntas, särskilt när det gäller nedsättningsreglerna, som fåll sin utformning under tydligt inflytande av atl frågorna inte antas vara särskilt betydelsefulla i nu aktuella försäkringar och att praktiska fall förmodas bli sällsynta.

Det sagda leder till att riksförbundet inte kan förorda atl vissa försäkringar som föreslagits bryts ut till särbehandling i en särskild konsumentförsäk­ringslag. Man måsle i vart fall fråga sig om säriagstiftning med tvingande regler lill konsumentens skydd är så angelägen alt man måste bortse från nackdelarna.

Enligt riksförbundets mening kan så inte vara fallet. Några akuta missförhållanden som kräver snabba ingripanden har inte påvisats. Sedan direktiven utfärdades har AB tillkommit. Dessa tillämpas av alla svenska och utländska bolag med koncession på svensk marknad. De är som ovan nämnts nu i vissa delar mogna för revision på grundval av vunna erfarenheter. Vid en

Prop. 1979/80:9

107

sådan revision kommer givetvis kommitténs förslag alt utgöra ett viktigt malerial. Del är naturligt all arbetet med revision av AB, på sätt som skedde vid AB:s tillkomst, kommer atl ske i lämplig samverkan med Konsument­verket och Försäkringsinspeklionen. Något praktiskt men för konsumenten lorde del inte vara att de nya regler som kommer fram i revisionsarbetet inte blir formellt tvingande. Del torde i realiteten vara uteslutet atl något bolag kommer att avvika från reglerna i för konsumenterna försämrande rikt­ning.

Frågan om reglernas tvingande karaktär är värd att ytterligare något belysas. Alt göra FAL:s reglering i för kunderna viktiga avseenden tvingande var naturiigt och högst angeläget vid FALs tillkomst mot bakgrunden av då påvisade missbruk av avtalsfriheten. I dag är frågans praktiska betydelse ytterligt nedtonad. Det kan visserligen i vissa fall råda delade meningar om vad elt rimligt försäkringsskydd bör omfatta och hur, såviii angår kundernas förpliktelser av olika slag, en rimlig avvägning av de "skötsammas" och de "slarvigas" intressen inom kollektiven bör göras. Men del torde vara allmänt omvittnat atl försäkringsbolagen numera inte kan sägas ha missbrukat avtalsfriheten. Kommittén yttrar härom (sid. 98): "De nuvarande reglerna om försäkringsavtal har sin historiska förklaring i att de har tillkommit som reaktion mot missbruk vid formuleringen av försäkringsvillkor. Missbruket har emellertid till stor del försvunnit, bl. a. som en följd av lagstiftningen. Under senare är härjämte myndigheternas verksamhet försäkringsgivarnas egen inställning framträtt som drivkraft för ändringar i de rättsliga förhål­landena rörande försäkring." Som tidigare framhållits uppvisar AB en avsevärt högre skyddsnivå för konsumenterna än det minimum FAL ger.

Del bör å andra sidan noteras atl det är förenat med nackdelar atl göra försäkringsrättsliga regler tvingande. Ett exempel på detta utgör 21 S i förslagel (framkallande av försäkringsfallet). På grund av atl regeln gjorts tvingande har det absolula skydd konsumenten i dag har om han visat vanlig "normal" vårdslöshet måst tunnas ut i lagtexten så all detta skydd endast flnns vid "ringa" vårdslöshet. I andra hänseenden kan man, genom atl göra reglerna tvingande, åstadkomma en olycklig "läsning" som kan bli ett hinder för en smidig anpassning lill erfarenheterna och för införande, kanske pä försök, av för alla parter fördelaktigare regler. Frän denna synpunkl känner riksförbundet viss tvekan om reglerna om premiebelalning verkligen är mogna att nu i detalj regleras genom tvingande lagstiftning, pä sätt kommittén föreslår. Som ovan nämnts har ett arbete med översyn av dessa regler i AB påböriats, varvid erfarenheterna av nuvarande regler och konstruktiva uppslag till förbättringar och deras konsekvenser noggrant skall prövas. För dagen kan riksförbundet inte presentera någon färdig, väsentligt annorlunda och bättre lösning på problemen än kommitténs. Detla utesluter inte att andra lösningar kan vara värda att pröva på det mindre "deflniiiva" sätt som ändringar i AB innebär, jämfört med en tvingande lagreglering. Premiebetalningsreglerna är ett bra exempel på all argumentet "olycklig låsning" inte alltid kan tillbakavisas med hänvisning till alt reglerna endast är minimiregler. Genom den detaljreglering av problemet som förslaget inne­håller är utrymmet för prövning av annoriunda modeller - en sådan prövas f n. i Finland - ytterligt begränsat.

Det är sålunda inte någon självklarhet att ambitionen att göra reglerna tvingande alltid är den lämpligaste ens från konsumentsynpunkt. Det kan i vart fall inte ses enbart som en nackdel all den ytteriigare tvingande regleringen - utöver FAL:s nivå - anstår till dess reformarbetet av FAL i sin

Prop. 1979/80:9

108

helhet kan slutföras. Med riksförbundels ståndpunkt föreligger det för övrigi inga hinder au, om en delreform i någon fråga skulle anses mycket angelägen för konsumenterna, en sådan genomförs inom FAL:sram. Vad riksförbundet avstyrker är endast alt konsumenlområdel, med den konstlade gränsdrag­ning som blir nödvändig, bryts ut ur FAL till separat lagstiftning.

Med den linje riksförbundet förordar kan även arbetet med att söka bevara den nordiska rättslikheten på området fortsätta. Riksförbundei anser detta viktigt. Varken i Norge eller Finland planeras någon säriagstiftning för konsumentförsäkringar. Sådana planer flnns inte heller för harmoniserings­arbetet inom EG, varav Danmark är beroende. Genom införandet av en särskild KFL hos oss skulle inte bara den nordiska rättslikheten inom konsumentförsäkringsområdet gä förlorad. Utsikterna för ett fruktbart, nordiskt samordningsarbete inom det övriga försäkringsfallei kan inte bli särskill ljusa om Sverige är uppbundet av genomförd lagsliftning rörande konsumenters försäkringar.

Syftet med lagstiftningen (5.3) Konsumentskyddet (5.3.1)

Enligi FRK skall syftet med lagstiftningen i dagens läge inte enbart vara alt skydda försäkringslagarna mot missbruk; den skall även syfta till atl verka för all konsumenterna erhåller "en god försäkring till rimligt pris". I fråga om detla nya syfte hänvisas lill de nya synpunkler i debatten som framkommit i utlandet. Mot den bakgrunden har kommittén vidgat perspektivet och behandlat inte bara den civilrättsliga lagstiftning som är central enligt direktiven ulan även vissa andra inom lillsynsrätten och näringsrätien.

1 betänkandet tas under särskilda rubriker upp vissa huvudfrågor rörande konsumentskyddet som även riksförbundet flnner viktiga att var för sig samlat behandla. Riksförbundei övergår härtill.

Riskgemenskap och skydd vid skada (5.3.2)

Underdenna rubrik erinrar kommittén först om vissa grundläggande fakta. Sålunda konstateras bl. a. alt fråga är om privatförsäkring, inte socialförsäk­ring, au ersättningarna jämte kostnader väsentligen måste täckas av premier och atl anslutningen till försäkringen, bortsett från trafikförsäkring, är frivillig.

Kommittén konslaierar alt en lagsliftning till konsumenternas skydd inte endast bör syfta till an genomdriva regler och försäkringsvillkor som ger försäkringstagarna större förmåner och att det i dag mer än tidigare är nödvändigt att uppmärksamma kosinaderna för försäkringsskyddet. "Lag­sliflningen måsle" framhåller kommittén "uppenbariigen lämna utrymme för en rimlig avvägning av försäkringsskydd och kostnader". Riksförbundei vill understryka detta.

Frågan är vad som i dagens läge mer konkret är en rimlig avvägning mellan skydd och kostnader för konsumenterna. Givet äran oskäliga villkor inte får förekomma ens om de skulle kunna förbilliga kosinaderna för försäkringen. Delta är ingen nyhet och framställs inte heller av kommittén som en sådan. När det i övrigt gälleratt komma på fast mark i avvägningen vill riksförbundet som utgångspunkt med livligt instämmande citera några uttalanden av kommittén. Den framhåller sålunda att redan i FAL "ett betydande skydd

Prop. 1979/80:9

109

mot konsekvenserna av den egna vårdslösheten lämnas, även i fall där man kunde vänta att detta väcker mindre förståelse hos försäkringstagare som vet med sig att de själva är omsorgsfulla och aktsamma. Det främsta exemplet härpå är 20 S FAL, som - genom en visseriigen dispositiv regel (upptagen i AB, riksförbundets anm.) - ger försäkringshavaren rätt lill ersättning för skada som har orsakats genom vårdslöshet som inte är grov." Kommittén säger vidare alt FAL:s regler om upplysningsplikt är"- särskilt i jämförelse med motsvarande regler i andra länders rätt - präglade av en jämförelsevis tolerant inställning till förseelser mot upplysningsplikten." Slutligen uttalar kommittén att försäkringsbolagens praxis kännetecknas av uppfattningen "att när skada har inträffat och behov av försäkringsersäuning uppstått, stränga sanktioner och moraliserande inte är på sin plats, utan att del vikliga är att den skadelidaride inte lämnas blottställd."

Kommittén kommer beträffande avvägningen i dagens läge mellan skydd och kostnader fram lill en slutsats, som inte är klart uttalad men som går som en röd tråd genom reform förslagen; skyddet mot den egna oaktsamheten bör ökas, "slarvulrymmet" bör vidgas. Den uttalade slutsatsen är mera försiktig och diffus. Den lyder: "Del synes viktigt att lämna eu grundläggande skydd mot svåra ekonomiska förluster även vid oaktsamhet. Är det motstående intresset blott vissa premiebeialares känsla av att del vore oräiivisl, all de som är mindre noggranna än de själva skall ha försäkringsskydd, synes ringa hänsyn böra las därlill."

Den sist citerade meningen ger vid handen atl kommittén inte beaktat de grundläggande fakta från vilka den startat siu resonemang (se ovan). Det är inte enbart fråga om vissa premiebeialares känsla av orättvisa, som man kan sälta sig över. Fråga är om praktiska realiteter. Blir försäkringen för dyr för penningsvaga grupper? Kommer känslan av orättvisa att göra alt man söker sig till kollektiv med åtstramat slarvutrymme och därför lägre premier? 1 det senare fallet får man ett s. k. molurval i del ursprungliga kollektivet som ytteriigare ökar dess premier. All på delta sätt leva med och ständigt beakta den privata försäkringsrörelsens grundförutsättningar kan sägas vara elt försäkringsbranschens vardagsproblem.

Elt sakskäl åberopar kommittén för att generellt öka slarvulrymmet inom försäkring. Man pekar pä "hur utvecklingen gått framåt" inom skadeslånds-rälten och trafikförsäkringens område. Riksförbundet vill här endast erinra om att ifråga om utformningen av dessa regler allmänheten inte har något val medan försäkring i övrigi är frivillig.

Slutsatsen atl slarvutrymmet i försäkring för konsumenter generelll bör ökas synes sålunda i och för sig inte vara underbyggd med några bärande skäl. Man har snarasi del intrycket att kommittén, utan försök till närmare vägning, allmänt funnit det naturiigt att FAL är omodern och all "utveck­lingen har gått framåt" så atl skyddsinlressel bättre kan tillgodoses. I direktiven sägs att kommittén skall "överväga i vad mån de begränsningar i försäkringslagarnas skydd som försäkringsavialslagen på många områden medger framstår som berättigade under nuvarande förhållanden."

Del måste vid sädana överväganden vara viktigt all betrakta samspelet mellan samhällsutvecklingen i stort och försäkringsskyddels omfattning och pris.

Det är uppenbart att det sedan FALs tillkomst har skett en fortlöpande, myckel omfallande utvidgning av konsumentförsäkringsskyddels omfall­ning. Nya skadehändelser har inkluderats och villkoren liberaliserats i olika avseenden långt utöver den miniminivå som FAL:s bestämmelser utgör.

Prop. 1979/80:9

HO

Den enskilda villkorsliberalisering som haft den slörsia ekonomiska bety­delsen för den skadelidande torde vara införandet av nyvärdesersättning i slutet av 50-talet för hem-, villa- och fritidshusförsäkring. Utvidgningarna i försäkringsskyddet har väsentligen skett under 25-årsperioden frän andra världskriget fram till början av 70-talel. Den ökning av försäkringskostna­derna som utvidgningarna medförde var möjlig att bära för konsumenten därför att realinkomsten steg under denna period, samtidigt som de skadefördyrande faktorerna - framför alll inflation och brottsutveckling -inte hade en väsentligt annoriunda ökningstakt. Vi är nu sedan några år inne i en period med stagnation i den ekonomiska utvecklingen, innebärande oförändrad eller sänkt reallön för flertalet. Samtidigt är inflationen hög och brousulvecklingen allvariig. Den senare har bl. a. tagit sig ullryck i en mera avancerad teknik, som lett till ökade utredningssvårigheter när del gäller exempelvis inbrott. Förändringen i samhällssituationen har lett till att den tidigare utvecklingen i riktning mot ett utökat försäkringsskydd har förbyns i åtstramningar på villkorssidan och försök alt finna alternativ atl förbilliga försäkringsprodukterna.

Del är enligt riksförbundets mening alldeles klan att försäkringstekniska lagregler måste ha en utformning som möjliggör all försäkringens skydds­område kan varieras med hänsyn till samhällsutvecklingen. 1 det följande visas, mol bakgrund av en beskrivning av aktuella förhållanden och tendenser inom konsumentförsäkringsområdet, i vilka avseenden riksför­bundet anser att kommitléns lagförslag utgör hinder för en flexibel villkors­utformning anpassad till samhällssituation.

Den ökade brottsligheten och en klar tendens i riktning mot ökat missbruk av försäkringarna har tvingat fram en höjning av premienivån, särskilt för hemförsäkring, som kan medföra stor risk för att allt större grupper av medborgare inte längre anser sig ha råd att teckna eller vidmakthålla försäkring. Det är därför tveksamt om någon mer väsenllig utökning av "slarvutrymmet" (med därav följande premiehöjningsbehov och risk för missbruk) kan göras ulan alt detta får allvariiga konsekvenser för penning­svaga försäkringstagare. Avgörande för denna fråga är naturligtvis i vilken utsträckning premien kommer atl påverkas.

Slaivutiymmet

I avsnitt 6.3.2 (s. 118) lar kommittén upp fråganom "villkorsom formellt framträder som beskrivningar av risken men som reellt ålägger försäkrings­tagaren ett handlande och som lika gärna skulle kunna formuleras som ett villkor om en förpliktelse". Som exempel anges ett villkor enligt vilket försäkringen täcker stöld ur en läst lokal men inte ur en olåst. Enligt kommitténs mening skall ett sådant villkor-oberoende av hurdet utformats - kunna bedömas enligt reglerna i KFL 20 S angående säkerhetsföreskrift. Se även s. 152.1 specialmotiveringen till förslaget om villkorsgranskning (s. 262) fastslår kommittén att det bör "betraktas som undantagsfall au villkor godtas, enligt vilka försummelse som ej är grov medför alt rällen lill försäkringser­säuning nedsätts eller går förlorad".

Det resonemang som kommittén för begränsar mycket starkt möjlighe­terna till från kostnadssynpunkt nödvändiga ansvarsbegränsningar i försäk­ringsvillkoren. Detta kan belysas med det exempel som kommittén använt. Au lillfälligt glömma låsa dörren kan i sig knappast betraktas som en grov

Prop. 1979/80:9

111

försummelse. Enligt kommitléns resonemang skall därför stöld ur olåsi lokal i sådant fall ersättas utan någon nedsänning av ersättningsrätten. Det säger sig självt atl en sådan utvidgning av försäkringsbolagets åtagande inte kan göras ulan att den fåren klar påverkan på premien. Om detla generellt skulle accepteras kan även på goda skäl antas att missbruksrisken ökas väsentligt genom att kontrollmöjligheterna minskas.

Tidigare (före 1973) gällde hemförsäkringarna vid stöld i bostad även när tillträde skeU genom olåst dörr. Förutsättningen var att bostaden stått under tillsyn, dvs. alt någon försäkrad person befann sig i bostaden eller i dess omedelbara närhet så att möjlighel lill uppsikt fanns.

Den villkorsbegränsning avseende stöldskyddet som gjordes av flertalet försäkringsbolag 1973 tillkom naturligtvis inte av en slump. Denna ändring, liksom flertalet andra samtidigt gjorda ändringar, syftade till all begränsa skadekostnaderna genom införande av ansvarsbegränsningar och säkerhets­föreskrifter. Försäkringshavarna mäste pålaga sig etl större aktsamheis-ansvar för att premiekostnaderna skulle kunna hållas på en acceptabel nivå. Även missbruksmöjligheierna måste begränsas. Utvecklingen sedan vill­korsändringen gjordes visar inte att bedömningen kan vara en annan i dag än den var då.

Etl återinförande av den tidigare villkorsomfattningen skulle, särskill om lillsynskravel komme att betraktas som en säkerhetsföreskrift med påföljds-bestämmelser enligt KFL 20 S, medföra ett belydande premiehöjningsbehov. I bilaga 3 görs en bedömning av vilket premiebehov som skulle ha förelegat om den tidigare omfattningen belräffande stöldskydd i boslad hade bibehål­lits.

Det bör ocksä beaktas att en villkorsomfattning med krav pä tillsyn av bostaden när dörren lämnas oläsl skapar slora bevisnings- och utrednings­problem både för försäkringshavaren och för försäkringsbolaget. Erfaren­heten av aktsamhetskravet beträffande egendom som medförs utanför bostaden visar atl riskerna för irritation och skiftande bedömningar är stora. Allmänt är del angeläget att villkoren lämnar minsta möjliga utrymme för subjektiva värderingar.

Den föreslagna idenlifikaiionsbeslämmelsen (22 S) inskränker i väsenllig grad effekten av de ansvarsbegränsningar och säkerhetsföreskrifter som finns i dagens försäkringsvillkor. När del gäller t, ex, krav pä låsning är det nödvändigl alt påföljden är densamma oberoende av vem av försäkringsha­varna som åsidosatt föreskriften om villkoren skall kunna fungera på avsett sätl. Konsekvensen av lagförslagel torde därför bli att försäkringarnas nuvarande omfattning mäste inskränkas genom striktare an­svarsbegränsningar. Detta vore självklart en olycklig utveckling.

Vid utformningen av ell försäkringsvillkor måste alltid bedömas vilken omfattning av åtagandet som är möjlig med hänsyn lill bl. a. den premie som försäkringstagarna kan anses vilja betala. Härvid måsle slarvulrymmet kunna varieras i de olika villkorsbesiämmelserna. Lika självklart är alt slarvulrymmet måste kunna vara olika för olika försäkringar inom konsu­mentförsäkringsomrädet. En generell ökning av slarvulrymmet i konsu­meniförsäkringarna skulle därför verka hämmande på produktutveck­lingen,

Riksförbundei anser atl möjligheterna lill frän kostnadssynpunkt nödvän­diga riskbegränsningar inte bör inskränkas. Genom alternativa produktlös­ningar kan behovet av ökat slarvutrymme tillgodoses för de konsumenter som är beredda att betala ett högre pris.

Prop. 1979/80:9

112

Missbruksriskerna

En sedan länge tillämpad grundläggande princip vid försäkringsbolagens skadereglering har varit att av de försäkrade lämnade uppgifter skall godtas om det inte finns omständigheter som klan talar däremol. Beviskravet anses sålunda i huvuddelen av skadefallen vara fullgjort genom den försäkrades egna uppgifter. Att detta mäste vara huvudregeln vid all skadereglering framstår som uppenbari på grund av dels svårigheterna för den som drabbats av skada atl åstadkomma allt för ingående bevisning, dels de belydande administrativa kostnader som skulle uppkomma om försäkringsgivaren skulle mer ingående kontrollera de av de försäkrade lämnade uppgifterna. Antalet anmälda skador pä hem- och villa-hemförsäkring är ca 20 000-25 000 per månad. Den förtroendesituation som sålunda nödvändigtvis måste förefinnas gör att i de fall då densamma missbrukas, delta måste kunna beivras effektivt och kraftfullt. Påföljdsreglerna får härigenom en påtaglig skadepreventiv effekt.

En ökning av missbruksmöjligheierna har utan tvivel en klar påverkan på premiens storlek. I avsnitt 5.4 (s. 107) framhåller kommittén bl. a. att "den rättsliga regleringen av försäkring genom lagregler och villkor skall lämna utrymme för en lämplig avvägning av premier och försäkringsskydd och uppmuntra till en god produktutveckling". En alltför långtgående strävan mot liberala päföljdsbestämmelser vid försök lill missbruk kan självklart myckel starkt begränsa utrymmet för en god produktutveckling inom ramen för en rimlig premienivå. En fräga är då om kommitléns förslag är alltför långtgående i detta avseende. Riksförbundet menar att så är fallet. Nedan berörs - utan gradering - de bestämmelser i lagförslaget som medför ökad risk för missbruk.

Bestämmelserna i 5 och 15 SS inrymmer tillsammans en uppenbar risk för missbruk därigenom att konsumenten ges en räu lill försäkringsskydd oaktat premie inte eriäggs i rätt tid. Genom att utnyttja de frister som föreslås i 15 S kan han erhålla gratis försäkringsskydd under viss tid, Pä grund av rällen enligt 5 S alt leckna försäkring kan gratisskyddei förlängas avsevärt genom successiva nyteckningar i olika bolag.

Särskilda arrangemang måste vidtas för att försäkringsbolagen korrekt skall kunna utöva befogenheten att vägra försäkring om särskilda skäl föreligger och därmed också minska missbruksrisken. En utväg som undersöks och förefaller i hög grad önskvärd är alt ell bolagsgemensami riskprövningsregister inrättas Qfr avsnittet "Rätt att leckna och förnya försäkring" nedan). Även krav på skriftlig ansökan om försäkring, med uppgifl om tidigare försäkringar och skador, behöver övervägas.

Innebörden i S 5 anser riksförbundet skall tolkas så att försäkringsgivarens rält att vägra meddela försäkring inte enbart är en möjlighet att utesluta olämpliga risker ur kollektiven utan även innehåller en skyldighet alt av hänsyn till övriga försäkringstagare hålla dessa risker på avstånd, Mol denna bakgrund förstärks behovel av ett bolagsgemensami riskprövningsregister. Det kan t, o. m, ifrågasättas om inte bestämmelsen om rätt till försäkring måste avstyrkas därest registret inte kan komma till stånd.

Enligt 12 S upphör försäkringen all gälla vid bristande betalning, antingen på grund av försäkringsgivarens uppsägning eller genom au försäkringsta­garen tecknar motsvarande försäkring hos annan försäkringsgivare. Någon reell uppsägningsskyldighet för försäkringstagaren torde inte föreligga trots au han enligt 9 § formellt åläggs en sådan skyldighel. Tecknas försäkring hos

Prop. 1979/80:9

113

annan försäkringsgivare utan att den tidigare försäkringsgivaren får kännedom om detta, föreligger risk för missbruk därigenom alt försäkrings­tagaren vid inträffad skada kan resa anspråk på skadeersättning mot båda bolagen under den lid (14 dagar efter uppsägning) som den lidigare försäkringsgivaren enligt 15 S står risken. Ovannämnda riskprövningsregis­ter, med uppgifter om uppsagda försäkringstagare, kan minska missbruks­risken, i försia hand genom dess preventiva effekt.

Även 17 S ger möjlighet lill missbruk genom att den kan medföra gratis försäkringsskydd upp lill tre månader. Vid ekonomiskt hinder av det slag som anges i lagförslagel måste försäkringstagaren därför åläggas en skyldighet all begära anstånd med premiebetalningen. När del gäller fysisk omöjlighet att belala premien bör bevisbördan uttryckligen åläggas försäkringstagaren.

Bestämmelserna i 19-21 SS innebären markant ökning av slarvulrymmet som ocksä mäste medföra en väsentlig ökning av missbruksriskerna. Som förut framhållits medger den föreslagna begränsningen av försäkringsgiva­rens möjligheter att utforma ansvarsbegränsande villkorsbestämmelser (se 6,3,2 s, 118) och påföljdsbestämmelserna i 20 S större förutsättningar för en försäkringsbedragare all kunna utfö ersättning.

Omfattningsbestämmelsen i dagens villkor att tilllräde till försäkrad lokal skall ha skett med våld eller med nyckel som gärningsmannen innehaft obehörigt har haft en klart preventiv betydelse. Skulle - som kommittén förordar - denna ansvarsbegränsning i stället betraktas som en säkerhetsfö­reskrift, måste man räkna med att den knappasl ulgör något hinder mot missbruk. Även om nedsättning av ersättningen sker ulgör detta ingen nämnvärd broms mot försäkringsbedrägerier. Den som orättmätigt påstår sig ha gjort en föriust accepterar naturiigtvis den utdelning som hans bedrägliga beleende kan ge.

I specialmotiveringen lill 21 S (s, 235) anges atl som särskilt skäl för ersättning när försäkringsfall framkallats uppsåtligen skall betraktas bl, a, "grov missbedömning av konsekvenserna av en uppsåtligt handlande". Den som uppsåtligen begår en handling bör få ta konsekvenserna av sitt handlande, även om handlingen medfört större konsekvenser än han vid handlingens utförande haft anledning räkna med. Han bör inte genom hänvisning till påstådd grov missbedömning ges rätt till ersäuning,

Idenlifikationsbestämmelsen i 22 S innebär en stor missbruksrisk därige­nom all försäkringshavaren vid skada oriktigt kan påstå all försummelse beträffande iakttagande av skyldigheter enligt försäkringsavtalet inte skall belasta honom själv utan nägon annan i familjen, med vilken han inte har "väsenllig ekonomisk gemenskap". Se specialmoliveringarna lill 21 S (s, 234) och 22 S (s. 239), Försäkringsgivarens förutsättningar alt kunna påvisa försäkringsbedrägeri lorde i sådana fall vara så små atl oriktiga påståenden blir tämligen riskfria. Missbruksrisken är särskilt påtaglig när det gäller motorfordonsförsäkring, eftersom det är mycket vanligt alt en bil vid olika lillfällen används av olika familjemedlemmar, Stöldmomenlet i bilförsäk­ringen gäller inte enbart vid stöld utan även då fordonet olovligen tagits och brukats. Enligt dagens villkor ersätts inte sådant tillgrepp över stöldmomen­tet när del gjorts av annan hushällsmedlem. Denna ansvarsbegränsning syftar till alt hindra missbruk av försäkringen. Vid t. ex. dikeskörning med en bil som saknar vagnskadeskydd måste det vara frestande all söka utfö ersättning genom aU påstå att skadan uppkommit vid lillfälle dä föraren olovligen tagit och brukat bilen. Enligt bestämmelserna i KFL 21 och 22 SS måste villkorets ansvarsbegränsning upphävas.

8 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

114

Den betydande inskränkning av försäkringsgivarens möjlighel lill reduk­tion av ersäuning som beslämmelsen i 24 S innebär är enligt riksförbundets mening olycklig. Kommiiién har vid sin bedömning bl. a. ulgåtl från att de regler som nu gäller enligt 23 § FAL endast i ringa utsträckning utnyttjats av försäkringsgivarna (se s. 153). Skälet härtill är att försäkringsgivarnas bevissvårigheler av naturliga skäl är mycket stora. Den möjlighel som enligt 23 S FAL finns atl vid försäkringsbedrägeri hell vägra utge ersättning för faktisk förlust, bedöms dessulom ha preventiv betydelse. En ändring i enlighet med 24 S i lagförslagel torde därför medföra en ökad benägenhel för försäkringsbedrägeri eftersom möjligheten till reaktion från försäkringsgiva­rens sida starkt begränsas.

Riksförbundet får i övrigi hänvisa till vad nedan sägs om förslagels 24 § i avsnittet Nedsättningsreglerna.

Försäkringstagarnas skyldigheter och rättigheter (5.3.3)

Förslagel till KFL upptar inte endasl nya regler rörande försäkringsta­garnas skyldigheter, med primärt sikte alt öka "slarvulrymmet". Som en väsenllig nyhet presenteras även vissa förslag som skulle ge försäkringsta­garna nya rättigheter. Fråga är i vad mån dessa är så viktiga atl behovel av lagstiftning av detla skäl är brådskande.

Såvitt angår rätten lill information om försäkring (4 S) och rätlen att teckna eller förnya försäkring (5 och 11 §§) ger förslagen i stort inte konsumenterna mer än som i dag ter sig naturiigt och därför också faktiskt tillämpas. Vad beträffar försäkringstagarnas rätt att säga uppförsäkring iförtid(9 § 2 st.) är helt fräga om att kodifiera en .sedan länge etablerad fast praxis: vid "bortfall av inlresse" eller andra jämförliga situationer upphör försäkringen och i förskott betald premie återbetalas. I fråga om bestämmelsen i 27 S om skadereglering slutligen kan den närmasl sägas vara överflödig.

Lagfästande av de rättigheter som förslaget till KFL upptar kan sålunda knappast motivera brådska i lagstiftningsarbetet.

Försäkringens ändamålsenlighet (5.3.4) - Alternativa produkter

FRK diskuterar pä olika ställen i betänkandet försäkringens ändamålsen­lighet och samspelet mellan försäkringens uiformning och dess pris. Några mera ingående analyser presenteras dock inte av kommittén, trots frågornas betydelse i sammanhanget. Riksförbundei finner det därför angeläget atl belysa ämnet mera ingående, mot bakgrund av försäkringsbolagens egna erfarenheter.

Under Allmänna överväganden 5.3.4 (s. 103-104) framhålls bl. a. följande.

Medan del tidigare var tillräckligt att premien, i enlighet med skälighets­principen, stod i riktig proportion till risk och försäkringsbelopp, är det nu nödvändigt atl fråga, vilken premie som kan anses rimlig med hänsyn till försäkringstagarens ekonomi och vilket försäkringsskydd som ulgör bäst valuta för denna premie. Betydelsen härav accentueras genom den ringa valfrihet som försäkringstagarna har vid konsumentförsäkringar. De är standardiserade och utgör kombinerade försäkringar, s. k. pakelförsäkringar, och konsumenterna för ta vad som ingår i paketet. Det råder stor likformighet mellan försäkringsgivarnas hemförsäkringar.

Prop. 1979/80:9

115

FRK säger också au kravet på atl försäkringen skall vara tillgänglig för en kostnad som kan godias av försäkringstagarna leder till ett önskemål, att försäkringen betraktad som produkt skall fylla allmänna krav på lämplighet. Försäkringstagarna har ringa möjlighel att inverka pä försäkringens innehåll. Men försäkringstagaren kan inte bedöma huruvida en utvidgning betingaren överkomlig kostnad, och om det skulle vara mer förmånligt atl avslå från någon annan del av skyddet för att uppnå det som han önskar. Som ell ytteriigare önskemål nämner FRK att försäkringstagarna kan utnyttja den valfrihet som står dem lill buds. Väsentligen består denna i alt kunna välja försäkring med lägsta premie i förhällande till försäkringsskyddet.

I specialmotiveringens avsnitt 8.3 (s. 165) finns ett resonemang av samma innebörd som ovanstående men här finns också en modifiering (s. 166). FRK säger att det ar viktigt att de invändningar som ofta framställs mot ett någoriunda generöst försäkringsskydd inte överdrivs. Villkor som i och för sig är värdefulla och som medför en ökning av kostnaden bör enligt FRK godtas "när ökningen är sä ringa att den inte påverkar den premie som försäkringstagaren skall betala". Där den ökade kostnaden anförs som argument mot etl villkor, eller till förmän för etl undanlag, synes utredning böra påfordras om hur premien påverkas och om det förmånligare villkoret är värt premiehöjningen.

Riksförbundet anser det angeläget att kommentera de refererade tanke­gångarna.

Om diskussionen åtminstone till att böria med inskränks till att gälla de cenlrala konsumentförsäkringarna, hem- och villa-hemförsäkring, kan sägas atl de fick "paketutformning" under mitten av 1950-talet. I börian kunde ett mindre anlal olika omfattningar väljas där för hemförsäkringen BIV (Brand + Inbrott -(- Vatten) var den minst omfattande. Från mitten av 1960-lalet kan sägas att valmöjligheten praktiskt taget har bortfallit.

Den omfattning som erbjöds var ifråga om de väsentliga delarna praktiskt tagel densamma som de nuvarande normvillkoren för hem- och villa­hem-försäkring har.

Huvudorsaken till att paketförsäkringarna ganska snart fick i princip en enda omfattning var att detla bedömdes vara ändamålsenligt frän konsu­mentsynpunkt. Varie konsument ansågs vara i behov av alt genom försäkring vara skyddad mol de skadehändelser som kan leda till väsentliga ekonomiska föriuster, dvs. brand-, vatten- och inbrotlsskada saml skade­sländsskyldighet. Till detta grundpakei kunde, ulan all premiekostnaden väsentligt ökade, fogas ytteriigare några moment som pga. katastrofrisk (stormskada), hög frekvens (skada pä varor i frys) eller sociala orsaker (rättsskydd, överfallsskydd) bedömdes vara väsentliga för samtliga konsu­menter.

Det finns emellertid på marknaden produkter med såväl mera begränsad som liberalare omfattning än normalomfattningen. Det haremellertid visat sig alt efterfrågan pä en hemförsäkring med begränsad omfattning är ganska ringa. De bolag som marknadsför en sådan produkt har uppgetl att antalet inte överstiger 10 % av det totala hemförsäkringsbeståndet.

En faktor som bidragit lill utvecklingen mot en relativt ensartad paketför-säkringsmodell inom hem- och villaförsäkring är att med slor valfrihet följer svårbemästrade informationsproblem. Inte därigenom att försäkringsbolagen saknar vilja att lämna korrekt information, utan främst beroende pä att konsumenten ofta inte flnner det meningsfylll alt ta emot informationen

Prop. 1979/80:9

116

utom i konkreta skadesituationer. Försäkringsprodukien upplevs av de flesta icke fackmän som komplex och svärfattlig. Den ger till skillnad frän mänga andra produkter ringa ägandeglädje varför dess "funktion" sällan prövas annat än vid de sällsynta lillfällen dä skada inträffar. Det är dä läu att i köpögonblicket välja ett billigt alternativ för atl när skada inträffar flnna att en väsentlig utgift h;. :e kunnat undvikas genom ett obetydligt åriigt premietill-lägg. Del var bl. a. sådana upptäckter i samband med skadereglering, där väsentliga delar av skyddet saknades, som drev fram standardpakeien i ungefär nuvarande omfattning.

Det är alliså inte givet an valfrihet beträffande försäkringens omfauning alltid är lill försäkringstagarens förmån när del gäller de cenlrala konsument­försäkringarna.

Del är i sammanhanget av intresse att studera de olika momentens ekonomiska vikt i hem- och villa-hemförsäkring. Detta belyses tydligast genom skadeersättningens fördelning på olika skadehändelser (skade­moment). I bilaga 5 visas, med hjälp av statistikmaterial som nio svenska bolag redovisat till FSAB för gemensam bearbetning, ersättningsbeloppens fördelning föraren l974och 1975. Som framgårav tabellerna är skillnaderna i den procentuella fördelningen mellan skademomenien obetydlig mellan åren. Genom undersökningar av ett par bolags material för 1977 har konstaterats an väsentliga ändringar i denna fördelning inte har skett under senare tid, åtminstone inte mellan "grundpakeiei", brand -I- inbrott -)- vatten -I- ansvar (skadeståndsskyldighel) och resten.

Grundpakeiei svarar för ca 85 % av ersättningen i hemförsäkringen och för ca 90 % i villa-hemförsäkringen. Lägger man därlill de andelar som momenten storm saml rättsskydd som ingår i restposten "övriga" svarar för, återstår endast ca 10 % av den totala ersättningsmassan. De senasi nämnda momenten kan knappast fungera som valbara tilläggsmomenl utan måste ingå som obligatorium eller inte erbjudas alls. Om storm vore tilläggsmomenl skulle det i första hand väljas av personer i stormutsatta områden, medförande att premien skulle bli besvärande hög för dessa, medan den är mycket litet betungande när alla i kollektivet betalar en andel. Och trots den myckel varierande risken för stormskada i olika delar av landet kan alla drabbas av en sädan med ofta svär ekonomisk förlusl som följd.

När det gäller rättsskydd är tilläggskonstrukiionen uppenbart orimlig eftersom risken för "skadehändelse" i princip kan förutses av den försäkrade. Han vet exempelvis att han skall göra ett fastighetsinköp där det föreligger vissa förhållanden som kan leda till rättslig tvist. Han tecknar dä rättsskydd under den period risken föreligger och säger upp rättsskyddsmomentet när faran är över.

Det finns inget försäkringsbolag som i dag erbjuder hem- eller villa­hemförsäkring, som inte omfattar minst momenten brand, inbrott, vatten, ansvar, storm och rättsskydd. Det har heller aldrig frän myndigheter eller organisationer som haft till uppgift aU tillvarata konsumentens intresse gjorts gällande att något av dessa moment borde vara valbart. Man torde därför kunna utgå ifrån att det råder enighet mellan försäkringsgivare och konsu­menter i bedömningen atl en för alla försäkringstagare ändamålsenlig försäkring inte skall ha lägre skyddsnivå än den ovan angivna.

Accepteras denna slutsats kan konstateras att det har mycket liten betydelse för premiens storlek om man ur normalförsäkringen utesluter resterande moment. Teoretiskt erhålls en premiesänkning på omkring 10 % genom en sädan åtgärd. Pga, att försäkringsbolagels hanteringskostnader

Prop. 1979/80:9

117

ökar om ell fiertal alternativ skall lillhandahållas blir premiereduktionen i praktiken ännu mindre. Vidare tillkommer den nackdelen att varje moment blir dyrare som tillägg än som del i ett obligatoriskt paket, eftersom frivillighelen innebär ett s. k. mot urval, som ger högre genomsnittsrisk än vid obligatorium.

Riksförbundet anser att med ovanstående redovisning lydligl har visals atl bristen på lågprisalternativ inom det centrala konsumentförsäkringsområdet beror pä all de väsentliga och för alla konsumenter nödvändiga momenten i försäkringarna svarar för den helt dominerande delen av premien i en normalförsäkring, dvs. en försäkring som har ungeför den omfattning som norm villkoren anger. Den "överbyggnad" en sådan försäkring har, svarar väl mol den tankegång FRK för fram i det inledande citatet från speci­almotiveringen (s. 166), nämligen att förmånligare villkor bör accepteras om de är värda premiehöjningen. Det bör nämnas atl närdet gällerde i tabellerna i bilaga 5 angivna momenten så är "Resa utanför Norden" och "Maskin" (i villa) ofta frivilliga tillägg eller - om bolaget har alternativa produkter - inte ingående i det mindre omfattande alternativet.

Om man söker vägar att minska premiekosinaden är det alltså inte rimligt att gå vägen över minskad omfattning. Den möjlighel som föreligger, och som utnyttjas av försäkringslagarna i alll större omfattning, är an frivilligt välja högre självrisk än den obligatoriska pä f n. 300 kronor. Detta innebären påtaglig premieredukiion vid exempelvis hemförsäkring i storieksordningen 15-20 % vid självrisken 1 000 kronor, 25-30 % vid självrisken 2 000 kronor. Genom högre självrisk reduceras premien enligt en modell som väl följer försäkringens grundtanke att premien skall svara mot den risk försäkringen täcker. Den har också fördelen att försäkringstagaren fortfarande har praktiskt taget fullt skydd för den ekonomiska katastrof som exempelvis en brand kan medföra. Viktigt är också atl den högre självrisken aldrig gäller för ansvarsmomentel, vilket garanterar alt den skadelidande får praktiskt tagel full kompensation vid ansvarsskada.

Vad som kan sägas mot självriskmodellen är all den betalningssvage försäkringstagaren kanske bedömer del vara väsentligt all även ha täckning för mindre skador. Någon lösning som kan medföra premiesänkning utan atl väsentliga moment exkluderas ur försäkringen eller atl självrisken höjs lorde emellertid inte finnas. Om den funnits hade den säkerligen varit etablerad, efiersom det givetvis är i försäkringsbolagens intresse att kunna erbjuda samtliga kunder en ändamålsenlig försäkring.

All hålla försäkringskostnaderna låga för de centrala konsumentförsäk­ringarna är enligt riksförbundets uppfattning ett omfattande problem som hänger samman med samhällsförhållandena i stort. Del är fräga om ett långsiktigt arbete där alla goda krafter i samhället måsle samverka. Den stigande brottsfrekvensen är en känd orsak till att försäkringskostnaderna ökat. Inflationen är ell annat samhällsfenomen av stor betydelse för försäkringsbranschen. Det kan tekniskt visas atl "skadeinflatipnen", dvs. ersättningsbeloppens ökning till följd av penningvärdeförsämringen, blir siörre än den "normala" inflationen, vanligen bestämd av konsumentpris­index' utveckling. Försäkringspremierna tenderar därför att öka snabbare än andra priser, vilket i kronor mäu blir lydligl märkbart när inflationstakten är så hög som den varit under större delen av 70-talel.

Om man studerar utvecklingen av konsumentprisindex under perioden 1967-1977 finner man all indextalel har ungefär fördubblats. Försäkrings­premien för en genomsnittlig hemförsäkring utanför tätorterna har under

Prop. 1979/80:9

118

motsvarande period ökat 2-3 gånger. I storstäderna har ökningen varit väsentligt högre: 1977 års premie är i Stockholm 6-7 gånger högre än 1967 års premie. Man ser alltså att del i landsorten är framför alll inflationen som orsakat premiehöjningarna, medan inbrotlsskadornas utveckling har haft kraftig inverkan i storstäderna. Till del sagda kan fogas an skadefrekvens­ökningen inte enbart gäller inbrott. Även vattenskadorna har ökat snabbi, beroende på ökat antal hushållsmaskiner, försämrade installationer och material i vattenledningssystem m. m. Företeelser som försäkringsmissbruk och anlagd brand är också bidragande orsaker till premiehöjningarna.

Försäkringsbolagen har ingen reell möjlighet alt påverka inflationsutveck­lingen. 1 syfte alt hålla tillbaka den skadekoslnadsökning, som beror på frekvensutvecklingen inom framför alll inbrotts- och vattenskadeomrädei, har försäkringsgivarna främsl använt tekniken att genom omfatiningsbe-gränsningar och säkerhetsföreskrifter försöka förmå försäkringslagarna att bättre skydda och vårda sin egendom.

Elt typiskt exempel på en sådan åtgärd är den villkorsbegränsning som infördes i börian av 70-ialel och som innebar atl s. k. stöldbegäriig egendom inte ersattes vid stöld ur kallar- och vindsulrymmel i flerfamiljshus. Denna villkorsändring ledde till minskat antal skador av detla slag. Enligt rikspo­lisstyrelsens erfarenhet är det numera mindre vanligt än tidigare att stöldbegäriig egendom förvaras i kallar- och vindsutrymmen. Riksförbundet anser att begränsningar av denna karaktär liksom säkerhetsföreskrifter är en rimlig väg att hålla nere skadekostnaderna. Troligen delar flertalet inom försäkringskollektivel denna uppfattning som innebär all försäkringen skall vara konstruerad för atl täcka ekonomisk förlust till följd av oförutsedd händelse men inte föriust som beror på slarv eller bristande tillsyn.

Bilförsäkring torde vara den konsumentförsäkring som vid sidan av de ovan behandlade har det största intresset eftersom flertalet hushåll har bil. Bilförsäkringen har sedan länge varit uppdelad i tre delpakel: den obligato­riska trafikförsäkringen samt de frivilliga tilläggsmomenten "delkasko" och "vagnskada". Trafikförsäkringens innehåll är direkt knutet lill trafikska­delagen och kan inte modifieras på annat säu än genom frivilligt vald självrisk. (Normall är trafikförsäkringen självriskfri.) Ulöver trafikförsäkring kan alltså tecknas delkasko, som i vanliga fall omfattar brand-, stöld-, glas-, maskin- och räddningsskada saml rättsskydd. Vidare kan tecknas vagnska-deförsäkring, som täcker skada på det egna fordonet vid trafikolycka eller genom annan yttre skadehändelse. Vagnskadeförsäkring med omfattningen begränsad till enbart skada uppkommen vid kollision med annat fordon eller större vilt, kan numera tecknas i en del försäkringsbolag.

Vanligen kan bilförsäkring tecknas i följande kombinationer:

-

Trafik

-

Trafik -I- delkasko

-

Trafik -(- delkasko + vagnskada.

All valfriheten när det gäller försäkringens omfattning är större vid bilförsäkring än vid hem- och villaförsäkring beror dels på atl de frivilliga tilläggsmomenten var för sig har en sädan premiestoriek alten särbehandling är beräuigad från teknisk/administrativ synpunkl, dds på all det sociala kravet pä en för alla försäkringstagare gemensam grundomfatlning inte kan bedömas vara så uttalat, eftersom försäkringsbehovet, vad gäller de frivilliga momenten, varierar starkt med bilens värde.

Under den senaste tiden har en del försäkringsbolag presenterat ell antal

Prop. 1979/80:9

119

nya alternativ inom bilförsäkringsområdet i avsikt atl ge försäkringstagarna möjlighet att välja prisbilligare alternativ än de hittillsvarande. Den gemen­samma nämnaren för fiertalet alternativ är att möjligheterna all välja högre frivilliga självrisker har utvidgats. Det lorde sammanfattningsvis kunna sägas att konsumentens valmöjligheter när det gäller bilförsäkring är väl tillgodosedda.

Rättstekniska medel (5.4)

FRK har i belänkandet konstaterat an den rältstekniska regleringen av försäkringsverksamheien i vad gäller förhållandet mellan försäkringstagare och försäkringsgivare även i fortsättningen skall beslå i civilrättsliga regler. FRK har emellertid funnit atl det inte är möjligt att framlägga regler som ensamma i alla avseenden tillgodoser de krav som kan ställas på den räiisliga regleringen av relationen mellan försäkringstagare och försäkringsgivare. Det har befunnits nödvändigl atl lämna ett jämförelsevis stort utrymme åt avtalsftiheten och delta har föranlett FRK till slutsatsen att "för all kontrollera atl detta utrymme inte missbrukas bör villkoren kunna prövas av myndigheterna".

Beträffande önskvärdheten och lämpligheten av att i särskild lag reglera förhållandet mellan försäkringstagare och försäkringsgivare beträffande vissa försäkringar tecknade av privatpersoner hänvisas till avsnittet "Konsumen­ters försäkringar" ovan. Därav framgår att riksförbundet ställer sig mycket tveksamt till den valda meloden. Riksförbundei delar hell FRK:s anförda uppfattning alt en jämförelsevis stort utrymme måste lämnas öppet för avtalsfrihet mellan parterna. En sädan frihet måste enligt riksförbundets mening vara inte blott en nödvändighet utan även en betydande fördel sett från försäkringstagarens synpunkt då den skapar utrymme för lösningar i enskilda fall och möjliggör förändringar i takt med förändrade behov.

Den nu gällande försäkringsavtalslagen har i belydande utsträckning givit denna avtalsfrihet och det har inte påståtts (se bl. a. direktiven) att avtalsfriheten har missbrukats. För att en lagstiftningsändring innebärande en utökad villkorsprövning av myndighet skall kunna motiveras synes del rimligl att antingen det kan påvisas atl med nuvarande regler det förekommer missbruk eller att det finns anledning räkna med förändringar i relationen försäkringsgivare-försäkringstagare som kommer att öka risken för miss­bruk. Missbruksrisken måste även bedömas vara av sådan omfattning att man genom atl införa möjligheter till utökad rätlslig kontroll genom myndigheters försorg är beredd acceptera den negativa påverkan på försäk­ringens ändamålsenliga utveckling och pä kostnaderna för försäkring som torde bli en ofrånkomlig följd av FRK:s förslag i denna del.

FRK har konstaterat att på senare år "etl mera direkl konsumentinflylande fått göra sig gällande inom vissa försäkringsbolags verksamhei". Del bör understrykas att denna utveckling fått många uttryck under de senasie åren, både vad avser en formell försäkringstagarrepresenlalion och en informell sådan. Det dominerande antalet försäkringsbolag i Sverige är ömsesidiga, vilket innebäratt fullmäktigeinstitutionen utgör den yttersta garanten föratt försäkringstagarnas önskemål kan komma till uttryck. För aktiebolagen gäller sedan länge en lagsladgad skyldighet att i sina styrelser inte enbart ha representanter för aktieägarna, utsedda av bolagsstämman, utan även av regeringen utsedda representanter för försäkringstagarna. I de skadepröv-

Prop. 1979/80:9

120

ningsnämnder som flera försäkringsbolag har, är konsumenlrepresenlan­terna som regel i majoritet.

Utöver dessa konsumentrepresenlanler i fullmäktige, styrelser och nämnder har bolagen under åren utnyttjat en mängd olika informella kontaktvägar för all utröna och la vara på försäkringstagarnas önskemål. Bland initiativ som prövats av bolagen kan nämnas lokala konsumentråd, referensgrupper med representation från olika delkollekiiv inom försäkrings-kollektivet i ston, intervjuundersökningar, konferenser etc. Bolagen försöker också kanalisera de kundönskemål som kommer fram vid tusentals dagliga direktkontakter mellan konsumenter och bolagens skadereglerare, försäljare, kundkontor och ombud. Att på bästa sätt la vara på denna erfarenhetsåter­föring är av vital betydelse för bolagens produktutveckling.

När det gäller produktutformningen och därmed sammanhörande frågor torde enligt riksförbundets mening den rådande konkurrensen mellan försäkringsbolagen och den möjlighel till aktivt försäkringstagarinflyiande som föreligger uigöra en full garanti för försäkringarnas ändamålsenlighet och för att missbruk av avtalsfriheten inte förekommer, I detta sammanhang kan anföras att försäkringstagarorganisationen hos ett av de ömsesidiga försäkringsbolagen i anledning av del nu föreliggande förslagel till konsu­mentförsäkringslag bl, a, underställts frågan om behovel av ytteriigare myndighetskontroll utöver den som redan nu sker. En övervägande majoritet har ej ansett något behov av ytteriigare myndighetskontroll föreligga (bilaga 6).

Beträffande de närmare synpunkterna på villkorskonlrollen, se nedan under avsnittet "Villkorskonlrollen",

Lagtekniska frågor m. m. (1-3 §§ KFL)

Lagens tillämpningsområde (6.1, 8.1.1, 8.1.2 och 8.1.3)

Allmänt

Om en särskild konsumentförsäkringslag skall införas är det nödvändigtall dess tillämpningsområde blir såvitt möjligt otvetydigt avgränsat och atl den endast omfattar försäkringsformer som naturiigen kan inpassas under gemensamma regler. Det synes dä, trots alt gränsdragningen som inled­ningsvis berördes blir konstlad, inte finnas något annat val än atl använda den teknik kommittén valt i 1 S i förslaget, nämligen att uttömmande räkna upp de försäkringar som, om de tecknas av konsument, omfattas av lagen. De uppräknade försäkringsformerna är - bortsett från olycksfalls- och sjukför­säkring vartill riksförbundei skall återkomma i särskilt avsniti nedan -desamma som i dag regleras av AB. Såvitt angår sakförsäkringen har riksförbundei inte några speciella synpunkter på den föreslagna gränsdrag­ningen. Det synes också lämpligt att undanta försäkring som grundas pä grupp- eller kollektivavtal.

Vid utformningen av AB ansåg man sig kunna avslå från aU använda begreppei "konsument", som särskilt i vissa branscher, t. ex, molorfordons-och bätförsäkring, förutsägs kunna medföra problem och komplikationer. Gränsdragningen mellan konsumenter och andra var inte särskilt viktig och det har sedan visat sig att de reformer som genomfördes genom AB i stor utsträckning kunnat bli mönster för särskilda former av förelagsförsäkring.

Prop. 1979/80:9

121

Med utredningens förslag blir läget elt helt annal. Vissa förslag, främst nedsäuningsreglerna i S 19 ff, är utformade med så långtgående hänsyn till försäkringens sociala betydelse för den enskilde - på kollektivels bekostnad -all en avgränsning genom begreppet "konsument" blir nödvändig. Kommittén räknar inte med all "några egentliga svårigheter skall uppslå på grund härav" (s. 180). En konsekvens av förslagel blir dock att bolagen måsle överväga att för motorfordons- och båtförsäkring utforma olika försäkrings­villkor för konsumenter respektive icke-konsumenter. Detta medför i sin lur svårigheter aU bedöma vilka försäkringsvillkor som skall lillämpas t. ex. för enskild företagare som i viss utsträckning använder sin firmabil för privat­bruk och som tecknat försäkring enligt "företagsmodell" eller för uthyrnings-företag. Svårigheterna blir påtagliga vid skada, där tveksamhet kan råda om försäkringstagaren handlat som konsument och det gäller all bestämma påföljden vid åsidosättande av säkerhetsföreskrift.

Olycksfalls- och sjukförsäkring

Förslaget omfattar förutom sakförsäkring även vissa former av individuell personförsäkring, nämligen olycksfallsförsäkring och sådan sjukförsäkring som kan meddelas "utan grunder" samt lake- och resekostnadsförsäkring ingående i hem-, villa- eller reseförsäkring. Olycksfallsförsäkring meddelas såväl fristående som i kombination med reseförsäkring medan sjukförsäkring inte meddelas i kombination med sakförsäkring.

1 bilaga 7 redovisas en översikt av förekommande individuella personför­säkringsformer och vissa omständigheter för dessa som är av betydelse vid avgörande om en viss försäkringsform bör omfattas av KFL eller inte.

De former som enligt FRK:s förslag skall omfattas av den kommande lagen återfinns i kolumnerna 4-8 och 10-12, Del är nämligen endast de tre första formerna som kräver gmnder enligt lagen om försäkringsrörelse och formen i kolumn 9, fristående läkekostnadsförsäkring, nämns ej i förslaget. Visser­ligen krävs grunder även för försäkring enligt kolumn 4, men kravet här inskränker sig huvudsakligen till skadereservgrunder. Premiegrunder krävs ej. FRK torde ha avsett krav på premiegrunder, ehuru detta ej klart framgår. Genom kommitténs gränsdragning kommer bl, a, sådan försäkring för vilken avtalstiden är längre än fem år men där premien är beräknad och bestämd för högst fem är alt omfattas av lagen. Denna form av försäkring är i dag vanligen förekommande och bedrives för närvarande utan gmnder. Från konsumen­tens synpunkl torde en dylik form inte skilja sig nämnvärt frän molsvarande äldre form med långl avlal och grundbunden premie.

Riksförbundei anser att starka skäl talar för en annan gränsdragning mellan de former som bör respektive inte bör omfattas av KFL och hävdar att endasl formerna under kolumnerna 10-12 bör falla under lagen.

DeUa innebär alt KFL endasl skulle bli tillämplig på personförsäkringar när dessa uppträder i kombination ("paket") med sädana sakförsäkringar som enligt försäkringsrältskommitténs förslag skall omfattas av nämnda lag.

Övriga personförsäkringsformer bör enligt riksförbundets mening behandlas tillsammans med livförsäkringen. Därmed är inte sagt att samtliga fristående individuella personförsäkringsformer bör omfattas av totalt lika­lydande lagbestämmelser, men en gemensam prövning av dessa försäkrings­former anser riksförbundei vara rationell.

De viktigaste skälen för den av riksförbundet föreslagna gränsdragningen är följande.

Prop. 1979/80:9

122

1.   Förslaget till KFL bygger i grunden pä atl försäkringarna meddelas med

kort avtalstid, i regel ej överstigande ett är, och med rätl till förnyelse vid

avtalstidens utgång. Flertalet personförsäkringsformer tecknas med lång

avtalstid, dvs. längre än fem år och ofta varande ända fram till pensionsål­

dern. En sådan konstruktion är av stort värde för konsumenten, då den

garanterar ett långvarigt skydd oberoende av om den försäkrades hälsa

försämras under avtalstiden.

En förutsättning för all kunna meddela sädana länga avtal inom olycks­falls- och sjukförsäkring är all försäkringsgivaren har ovillkorlig rätt att under avtalstiden ändra premietariff och allmänna försäkringsvillkor. Sådan rätt kan även bli aktuell för livförsäkringens del inom en snar framtid. Eftersom förslaget till KFL ej medger dylik rätt, skulle försäkringsgivaren inte längre kunna tillhandahålla konsumenterna sådana långa avtal om försäkringsfor­merna skulle innefattas av KFL.

2.

Samtliga individuella personförsäkringsformer - när de ej uppträder i "paketförsäkring" - kräver skriftlig ansökan sarnt uppgifter om hälsotillstån­det, givna av den som skall försäkras, ofta kompletterade med upplysningar från läkare, sjukhus, allmän försäkringskassa m. fl. Riksförbundet anser all hithörande för personförsäkringen grundläggande problem - hälsoprövning, sekretesskydd, rätt lill försäkring, påföljd av orikliga uppgifier, ombudens medverkan m.m.- bör penetreras i ett sammanhang och mer ingående än vad kommittén hittills haft tillfölle all göra. Härigenom vinnes ocksä att en sådan skriftlig ansökan som avser såväl livförsäkring som olycksfalls- och sjukförsäkring - vilket ofta är fallet - även i fortsäUningen i sin helhel kan behandlas enligt samma normer.

3.

Föreslagna regler i KFL för premies betalning anser riksförbundet ej passa för flertalet personförsäkringsformer, särskilt med hänsyn Ull villkors­bestämmelser oms. k. respitmånad och älerupplivningsrätl. För försäkrings­former med ouppsägbara villkor måsie dessa bestämmelser bibehållas under återstående försäkringslid.

4.

För personförsäkringsformer med läng avtalstid krävs atl reglerna för ikraftträdandet av ny lag utformas på annal säu än vad som är tillämpligt för sakförsäkring. Detta nödvändiggör nya överväganden av kommittén, lämp­ligen i samband med pågående utredning för livförsäkringens del.

Riksförbundet vill av ovan anförda skäl avstyrka att KFL skall omfatta personförsäkringsformer annat än som element i "pakelförsäkring". Detta skulle leda till följande ändringar i de tre försia paragraferna samt i 6 S,

1

S Orden "samt olycksfalls- och sjukförsäkring" utgår ur 1 st saml orden "försäkring för vilken grunder skall upprättas enligt lagen (1948:433) om försäkringsrörelse eller" i 2 st begränsas till alt endast avse brandförsäkring för all framtid,

2

S Orden "och lagen (1972:262) om understödsföreningar" utgår ur 3 st,

3

S Sista meningen ändras till "Med försäkrad förstås den på vars person försäkring är tecknad". Begreppet försäkrad för dessutom härigenom inne­börd för samtliga personförsäkringsmomeni som kan ingå i "paketförsäk­ring", f n, olycksfallsförsäkring och lake- och resekosinadsförsäkring,

6 S Andra meningen "Vid olycksfalls- eller sjukförsäkring får försäkrings­liden dock vara längre," utgår.

Prop. 1979/80:9

123

Lagens sakliga omfattning (6.2)

I den debatt som särskilt under de senasie lio åren förts om behovet av reformer av FAL har särskilt förts fram att den skulle vara omodern såtillvida att den huvudsakligen handlar om försäkringstagarnas förpliktelser av olika slag - premiebelalning, upplysningsplikt, plikt att meddela fareökning, skyldigheter att iaktta säkerhetsföreskrifter, räddningsplikt m, m. Det har sagls att i FAL slår de "sjuka" fallen iförgrunden mer än de "friska". (Se t. ex. inledningsuppsalsen av Jan Hellner i skriften "Bör försäkringsavialsrällen reformeras", Jönköping 1968). Enligt riksförbundets mening ligger det i sakens natur alt en försäkringsavtalslag huvudsakligen måste fö denna inriktning på "sjuka" fall; tvingande lagregler kan vara det lämpliga instrumentet närdet gälleratt skydda försäkringstagarna närde inte följer de handlingsregler som uppställts föratt behärska risken och hälla premienivån rimlig. Försäkringstagarnas huvudsakliga inlresse och rättigheter-de friska fallen - nämligen omfattning och risktäckning av en försäkring, bör lämpligen inte läsas genom en lagreglering. Redan i kommitléns direktiv framhålls att "sådana bestämmelser blir dock lätt föråldrade med försäkrings-teknikens utveckling och i varie fall är det svårt all undvika att de blir vidlyftiga".

Kommittén har också funnit att KFL i princip bör ha samma inriktning som FAL och i slort sett reglera samma frågor som denna.

Regler om risktäckning och självrisk saknas i förslaget liksom -fö. i motsats lill FAL, vars reglering dock inieär tvingande-reglerom beräkning av försäkringsersättning. Av vad ovan sagls följer att riksförbundet anser detta mycket välmotiverat. Del vore myckel olyckligt för försäkringstagarna om dessa frågor lästes genom en tvingande lagreglering. FAL:s upphovsmän var återhållsamma med tvingande regleringar, vilket lämnat utrymme fören expansiv och behovsanpassad utveckling till försäkringslagarnas bästa.

När del gäller försäkringslagarnas förpliktelser, som förslagel sälunda huvudsakligen behandlar, avstår kommittén i stor utsträckning från atl precisera innehållet i dessa i KFL utan överiämnar frågan till försäkringsvill­koren. Endast påföljderna vid överträdelser regleras (20 S), I och för sig finns ingen anledning alt invända mot detta, Lagen blir mindre omföngsrik och en smidigare anpassning till erfarenheter och ändrade förhållanden blir möjlig. Försäkringsvillkorens omföng lorde inte heller påverkas i nämnvärd grad. Vid utarbetandet av AB konstaterades atl de handlingsregler som direkl eller indirekt följer av olika förpliktelser är sä viktiga för försäkringslagarna att de frän informationssynpunkt i största utsträckning bör återfinnas i villkoren även i de fall det är juridiskt onödigt dä de återfinns i FAL (se t. ex. AB 02, Upplysningsplikt och riskökning, 07, Räddningsplikt och räddningskosl-nader och 08, Skaderegleringsbestämmelser).

Vad riksförbundet vill reagera mot är den beskrivning som ges i betänkandet pä sid. 115. Kommittén uttalar all "många av de förpliktelser som enligt lag eller allmänna försäkringsvillkor åläggs försäkringstagaren lorde i praktiken sakna större betydelse". Förpliktelserna skulle sålunda till stor del inte vara sakligt underbyggda. En förklaring som kommittén ger till alt de trots detla upptas i villkoren är "atl lagen underiättar för försäkrings­givare att ålägga sådana förpliktelser, eftersom dessa kan anknyta till lagens bestämmelser".

Så fungerar inte försäkringsbranschen i dag. Vid tillkomsten av AB diskuterades och vägdes noga vilka förpliktelser/handlingsregler som hade

Prop. 1979/80:9

124

praktisk betydelse, oavsett om man kunde repliera på FAL eller ej. En regels betydelse för inte enbart, kanske inte ens huvudsakligen, bedömas efter hur ofta påföljder för överträdelser blir aktuella. Ju bättre en ålagd handlingsregel följs upp med god och begriplig information, desto bättre fullgör den den avsedda primära funktionen att kunderna undgår att överträda den och påföljder blir sällan aktuella. Påföljdsfrekvensen är sälunda en dålig mätare pä en handlingsregels värde och betydelse. En regel som aldrig överträds kan fullgöra en idealisk funktion och om en regel ofta överträds kan det vara en maning till eftertanke; är den rimlig, begripligt formulerad, tillräckligt framträdande placerad och kan informationen om regeln i övrigt förbättras? Idealet är i själva verkel alt handlingsregler aldrig överträds.

Kommittén syns dessutom betrakta frågan om olika slag av föreskrifter ensidigt ur den skadelidande konsumentens, inte ur kollektivets av konsu­menter synvinkel. Frånvaron av föreskrifter synes ä priori anses vara konsumentvänlig. Sålunda uttalas (sid, 115) atl den enhetlighet som infördes genom AB inte alllid innebär "att de äldre villkor som var mest förmånliga för försäkringstagaren, nu har generaliserats. Sålunda har även försäkringsgi-re, som tidigare inte haft några allmänna säkerhetsföreskrifter i sina försäkringsvillkor för hemförsäkring och villaförsäkring, nu infört sådana genom att de antagit de gemensamma Allmänna bestämmelser 1976", Verkligheten är att någol bolag som tidigare inte som säkerhetsföreskrifter hänvisat till "föreskrifter som meddelats i lag eller författning eller av myndighet i syfte att förhindra eller begränsa skada" (ur AB 03 Säkerhets­föreskrifter) genom AB införde dessa lagbestämmelser som säkerhetsföre­skrifter. Avgörande var - förutom att bolagen ville solidarisera sig med myndigheternas strävan all förebygga skador - önskemålet att hålla konsu­mentkolleklivels skadekostnader nere. För att inte skadelidande konsument oiillböriigt skulle drabbas försågs bestämmelsen med tillägget att fråga mäste vara om föreskrift "som den försäkrade uppenbariigen bör känna till".

Vid bedömningen av vilka villkor som är "mest förmånliga för försäk­ringstagarna" mäste uppenbarligen även kollektivels intressen beaktas. Frågan för en ökande aktualitet bl, a, genom den tilllagande brottsligheten -som i dag inger bekymmer, särskilt på inbrottssidan, I dagens normvillkor för hem-, villa- och fritidshusförsäkring har säkerhetsföreskrifter kommil till användning i betydande utsträckning i vad avser skaderisken "stöld och skadegörelse i bostad". Dessa villkor är konsumenivänliga i den meningen all de enligt riksförbundets mening ger konsumenterna ett rimligt skydd till rimligl pris men givetvis konsumentovänliga förden skadelidande som inte följer föreskrifterna.

Kommitténs tro all det finns "förutsättningar atl i belydande mån begränsa de förpliktelser som åläggs försäkringstagarna" kan sålunda inte delas av riksförbundet. Till frågan vilka instrument försäkringsbolagen behöver för effektiv begränsning av skadebelastningen och därmed premierna - utan aU beröva konsumenterna i gemen ett rimligt skydd - skall riksförbundet återkomma nedan under "Lagstiftningstekniken", "De tvingande reglerna och försäkringsvillkoren" samt "Nedsättning av försäkringsersättning vid åsidosättande av förpliktelse".

Prop. 1979/80:9

125

Lagstiftningstekniken (6.3)

Tvingande regler (6.3.1)

Som kommittén framhåller innehåller FAL en blandning av tvingande och dispositiva regler. Kommittén vill göra alla regler i KFL tvingande, med karaktär av minimiregler. Som riksförbundet redan inledningsvis påpekat är den praktiska betydelsen av detta i dag ganska uttunnad, då några missbruk av avtalsfriheten knappast kan påvisas i modern lid, Å andra sidan är vissa nackdelar, som tidigare belysts, förenade med ambitionen att göra alla regler tvingande: utvecklingen kan bl, a, låsas på ett olyckligt sätl. Som lidigare nämnis var lagstiftaren vid tillkomsten av FAL välgörande försiktig med att införa tvingande lagregler. Man kan t. ex. undra hur ersättningsreglerna skulle ha sett ut i dagens villkor om FAL:s bestämmelser i denna del varit tvingande.

Om reglerna göres tvingande måste det i vart fall vara en förutsättning för an lagen skall bli praktiskt hanteriig för försäkringsbolagen atl minimi­gränsen så långt möjligt klart och konkret fixeras. I fråga om reglerna om nedsättning av försäkringsersättning (S 19 fl) där det enligt kommittén finns behov av att kunna anpassa lagregleringen lill skiftande förhållanden, föredrar kommittén att en allmän skälighetsbedömning föreskrivs i lagen framför alt lämna försäkringsgivarna avtalsfrihet inom en mer precisl bestämd ram. Reglerna för därigenom karaktär av en ny typ av generalklau­suler. De problem som denna leknik medför skall närmare behandlas nedan under rubriken Nedsättning av försäkringsersättning vid åsidosättande av biförpliktelse.

De tvingande reglerna och försäkringsvillkoren (6.3.2)

De tvingande regler som föreslås rör i väsentlig män försäkringslagarnas förpliktelser av olika slag och främsl då påföljderna av alt dessa åsidosätts. Åt försäkringsvillkoren överiämnas i slor utsträckning atl precisera förpliktel­sernas närmare innehåll. Ansvarsbestämningen - preciseringen av den risk försäkringen skall täcka - skulle hell falla utanför KFL men vara en fråga au uppmärksamma vid den föreslagna villkorsgranskningen.

Man är här inne pä etl av de mer komplicerade och i litteraturen mycket omdebatterade problemen inom försäkringsrätten, nämligen i vilken utsträckning ansvarsbestämningar över huvud taget skall godtas som sädana eller om de - trots formuleringen som ansvarsbeslämning - skall behandlas som ett villkor om förpliktelse och därför falla in under lagens tvingande regler. Frågan gäller, annoriunda uttryckt, i vad män ansvarsbestämningen skall anses som försök alt kringgå tvingande lag. Kommittén säger sig inte kunna avge någon enkel formel för bedömningen utan hänvisar i stort till den försäkringsrättsliga litteraturen. Av olika uttalanden i betänkandet för man dock närmast intrycket att kommittén omfattar den "strängaste" uppfatt­ningen; så snart en ansvarsbeslämning "reellt lika gärna skulle kunna formuleras som etl villkor om en förpliktelse" (sid. 262) skulle den omfattas av de tvingande reglerna.

Del bör noteras alt det i dag är en stark strävan hos försäkringsbolagen att undvika diskutabla ansvarsbestämningar, särskilt sädana som indirekt

Prop.  1979/80:9

126

ålägger försäkringstagaren ett handlande (typ: "stöld ur låst lokal"). Men den risk verklighet bolagen har alt behärska är komplicerad och kräver tillgäng till varierande och lämpligt finstämda instrument. När sådana står till buds kan kanske en ansvarsbegränsning undvaras. Eu exempel utgör behandlingen av risken "stöld och skadegörelse i bostad" i hem-, villa- och fritidshusförsäk­ring enligt 1977 års s. k. normvillkor. Huvudbestämmelsen ("förövats av person som med våld brutit sig in i bostaden") är en ansvarsbestämning, som dock inte innebär något ovillkorligt krav pä låsning. Personen kan ju med våld ha tagit sig in i bostaden trots att dörren varit oläsl.

Övriga bestämmelser (om personen t. ex. tagit sig in genom öppet fönster eller använt dyrk eller nyckel som han obehörigen innehade) är konstruerade som säkerhetsföreskrifter med preciserade handlingsregler för försäkringsta­garen. Denna uppläggning av skyddet har varit möjlig därför atl gällande lag ger utrymme för kraftiga påföljder om handlingsreglerna inte iakttas. Ersättningen uteblir helt om kausalitet föreligger mellan skada och överträ­delse och om försummelse på visst säu föreligger.

Genom kommitténs förslag kan de instrument som står till bolagens förfogande för att behärska risken och begränsa skadeutfallet bli färre och trubbigare. Del kan starkt ifrågasättas om detta i etl vidare perspektiv är till konsumenternas fördel. Riksförbundei har belyst detta branschens "vardags­problem", avvägningen mellan skydd och koslnader, ovan i avsnittet Riskgemenskap och skydd vid skada (5.3.2). Vad konsekvenserna av förslagel blir i fråga om skilda, vanskliga och svårbehärskade risker är svårt att förutsäga. Uppenbarligen skulle bolagen endast ha att välja mellan rena ansvarsbegränsningar eller handlingsföreskrifter, i det senare fallel helt med lagens tvingande, men till sina avgränsande och preventiva effekter, i förväg svårbedömbara påföljdssystem. Utrymmet för mellanlösningar - som i ovan nämnda normvillkor- synes bli mer begränsat. Verkligheten kan då tvinga till en ökad användning av ansvarsbegränsningar. Riksförbundet kan endasl uttala den förhoppningen alt villkorsgranskande myndighet insiktsfullt prövar frågan om valet av de instrument bolagen finner nödvändiga och inte dogmatiskt ser valet av ansvarsbegränsningar som försök att kringgå tvingande lag.

Förhällandet till FAL (6.4)

Allmänt (6.4.1) och

Förhållandet till tredje man (6.4.2)

Kommittén har avvisat tanken på en generell hänvisning till FAL och föreslär att i KFL 2 S endast upptas en hän visning till dels de regler i FAL som är tvingande, dels de regler som avser förhållandet lill tredje man. Riksför­bundet har förståelse för de motiv som ligger till grund för den lösning som sålunda valls. Den är tveklöst att föredra framför en generell hänvisning. KFL kommer på så sätt att samlat, med fö undantag innehålla de regler som kan anses viktiga för konsumenterna. De fördelar med en generell hänvis­ning som kommittén redovisar måste gentemot detta sägas väga relativt lätt. En generell hänvising skulle - förutom vissa andra nackdelar - göra det praktiskt omöjligt för konsumenterna att själva kunna orientera sig i reglerna.

Redan de hänvisningar som kommittén funnit nödvändiga kan skapa

Prop. 1979/80:9

127

missförstånd hos konsumenterna. Hänvisningen lill FAL:s tvingande regler synes visseriigen från den synpunkten "ofarlig". Försäkringsvillkor som strider mot tvingande regler i FAL förekommer riksförbundet veterligt inte, varför frågan om vaden tvingande regel i FAL innehåller aldrig skall behöva bli aktuell för en konsument. Hänvisningen till FAL:s regler om förhållandet till tredje man kan dock leda till alt en konsument som själv försöker orientera sig kommer vilse. Den som via 2 S 2 st i förslagel lar del av FAL:s regler om försäkring av tredje mans intresse kan förledas tro att dessa "gäller". Det gör de dock inte om villkoren säger annat eftersom de är disposiliva. I motorfordonsförsäkring gäller de t. ex. inte. Sädana "föllor" är möjligen ofrånkomliga och den teknik kommittén använt torde tillgodose rimliga praktiska krav.

Vissa uttalanden av kommittén är ägnade att skapa tvekan om hur kommittén tänkt sig samspelet mellan KFL och FAL. Sålunda sägs (sid. 187) atl bl. a. 21 och 22 SS i FAL kan bli tillämpliga även på konsumentförsäk­ringar. De skyldigheter som åläggs försäkringstagaren enligt dessa paragrafer kan väl dock inte sägas vara av tvingande natur, endast den påföljd som föreskrivs. Vid sådant förhällande mäste, såviii riksförbundei kan förstå, skyldigheterna upptas som föreskrifter i försäkringsvillkoren för att bli gällande. Men i så fall skulle väl den tvingande påföljdsregeln i 20 S i förslaget ta över den i 21 S FAL. Del är dunkelt vad kommittén avser med siu uttalande aU 21 och 22 SS kan bli tillämpliga även på konsumentförsäk­ringar.

Försäkringsgivarens regressrätt (6.4.3)

Kommittén behandlar (sid. 124) även frågan om försäkringsgivarens regressrätt utan att framlägga något förslag, då den inte i direktiven nämns bland de frågor kommittén skall behandla. Det uttalas alt här föreligger "en betydande lucka" i konsumentskyddet, med det något vaga tillägget "åtminstone om man utgår från lagreglernas innehåll". Med denna reserva­tion avses tydligen -det framgår längre ned i samma stycke-det förhållandel att försäkringsbolagen enligt praxis sedan länge endast i undantagsfall utnyttjat sin regressrätt mol privatpersoner ulan ansvarsförsäkring.

Som riksförbundei redan inledningsvis påpekat, har kommittén genomgå­ende inte funnit intressant att redovisa gällande faktiska rättsläge, sådant detta återspeglas i AB. Härigenom har lagsliftningsbehovet på åtskilliga punkter kommil att framstå som mycket angeläget. Ell exempel utgör regressrätten. Den restriktiva regresspraxis som kommittén nämner kodifie­rades i AB (avsnitt 14). I dag är sälunda inte allmänheten hänvisad till den kulans och välvilja försäkringsbolagen visat i sin regresspraxis. För hem-, villa-, fritidshus- och reseförsäkring gäller all "återkrav mot privatperson för framställas endast om denne vållat skadan med uppsåt eller genom grov vårdslöshet, eller om skadan har samband med dennes förvärvsverksamhet". I moiorfordonsförsäkring stadgas dessutom regressrätt mot den som vållat skadan genom vårdslöshet i förening med rattfylleri. (Jfr 20 S trafikskadela­gen.) I bätförsäkring, där förhållandena är speciella, är regressrätten även mot privatpersoner oinskränkt. Inte heller skadeständskommiitén föreslär i sitt betänkande Skadestånd 

VI 

några begränsningar av regressrätten i båtförsäk­ring,

1978 års villkor inom företagssektorn (förelagsförsäkring, kombinerad företagsförsäkring för rörelse, fastighetsförsäkring och affärsförsäkring), som

Prop. 1979/80:9

128

allmänt avses vara i bruk frän 1 maj 1978, upptar samma begränsning av regressrätten mol privatperson som gäller för hem-, villa-, fritidshus- och reseförsäkring.

Den reform kommittén förordar, vilken enligt kommittén själv "i prak­tiken skulle innebära en kodifiering av försäkringsgivarnas nuvarande praxis", är sålunda redan genomförd, låt vara inte genom tvingande lagstiftning. Riksförbundet kan i vart fall inte anse alt lagsliftningsbehovet på denna punkt är särskilt trängande.

Termen 'försäkringshavare" (8.1.3)

Som kommittén själv framhåller är termen "försäkringshavare",som finns definierad redan i FAL (2 S), en leknisk term som inte är lättförståelig för allmänheten. Delta har föranlett försäkringsbolagen att alltmer i sina villkor i sakförsäkring övergå till alt använda termen "försäkrad" i stället för "försäkringshavare". Så har skett i AB, där termen "den försäkrade" under Begreppsförklaringar försetts med en något ojuridisk men upplysande definition ("var och en lill vars förmån försäkringen gäller"). Detta har visat sig vara mycket praktiskt. Riksförbundet har dock förståelse för de skäl kommittén redovisar för all i laglexten ansluta lill FAL och bibehålla termen "försäkringshavare". Detta bördock inte hindra att försäkringsbolagen kan finna former för att utan att skapa förvirring, även fortsättningsvis använda termen "försäkrad" även i sakförsäkring.

Information om försäkring (4 § KFL)

Enligt riksförbundels bedömning är 4 S i KFL-förslaget en kodifiering av den praxis och det naturiiga beteende som försäkringsbolagen i dag tillämpar. Riksförbundei anser med hänsyn lill detta atl en särskild lagbestämmelse knappast fyller något praktiskt behov.

Om en bestämmelse anses behövlig har riksförbundet ingen invändning mol lagtextens formulering. Det bör framhållas att det i vissa fall -särskill för byggnadsdelen i en villahem- eller fritidshusförsäkring - inte är möjligt för försäkringstagaren att kontrollera premiens riklighet enbart genom att han erhåller uppgift om tillämpad premiesats och premieargumentets storiek. Det senare framkommer genom en beräkningsprocess i vilken en mängd data om byggnaden har betydelse.

Premieuppgift kan därför lämnas först sedan försäkringsbolagets frågefor­mulär ifyllts och erforderliga beräkningar ulförls. Delta torde vara nödvän­digt även om kontrollen gäller en befintlig försäkring eftersom tidigare lämnade uppgifter normalt inte är enkelt tillgängliga,

I det följande lämnas en del synpunkter i avsikt alt klargöra riksförbundets syn på "information om försäkring".

Del är ett normalt intresse hos försäkringsgivaren alt genom broschyrer, informationsmeddelanden och vid muntlig kontakt informera försäkringsta­garen om sina olika försäkringsaliernaliv, självrisker, rabatter m, m. Sådana informationer lämnar försäkringsgivaren dels i reklamsyfte, dels vid begäran om upplysning från konsument.

Det kan sägas alt det i dessa sammanhang föreligger risk att bolagen enbart framhäver produktens positiva sidor och förtiger vad konsumenten kan förväntas uppfatta som negativt.

Prop. 1979/80:9

129

Även om sädan risk föreligger kan man nog förutsätta att försäkringsbo­lagen vinnlägger sig om att ocksä redogöra för de väsentliga inskränkning­arna, eftersom det kan leda till stora besvär och badwill, om del vid skada visar sig att informationen varit bristföllig. Det kan i sammanhanget framhållas all bolagen, i samband med att s, k, normvillkor utarbetats i FSAB:s regi, har kommit överens om att i det egna villkoret redovisa negativa avvikelser, dvs, när omfattningen är inskränkt, självrisken högre, ersätt­ningsgränsen lägre etc, i jämförelse med normvillkoret. Man kan emellertid aldrig komma ifrån att informaiion om försäkring är ett besväriigt problem beroende på att produkten dels är komplex, dels inte betraktas med något lustfyllt intresse av normalkonsumenten.

Upplysning om önskad försäkrings premie är givetvis en standarduppgifl i samband med försäljning och vid förfrågan från presumtiva och befintliga kunder. Detta gäller såväl gmndförsäkringen som eventuella tilläggsförsäk­ringar. Premieinformation lämnas också i försäkringsbreven. Det lorde inte vara ovanligt att det av försäkringsbrevet framgår vad olika delar i en försäkring kostar, exempelvis lösöredelen resp, byggnadsdelen i en villaför­säkring. För bilförsäkring är det standard alt trafikförsäkringens premie redovisas separat liksom premien för var och en av de frivilliga försäkrings­formerna "delkasko" och "vagnskada".

Att försäkringsgivaren meddelar hur premien beräknats är mera ovanligt närmasl beroende pä atl frågan inte så ofta ställs. Det torde emellertid inte möta något hinder att kunden får veta vilka uppgifter som är av betydelse vid premieberäkningen och hur slutpremien i det särskilda fallet har avlästs i tariffen. Den vanligaste premiekontrollen, och den för konsumenten ange­lägnaste, torde vara att han inhämtar premieuppgift för den försäkring han vill ha från olika försäkringsbolag.

För hemförsäkring, lösöreförsäkring i villa- och fritidshusförsäkring samt reseförsäkring är premien beroende av ett fötal uppgifter för vilkas riktighet kunden själv svarar, exempelvis lösegendomens värde och försäkringsställets belägenhet vid hemförsäkring. Utifrån lämnade uppgifter bestäms premien enkelt med hjälp av tabellverk eller genom ett par enkla räkneoperationer.

För bil-och bätförsäkring är antalet premiebestämmande uppgifter fler och premiens beroende av den inte lika enkel som för ovan behandlade försäkringsformer. Premieberäkningsiekniken kan därför knappast "läras ut" till kunden. Tillfredsställande kontroll måste emellertid anses ha skett om försäkringstagaren för bekräftat atl försäkringsbolaget har korrekta grund­uppgifter - för bil exempelvis körsträcka, bilmärke, årsmodell, postnummer, bonusklass. Premien kan därför kontrolleras av försäkringsbolaget med hjälp av tariff eller numera vanligen genom direkt användning av datorns premieberäkningsprogram via terminal. När det gäller bilförsäkring gäller dessutom att försäkringsbolagen i försäkringsbrevet redovisar praktiskt taget samtliga premiepåverkande uppgifter i en för kunden lätt begriplig form. Om uppgifterna i försäkringsbrevet stämmer överens med vad som gäller för den försäkrade bilen är det föga troligt atl premien är felräknad.

Vid byggnadsförsäkring av villor och fritidshus gäller att premieargu­mentet i regel är ett poängtal eller ett försäkringsbelopp. Premieargumentet bestäms med hjälp av standardiserade grunduppgifter från försäkringsta­garen om villatyp, byggnadsyta, ett antal utrustningsdetaljer, byggnadssätt, belägenhet m. m. 1 vissa fall behövs därutöver tabellverk for slullig bestäm­ning av premieargumentet. Sedan väl argumentet är bestämt kan premien enkelt beräknas.

9 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

130

Om försäkringstagaren vill fö sin premie kontrollerad kan det knappasl ske pä annat vis än genom all han för lämna nya grunduppgifter om villan/ fritidshuset, varefter bolaget besiämmer premieargumentet och räknar ut premien, Atl göra kontrollen med hjälp av lidigare uppgifter är inte praktiskt genomförbart. Uppgifterna uppdateras normalt inte i datorn och ursprungs­handlingarna kan rimligen inte arkiveras på sådant säu an de flnns lättillgängliga för varie gällande försäkring. Det äremellertid riksförbundets uppfattning aU informationsplikten kan uppfyllas på elt rimligl säu genom del beskrivna tillvägagängssättel.

När det gäller uppgifter om premien och premieberäkning gäller generellt all försäkringsbolagen förutsätter atl informationerna endast skall avse de delar av försäkringen för vilka tariffen har premie angiven. För en hemför­säkring finns normall ingen separat premie angiven för inbrottsmomentet. Det kan då inte vara rimligl all denna premiedel skall kunna redovisas vid förfrågan frän konsument.

Rätt att teckna och förnya försäkring (6.5.2 och 8.1.5)

FRK flnner i betänkandet anledning att gå in pä frågan om skyldighet för försäkringsgivare att meddela försäkring. Kommittén anför en rad motiv för atl en sädan skyldighet lagfästs i KFL. Det är bara fråga om alt fastslå en huvudregel. Undantag skall vara tänkbara om särskilda skäl talar emot all försäkring meddelas. Sädana skäl kan vara såväl av försäkringsteknisk som mera allmän natur, t, ex, sammanhängande med risken för försäkringsfall. Den bestämmelse i 5 S KFL om rätt till försäkring som föresläs i enlighel härmed har, som framgår av motiven, inte minst psykologisk betydelse. Den som vill leckna försäkring skall inte behöva tro all han är utlämnad åt försäkringsgivarens godtycke.

Regeln om rätl till försäkring är till sitt faktiska innehåll inte någon nyhet i förhållande till vad som redan iakttas av försäkringsbolagen. Den som vill ha en försäkring av visst slag som tillhandahälls allmänheten brukar också fö teckna den, om det inte finns speciella skäl att hålla risken utanför försäkringskollektivet. Dessa skäl torde rymmas inom den ram som kommittén drar upp i 5 S, Betydelse för paragrafen när del gäller preciseringen av skälen till att försäkring vägras i ett vissl fall och den eventuella domstolsprövning som kan komma i fråga enligt 32 S KFL. 1 dessa avseenden uppnår man säkrare underiag om frågan har uttryckligt lagreglerals. Före­skriften i 5 § KFL kan också anses innefatta ell åläggande för försäkringsgi­varna aU - i försäkringslagarnas intresse - se till atl risker som från olika synpunkler inte kan täckas försäkringsvägen kommer in i kollektiven. Olika bestämmelser i KFL som innebär ökade missbruksrisker accentuerar ytter­ligare riskgranskningen.

Det blir vid tillämpningen av 5 S en fråga om riskprövning enligt vissa mera kvalificerade rekvisit ("risken för försäkringsfall, den sannolika skadans omfattning eller eljesl särskilda skäl"). För aU denna riskprövning skall fö någon mening mäste försäkringsgivaren ha ell underiag för,bedömningen som är lättillgängligt när ansökan om försäkring görs. Underiaget kan också ha betydelse när det är fräga om förnyelse av försäkring, även om bedömningen dä för ske frän något annoriunda utgångspunkter. Vidare är underiaget viktigt för frågan om särskilda villkor bör uppställas belräffande viss försäkringstagare - en aspekt som går utöver själva rätten lill försäk­ring.

Prop. 1979/80:9

131

Ett vederhäftigt underiag för prövningen kan med den tvingande regle­ringen i KFL sägas vara elt rättssäkerhelskrav. Försäkringsgivare måsle, vare sig ärendet gär till domstol eller inte, kunna visa en hållbar grund för atl han vill vägra en konsument alt leckna försäkring. Slumpvis tillkomna avslags­anledningar får inte förekomma. Säväl avslagsanledningarna i allmänhet, formuleradeenligt intentionerna bakom 5 S, som förhållandena i det särskilda fallet måste klart framgå. Om försäkringsgivaren vill vägra viss person försäkring därför atl han är bosatt inom område med hög skadefrekvens (jfr betänkandet s. 193) måste dels vara klariagt att risk av detta slag över huvud taget berättigar bolaget till avslag, dels alt förhållandena i del särskilda fallet fyller de uppställda rekvisiten.

Redan nu förekommer viss registrering av särskilda risker inom motorfor­donsförsäkringen. En mera vidsträckt registrering av sådana risker som kan innefatta "särskilda skäl" att vägra försäkring kräver uppenbariigen en ganska omfattande administrativ apparat. Eftersom frågan om atl riskpröv­ningsregister också är av betydelse i försäkringsbranschens aktiviteter mot försäkringsbedrägerierna har den föranlett speciella överväganden under remissarbetet. Del har då visat sig atl ett register är administrativt möjligt att inrätta, men alt kosinaderna och övriga nackdelar kan bli tämligen betydan­de. Riksförbundet vill inte motsätta sig 5 S KFL men framhålla att bestämmelsen kan fä avsevärt större räckvidd i ekonomiskt och administrativt avseende för bolagen än som framgår av betänkandet.

Riksförbundet vill för personförsäkringens del anmärka alt antalet fall där försäkring måste avslås pä grund av dåligt hälsotillstånd inte kommer atl påverkas om paragrafen införs.

Försäkringstid, premiebetalning m. m. (6-18 §§ KFL)

Försäkringstid och ansvarstid (6.5.3, 8.1.6, 8.1.7 och 8.1.8)

Förslaget i denna del upptar vissa sakliga och formella nyheter, Beträffande försäkringsiidens längd finns för närvarande inte några lagbe­stämmelser. Enligt AB 1976 011 är försäkringstiden ett arom inte annat anges i försäkringsbrevet. Avsteg från ettärstiden görs i vissa försäkringsfor­mer, t. ex. reseförsäkring och båtförsäkring. Det har övervägts att mera generelll införa kortare försäkringstid än ett år, bl. a. föratt villkorsändringar skall slå igenom snabbare i försäkringsbestånden. Någon ändring äremeller­tid för närvarande inte aktuell.

Riksförbundet motsätter sig inte föreskriften i 6 § KFL att försäkringsliden vid andra konsumentförsäkringar än olycksfalls- eller sjukförsäkringar normalt inte för överstiga ett är. Förslaget, som med hänsyn till det faktiska läget i dag huvudsakligen har formell betydelse på denna punkt, förutsätter att särskilda skäl skall kunna föranleda avsteg från maximigränsen. FRK har i motiven gett exempel på olika typer av sådana avsteg. FRK:s uttalanden lämnar dock en viss osäkerhet om de fall där särskilda skäl skall kunna anses föreligga. Det finns andra försäkringsformer än de i motiven uppräknade där avsteg kan motiveras av att det också ligger i försäkringstagarens intresse med längre försäkringstid än ett år. Inom bålförsäkringen förekommer i viss utsträckning treårsavtal när försäkring tecknas i samband med köp pä avbetalning av ny båt. Riksförbundet utgår från alt särskilda skäl till avsteg skall kunna anses föreligga också i fall av denna art och att alltså exemplifieringen i motiven inte är uttömmande.

Prop. 1979/80:9

132

FRK har inte funnit en regel om kortaste tillåtna försäkringstid nödvändig. En uppfaUning hos kommittén är att försäkringstagaren, om försäkringstiden är alltför kort, kan mycket ofta bli utsatt för premiehöjningar eller ändrade villkor. Till detta bör anmärkas att korta avtalsperioder bl. a. kan innebära den fördelen för försäkringstagaren att ett premiehöjningsbehov kan fördelas på flera tillfällen i stället för att utlösas i en enda kraftig höjning.

FRK har funnit det vara av vikt alt del i lagtexten preciseras när försäkringsliden börjar löpa, detta särskilt som försäkringstiden normall också är ansvarslid. Enligt 7 S i förslaget skall den tidpunkt dä försäkringen böriar löpa vara klockan noll dagen efter den dä försäkringstagaren avgav medde­lande till försäkringsgivaren att han ville teckna försäkring. Avsteg skall gälla i fräga om försäkring som tecknas genom att försäkringstagaren betalar premien eller vars giltighet annars förutsätter atl premien betalas senasi vid försäkringstidens början. Då börjar försäkringstiden inte förrän klockan noll dagen efler den dag då premien betalades.

I förhällande till såväl 11 S FAL som AB 011 innebär förslaget förändringar. Det kan vara praktiskt att lagen lar hänsyn till alt begynnelse­dagen för försäkringen inte har överenskommits. Någon regel för detta fall finns inte i AB. Begynnelsetidpunkten på avtalad begynnelsedag regleras i allmänhet av AB OII, vars principer i vissa avseenden är fördelaktigare för försäkringstagaren än 7 § KFL, I AB sägs nämligen att försäkringstiden räknas från klockan noll begynnelsedagen men att-om försäkringen tecknas på begynnelsedagen - den gäller först från den tidpunkt då avtalet ingås. Som FRK framhällerönskar försäkringstagaren i de fiesta fall att försäkringen skall böria gälla omedelbart och avtal träffas därom. Det är sällsynt att lidpunkten varken är avtalad eller framgår av omständigheterna. Men om sä ändå skulle vara fallet kan FRK:s regel ställa sig mindre förmånlig än AB:s om skada inträffar samma dag som försäkringstagaren meddelar försäkringsgivaren att han vill ha försäkring. Förändringen får dock bedömas ha endasl marginell betydelse.

En annan nyhet i 7 S KFL är att försäkringstagarens meddelande atl han vill ha försäkring skall uigöra utgångspunkten för beräkningen av försäk­ringstiden. Vid förfarande med skriftlig ansökan om försäkring, som kan bli mera frekvent än hittills med hänsyn till 5 och II SS KFL, kommer regelmässigt en kortare eller längre tid att förflyta mellan ansökningen och accepten. Det kommer först i efterhand att kunna konstateras om försäk­ringsgivaren stått ansvar eller inte eftersom detta beror på den ståndpunkt han tar till ansökningen. De nackdelar som ligger häri elimineras genom att försäkringsgivaren i accepten meddelar att försäkringen inte skall gälla från den tidpunkt som anges i 7 S, men delta innebär då en viss försämring för försäkringstagaren i förhållande lill den ordning FRK tänkt sig.

Bestämmelserna i 8 S om ansvarstiden innebär vissa belydelsefulla avvikelser från nuvarande regler i 11 S FAL och AB 012, Försäkringslid och ansvarstid skall i princip följas åt, vilket inte alltid är fallet nu. De förändringar som beslämmelsen för med sig gäller framför allt försäkringsgivarens ansvar vid dröjsmål med premiebetalningen, och paragrafen kommenteras därför nedan i anslutning till premiebetalningsreglerna i 13-18 §S

Prop. 1979/80:9

133

Uppsägning och förnyelse av försäkring (avsnitten 6.5.4,6.5.5,8,1,9,8,1,10, 8,1.11 och 8.1.12)

Kommitténs tanke är att försäkringstagaren skall ha rätl inte bara till försäkringen ulan även lill föriängning när den första försäkringstiden har gått lill ända. Därför skall försäkringsgivaren inte kunna motsätta sig förnyelse av avtalet annat än om särskilda skäl föreligger. För förlida uppsägning frän försäkringsgivarens sida vill FRK uppställa kravet att synneriiga skäl föreligger. Kommitténs ståndpunkt kommer alltså till uttryck ocksä i uppsägningsreglerna.

Försäkringstagaren själv har enligt förslaget friare händer att säga upp försäkringen såväl under försäkringstiden som när försäkringstiden har gått ut. En nyhet som FRK vill införa är att försäkringstagaren skall vara skyldig alt säga upp försäkringen om han inte vill att den skall förnyas, I denna del kompletteras beslämmelserna med vad som föreslås i 13-17 SS om premie­betalning och 8 S om ansvarstid.

Såvitt gäWer försäkringsgivarens rätt till uppsägning (10 och 11 S§) synes förslaget inte medföra större förändringar i förhållande till de principer som tillämpas i dag. De föreslagna bestämmelserna kan i allt väsentligt tillstyrkas. För personförsäkring med läng avtalstid kan paragrafen dock inte accepte­ras.

Försäkringstagarens skyldighet att säga upp försäkring som annars skulle förnyas (9 S 1 st,) kommer, som också FRK är medveten om, att bli en föreskrift som i de allra flesta fall inte iakttas. Man kan ifrågasätta om en lag av detta slag bör innehålla bestämmelser som inie är avsedda att respekteras av ena sidan i partsförhållandet. Den effekt som ändå kan uppnås, nämligen att en mindre del av de försäkringstagare som vill att deras avtal med vissl bolag skall upphöra verkligen kommer in med uppsägning till bolaget, äremellertid välkommen som en viss avlastning i försäkringsgivarens hantering av avtal där premien inte betalas. Det kan noteras att FRK inte tänker sig nägon form av påföljd förde försäkringstagare som inte iakttar uppsägningsskyldigheien faslän de inte vill fortsätta med försäkringen, och därigenom upprätthåller försäkringsskyddet trots alt de inte betalar motsvarande premie. Frågorna om utnyttjande av försäkringsskyddet ulan premie berör riksförbundet närmare nedan i anslutning lill premiebetalningsreglerna (jfr också avsnittet "Riskge­menskap och skydd vid skada" ovan).

Enligt 9 S 2 sl. föreligger uppsägningsrätt för försäkringstagaren om försäkringsbehovet faller bort eller annan liknande omständighet inträffar under försäkringstiden. Bestämmelsen innebär inte någon nyhet för försäk­ringsgivarna, som redan tillåter uppsägning i de situationer som FRK åsyftar med bestämmelsen. För tydlighetens skull vill riksförbundet framhålla atl uppsägningsrätt med motsvarande premiebefrielse inte kan föreligga om det försäkrade objektet förstörs genom händelse som försäkringen avser. Om ett försäkrat hus brinner upp under försäkringstiden kan försäkringstagaren sälunda inte räkna med att fö tillbaka premie svarande mot återstoden av försäkringstiden, efiersom hela premien skall täcka den risk som har förverkligats genom branden,

1 11 S 2 st, vill FRK införa en särskild tidsfrist för uppsägning vid försäkringstidens slut. Bestämmelsen för praktisk betydelse framför allt vid ändring av försäkringsvillkor för förnyad försäkring. Bl. a, med hänsyn till aU premieändring är villkorsändring enligt KFL:s terminologi måsle uppsägning äga rum med ganska stor frekvens under en försäkrings löptid, 11 S 2 sl.

Prop. 1979/80:9

134

innebär att uppsägningen måste ske senast 14 dagar före försäkringstidens slut. Försäkringstagaren måsle ha rådrum för de överväganden som föranleds av de ändrade villkoren, t, ex, om han skall byta försäkringsgivare. Tids-frislen är absolut, dvs, vid försening förskjuts inte förfallodagen som vid försenad premieavisering (14 S 2 st.).

Om bolaget normalt skickar ul premieavin ca en månad före förfallodagen (jfr 14 S 2 st,) men något tekniskt missöde försenar utsändandet finns det med den föreslagna regeln ändå möjligheten att försäkringstagaren för sin avi i så god tid att han för behövligt rådrum när det gäller förestående villkorsändring innan den ordinarie förfallodagen. Försäkringsbolagens erfarenheier från datahanteringen av aviseringarna visar emellertid att längre fördröjningar än FRK räknat med kan förekomma. Del finns därför den risken med syslemet att vissa delar av ett försäkringskollektiv kan fö del av villkorsändringen först kortare tid före ordinarie förfallodagen än de uppställda 14 dagarna, eller att aviseringen t, o, m. kommer efter förfallodagen.

Resultatet kan bli alt försäkringsgivaren belräffande den delen av kollek­tivet för tillämpa de lidigare villkoren. Delta kan t. ex. innebära lägre premie för dessa försäkringstagare än vad de andra delarna av kollektivet för betala. Från rättvisesynpunkt är detta slötande. En annan sida av saken är att försäkringsgivaren föriorar delar av sina premieinkomster eftersom han bara kan ta ut "gammal premie" av den grupp försäkringstagare som inte fött sina avier före 14-dagarsfristen. Det kan röra sig om väsentliga belopp.

Det är inte tänkt att förseningar av del berörda slaget skall medföra rält till uppsägning enligt 10 § KFL. Sådan rätt skall bara föreligga i extraordinära fall, som all uppsägningarna för villkorsändring förhindrats av force majeure, exempelvis strejk eller annan arbetskonflikt (s. 205).

På den nu berörda punkten bör förslaget alltså justeras. Riksförbundei förordar den lösningen att 11 S 2 st. för utgå. Resultatet blir visseriigen alt försäkringstagaren, om förseningar inträffar i aviseringsrutinerna, kan fö kännedom om villkorsändring -1, ex. premiehöjning - först efter det att den ordinarie förfallodagen har inträffat. Men detta är innebörden av det system som försäkringsbolagen tillämpar i dag, utan att principiella invändningar har anförts. Till försäkringstagarens skydd finns alltid att han, om han har invändningar mol premiehöjning eller andra ändringar i de villkor som försäkringsgivaren erbjuder, kan flytta sin försäkring till annal bolag. Genom bestämmelsen i 14 S 2 sl. har han alltid rådrum för sädan åtgärd eller för förfrågningar o. 1. hos försäkringsgivaren, utan att försäkringsskyddet upphör. Med möjligheten aU säga upp försäkringen eller att reagera mot villkorsändringen genom byte av bolag kan det från principiella synpunkter inte finnas någon invändning mol alt försäkring enligt de nya villkoren för gälla redan från den ordinarie förfallodagen även i sådana situationer där försening med aviseringen har inträffat.

12 § 2 st. innebär att försäkringstagaren genom betalning av fordrad premie antas godkänna försäkring på de nya villkor som försäkringsgivaren har erbjudit. Denna regel är inte lillfredsslällande om premiebetalningen sker via premiekonio. Man kan uppenbarligen inte räkna med någon sådan verkan av betalning via konto. 1 stället måste krävas någon form av formell bekräftelse från försäkringstagarens sida all de nya villkoren accepteras, detta så mycket mer som försäkringstagaren och premiekontohavaren inte behöver vara samma person. Det är dock tveksamt om man bör kräva en formell positiv bekräftelse, eftersom många antagligen inte reagerar på en sådan begäran, med den följden alt deras försäkringsskydd upphör eller i vart fall inte ändras

Prop. 1979/80:9

135

enligt försäkringsgivarens förslag. Del bör i denna situation kunna godtas alt bristande reaktion från försäkringstagaren innebär att de nya villkoren har accepterats av honom. Lagen bör innehålla ett klariäggande på denna punkt.

Premies betalning (6.5.6, 8.1.13, 8.1.14, 8.1.15, 8.1.16, 8.1.17 och 8.1.18) Nuvarande ordning

FAL:s regler om möjliga följder av dröjsmål med betalningen av premie är stränga. Det är tillåtet för försäkringsgivaren aU göra förbehåll om alt han inte skall vara ansvarig om dröjsmål med premiebelalningen äger rum. Detta följer för försia premiens del av 14 S 1 sl. FAL och beträffande senare premie av 2 st i samma paragraf I fråga om första premie för inträdet av ansvarigheten göras beroende av premiens betalning. Dröjer försäkringsta­garen mer än en vecka efter aviseringen med alt belala förnyelsepremie för försäkringsgivaren göra gällande förbehåll om att hans ansvarighet upphör.

Den praktiska innebörden av dessa regler i FAL är att försäkringsgivaren kan avböja en skada som inträffar när försäkringstagaren har kommit i dröjsmål, och detta oberoende av hur kort dröjsmålet är. I sammanfattningen av betänkandet har FRK angett att detta kan fö förödande konsekvenser för försäkringstagaren om olyckan är framme. Förutom att framhålla detta har FRK erinrat om atl påföljderna kan göras gällande utan alt försäkringstagaren upplysts om de risker som är förenade med underiåten premiebetalning. Kommitténs ambition har enligt uttalanden i betänkandet varit att lindra den stränghet som kommer till uttryck i "nu tillämpade villkor". 1 stället vill den föreslå regler som tar hänsyn både till den varaktighet i försäkringsförhål­landena varmed man nu kan räkna och till belalningsvanoma. Kommittén diskuterar sedan vilka metoder man kan tillämpa och finner dels att tiderna inom vilken betalningen skall ske bör preciseras sä att de bättre motsvarar moderna förhållanden och dels att påföljderna av försenad betalning anpassas så att de ger försäkringstagaren ett lämpligl skydd, utan att dock medföra alltför besvärliga och kostsamma rutiner för försäkringsgivarna. I samman­fattningen anges atl de nya regler som FRK därefter kommit fram lill i flera avseenden medför förbättrad trygghet för försäkringstagaren.

Förslaget, jämfört med nuvarande ordning

Del är anmärkningsvärt att FRK i sina överväganden inte redovisar de regler som försäkringsbolagen i dag tillämpar inom konsumentförsäkrings­omrädet och som redan praktiskt sett tillgodoser de trygghetskrav som uppställs. Här som i andra avsnitt i betänkandet undviker kommittén att beröra Allmänna bestämmelser 1976 och göra jämförelser mellan dessa och sina egna förslag. Delta är sä mycket mer förvånande som AB 1976 uppenbariigen fått tjäna som förebild för FRK:s egna lösningar i detta avsniu av förslaget.

Kommittén föreslår sålunda beträffande /ö/s/o premie att den skall betalas inom 14 dagar efter aviseringen (13 S), Enligt AB 012,1 föreligger dröjsmål med premiebelalningen om premien inte betalas inom 14 dagar efter utsändningen av avi. Beträffande förnyelsepremie, som enligt 14 § KFL förfaller till betalning den dag dä den nya försäkringstiden böriar, föreslås att meddelande om premies förfallodag skall avsändas till försäkringstagaren

Prop. 1979/80:9

136

senast en månad före förfallodagen, och att förfallodagen skall förskjutas i motsvarande män om meddelandet avsänds senare. Ocksä enligt AB 012.2 förfaller premien för förnyat avtal pä det nya avtalets begynnelsedag. Vidare gäller att försäkringstagaren skall ha minsl en månad pä sig att betala. Premien behöver nämligen inte betalas tidigare än en månad efter det atl bolaget har skickat ut premieavin. I praktiken har denna regel samma effekt som KFL:s.

De nyheier som KFL:s system innebär i jämförelse med AB 1976 är i huvudsak följande. Försäkringsgivaren för enligt 15 S 1 st. KFL säga upp försäkringen om premien inte betalas i rätt tid. Först 14 dagar därefter upphör försäkringen. Motsvarande regler saknas i AB, som dock i och för sig inte lägger hinder i vägen för annullering av försäkringen när dröjsmål har inträtt. Förnyelse av tidigare avtal sker dock enligt 012.2 om premien betalas inom en månad efter senaste betalningsdag. Försäkringsbolagens praxis är i allmänhet att låla avtalen löpa avsevärd tid efler sista betalningsdagen innan någon annullering sker (Bilaga 8), En till synes väsentlig skillnad mellan KFL och AB föreligger i det att försäkringstagarens skydd genom försäkringen är i kraft till dess att försäkringen upphör efler uppsägning, dvs, 14 dagar som anges i 15 S- Enligt AB suspenderas skyddet om betalning inte har skett på sisla betalningsdagen. Om vid försia premie betalning sker inom 14-dagarsfrislen inträder bolagets ansvar frän försäkringstidens början. Sker betalning efter fristens utgäng men innan uppsägning har skett inträder ansvaret från belalningslillfället (012.1). Om vid förnyelsepremie betalning inte sker i räu tid suspenderas ocksä skyddet till dess att betalning sker, och ansvaret inträder också här från betalningstillföllel. I praktiken är dock skillnaderna på denna punkt ime så stora eftersom försäkringsbolagen regelmässigt låter ansvarel stå kvar viss tid efter det atl dröjsmål har inträtt. Kortare dröjsmål brukar inte inverka pä möjligheterna atl fö skada ersatt. Praxis hos bolagen när det gäller längden på denna frist varierar något (se Bilaga 8).

Bedömning

Med hänsyn till AB:s regler om premiebetalning och till bolagens liberala lillämpning av dessa är de faktiska skillnaderna mellan dagens ordning och den ordning FRK föreslär inte så betydande, I själva verkel kan sägas att den enda egentliga skillnaden ur saklig synpunkt består i atl den slutliga förfallodagen förskjuts något i liden. DeUa kan ju inte i och för sig anses utgöra en fördel från konsumentsynpunkt. Snarare skulle kunna sägas att KFL på säll och vis är något sämre för försäkringstagarna, eftersom den stelhet som präglar förslaget gör att annullation framtvingas tidigare än enligt AB, Vidare kan sägas att det nuvarande systemet som elt huvudsyfte har atl sä länge som möjligt försöka hålla kvar de försäkrade i försäkringssystemet, och att försäkringsgivarna inte formellt tillämpar de till synes stränga föreskrifterna om att skyddet träder ur funktion vid dröjsmål, vilket innebär att ursäktliga och kortare dröjsmål inte föranlederatt försäkringstagaren slälls utan skydd.

Man måste anla att de försäkrade, när det gäller ett så fundamentalt försäkringsskydd som konsumentförsäkringar, i själva verket har ett intresse av atl bibehålla sitl försäkringsskydd så länge de inte har sagt upp försäkringen eller tecknat ny försäkring i annat bolag. Tanken bakom det suspenderade skyddet är au försäkringsgivaren skall fö elt påtrycknings­medel på försäkringstagaren att betala premien, ulan atl för den skull avtalet sätts ur kraft, och aU försäkringstagaren i själva verkel inte önskar att hans

Prop. 1979/80:9

143

relativt lätt tillämpbara regler. Dessa verkar i praktiken alls inte så förödande för konsumenten som kommittén vill ge sken av. Sålunda leder prorata­regeln i konsumentförsäkringar, särskilt då i sakförsäkring, ytteriigt sällan till alt ingen ersättning utgår. Detta inträffar, såvitt angår t. ex. upplysningsplik­ten, endasl i de undantagsfall då försäkring skulle ha vägrats om riktiga upplysningar lämnats.

Pro rata-regelns innebörd och konsekvenser i dagens konsumenlförsäk­ringar bör kanske här något närmare beröras. Regeln bygger på tanken att försäkringsbolagets ansvar när t. ex. oriktig uppgift lämnats i försäkringsan­sökan skall korrigeras så att det blir detsamma som om riktig uppgift hade lämnats. Det vanligaste är i dag, såvin gäller sakförsäkringar för konsumen­ter, att en oriklig uppgift lett till alt kunden inte fött den självrisk eller annan begränsning av skyddet han skulle ha fött om uppgiften varit riktig. I dessa fall blir påföljden av pro rata-regeln -enligt FAL dock endast om vårdslöshet föreligger - alt självrisken eller begränsningen i övrigt tillämpas även pä den vårdslöse kunden. Han blir med andra ord i dessa fall behandlad pä samma sätt som om han lämnat riktiga uppgifter (och på samma sätt som alla andra i kollektivet som lämnat riktiga uppgifter). Ibland har en oriktig uppgifl den verkan atl premien blivit för låg, I dessa fall begränsas skyddet enligt pro rata-regeln i proportion lill den premie som fakiiski eriagts, fortfarande enligt FAL dock endast om den oriktiga uppgiften lämnais vårdslöst. Såvitt angår rimligheten i dessa konsekvenser har sagts att en slarvig uppgiftslämnare inte skall kunna profitera pä sin förseelse. Övriga situationer som ryms inom pro­rata-regeln - och som kan leda till att ersättning hell uteblir - nämligen "avslagsregeln" och "återförsäkringsregeln" blir som nämnts sällan aktuella inom konsumenlförsäkringar. Avslagsrisker förekommer inom personför­säkring men praktiskt taget inte inom sakförsäkring för konsumenter,

I den juridiska debatten hårde resultat pro rata-regeln sälunda ger i fall av intresse för konsumenten ganska allmänt betecknats som rimliga och l.o.m. generösa, I Hellners "Försäkringsrätt" (andra upplagan, 1965) uttalas följande (sid. 206):

"Det förefaller emellertid som om kontrasten skulle vara alltför slor mellan den generösa behandling, som pro rata-regeln ger i de normalfall där ersäUningen nedsättes sä atl den svarar mot premien, och den stränga behandling den ger i fall där försäkringstagaren alls ingen ersättning får. En utjämning kan måhända vara lämplig,"

Kritiken mot pro rata-regelns resultat riktas här endast mot situationer som har liten aktualitet i konsumentförsäkringar.

När det gäller påföljder för överträdelser av säkerhetsföreskrifter bör noteras att FAL:s "allt eller intel"-regel i 51 S väsentligen är san ur kraft i vad gäller konsumentförsäkringar genom AB, som normalt stadgar ett avdrag på ersättningen om högst 20 %.

På sikt kan premierna säkeriigen efter erfarenheten anpassas efter den nya mot de vårdslösa mer toleranta gränsdragningen som kommittén förordar. Om denna också är rimlig mot de "skötsamma" och från samhällets synpunkt på sikt önskvärd av preventiva skäl och med hänsyn till det viktiga kravet på "affordability" i försäkring är ytterst en politisk avvägningsfråga. Riksförbundet instämmer i kommitténs konstaterande att "lagstiftningen måste uppenbariigen lämna utrymme för en rimlig avvägning av försäkrings­skydd och kostnader", och för här hänvisa lill vad ovan sagts under "Riskgemenskap och skydd vid skada" (5,3,2),

Prop. 1979/80:9

144

Prevention och kostnader

Riksförbundet vill endast här understryka vad kommittén framhåller, nämligen atl preventionen inte bara är ett intresse för kolleklivet utan kan "betraktas även som ett samhällsintresse eftersom skador som ersätts genom försäkring ofta drar med sig kostnader för det allmänna och för andra personer än försäkringstagarna" saml aU "hänsyn lill utvecklingen på läng sikt kan motivera atl preventionen uppmärksammas".

Reglernas utformning

Kommittén yttrar att det är "nästan uteslutet att uppställa några exakta, generella regler för den nedsättning av försäkringsersättningen som bör förekomma vid olika överträdelser av biförpliktelser och för förutsättning­arna för sådan nedsättning. Erfarenheten visar alt generella regler tenderar atl bli ofördelaktiga för försäkringstagarna, Schematiseringen sker på en för försäkringstagarna ogynnsam nivå ,,,"

Riksförbundet vill försl ifrågasätta om kommittén haft något reellt underiag för sådana påståenden. Schematiserade regler om nedsättning av försäkringsersäuning finns i dag i AB i vad avser överträdelser av säkerhets­föreskrifter (se närmare nedan). Det har tidigare inte påståtts eller belagts atl dessa nedsättningsregler generellt skulle ligga "på en för försäkringstagarna ogynnsam nivå". Påståendet måste väl för övrigt -om del är riktigt - gälla all schematisering, inte bara i lagtext utan även i villkor. Det hade för försäkringsbolagen varit värdefullt om kommittén - som förutsätter att schematisering skall ske i villkoren - gett nägon anvisning om hur den ser pä den schematiseringsmodell som användes i AB i fråga om säkerhetsföreskrif­ter, Detla hade varit desto intressantare som riksförbundet har svårt atl tänka sig någon väsentligt annorlunda grundmodell för schematisering i villko­ren.

Bortsett härifrån kan konstateras alt kommittén inte velat lämna försäk­ringsgivarna avtalsfrihet (sid. 117) utan föreslår lagtexter som skall vara tvingande och som innebär en rent individuell skälighetsbedömning av varie särskilt fall med hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter. Samtidigt inser kommittén atl kraven på en säker grund för premieberäkning och en snabb och billig skadereglering inte främjas av sådana regler. Man räknar därför som sagt med alt påföljderna och förutsättningarna för deras inträde mer exakt - och tydligen mer schematiserat - skall bestämmas i villkoren. Skulle försäkringstagaren opponera sig mot en nedsättning enligt villkoren och vid domstol göra gällande att nedsättningen inte överensstämmer med lagens tvingande regler, anser kommittén att det är "rimligt att domstolen tar hänsyn till de skäl som ligger bakom den valda tekniken".

Kommitténs grepp på frågan kan vid första påseende synas elegant. Riksförbundet vill dock ifrågasätta om del kan vara hållbart. Förutsättningen härför är att de tvingande lagreglerna verkligen bildar en ram inom vilken försäkringsgivaren kan utnyttja sin avtalsfrihet. Men när dessa föreskriveren individuell skälighetsbedömning flnns inte en sädan ram. Det ligger i sakens natur atl mer preciserade och exakta villkor också måste bli mer generella och schematiserade än lagreglerna - det är ocksä enligt kommittén avsikten med den metod som valts. Men i så fall måste i varje enskilt fall uppkomma frågan om en tillämpning av villkorens schematiserade päföljdsregler i /i/5/ det fallet ger elt resultat som stämmer med lagens tvingande regel. Detta måste gälla alldeles oberoende av om villkorens regler generellt sett utformats med all

Prop. 1979/80:9

137

försäkringsskydd skall upphöra. Snarare fär han antas ha ett påtagligt intresse att ha försäkringen kvar så länge försäkringsbehovet finns kvar oförändrat. Från bolagens synpunkt är givetvis det väsentliga alt premierna till slut betalas in, inte alt skador som inträffar under dröjsmålsliden inte ersätts. Att sä är fallel har även med tydlighet framgått av bolagens praxis, enligt vilken t. o. m. betydande dröjsmål med betalningen kan accepteras om rimliga skäl kan anföras för dröjsmålet.

Del är givet all andra system föran behålla försäkringstagarna i kolleklivet kan övervägas, varvid det ju inte behöver vara någon väsentlig punkt att ersätlningsrätten faller bort vid dröjsmål. Om försäkringsgivarna kan fö rimliga garantier för atl premien till slut kommer alt betalas om försäkrings­behov fortfarande föreligger, skulle i princip inget hinder finnas för atl ge premiekredit under betydande tid.

Riksförbundei har mot den nu angivna bakgrunden ingen anledning att motsätta sig den modifiering av premiebetalningsreglerna som KFL-förslaget innebär. Det kan emellertid ifrågasättas om det är lämpligt alt i lag fixera kravrutiner och frister beträffande premierna. En reglering som den nuva­rande har betydligt större flexibilitet och kan lätt anpassas efler de erfaren­heter som man successivt vinner och lill de anspråk på reglernas utformning som kan ställas från konsumenthäll. Man skulle även i så fall kunna förhindra den inte önskade effekten som KFL innebär, nämligen att också försäkrings­tagare med kvarvarande försäkringsbehov genom förslagets stelhet stöts ut ur kollektivet och sålunda står ulan försäkring för belydande ekonomiska intressen när skada inträffar. Om KFL inte genomförs är riksförbundet sålunda berett atl medverka till att AB i denna del justeras så atl det även formellt blir mera fördelaktigt för försäkringslagarna.

Del bör även framhållas att ur formell synpunkl inte enbart fördelar är förknippade med KFL:s system i jämförelse med AB:s. Vissa klara nackdelar för försäkringstagaren följer också av KFL-reglerna. En strikt lillämpning av tidsfristerna i 13-15 SS leder till alt en försumlig försäkringstagare föriorar sitt avtal och därmed försäkringsskyddet inom en förhållandevis kort tidrymd, belräffande nytt avtal högsl 30 ä 40 dagar (högst ca 6 veckor) och beträffande förnyat avtal 46 ä 55 dagar (högst ca 8 veckor) räknat frän aviseringstidpunk-ten.

Dagens system innebär i allmänhet betydligt längre frister, utan att avtalel bringas att upphöra frän bolagets s\da(Bilaga8). Även om försäkringsskyddet med nuvarande ordning kan vara suspenderat under viss del av betalnings­fristen är del dock en fördel för försäkringstagaren att inte bli av med avtalel sä relativt snabbt som KFL:s regler innebär, särskilt som skador även under denna tid kunnat ersättas om rimliga skäl för dröjsmålet kunnal anföras. Med den föreslagna ordningen kan försäkringstagaren ofrivilligt ställas utan försäkring t. ex. i samband med tillfällig brist på likvida medel. Del ligger i såväl försäkringsgivarnas som försäkringslagarnas intresse att främja stabi­litet i försäkringsförhållandet och undvika situationer där försäkringstagaren måste vidta åtgärder för att fö till stånd nytt försäkringsavtal. För försäk­ringsgivarna uppkommer kostnader när etl nytt avlal skall läggas upp.

Inte heller den psykologiska sidan av saken bör förbises. Nu får den som missar förfallodagen en eller ett par påminnelser från försäkringsgivaren. Det mäste upplevas som en betydligt br>'skare reaktion från försäkringsgivaren all fö den uppsägning som i KFL-systemet träder i stället för första påminnelsen.

De nu påtalade nackdelarna med förslagel skulle inte vara sä framträdande om lidsfristerna kunde tillämpas mera elastiskt. Del borde vara möjligt aU

Prop. 1979/80:9

138

låta avtalet vara i kraft längre tid efter förfallodagen, om det skulle visa sig vara den lämpligaste lösningen för att ge försäkringstagaren ett kontinuerligt skydd, I förslaget hindras detla av den speciella iremänaderspreskriptionen i 29 S 2 st,, vars främsta funktion är alt skydda försäkringstagaren mot en försäkring som han inte önskar behålla men som försäkringsgivaren inte säger upp. Kommittén har pä denna punkt överdrivit försäkringstagarens skyddsbehov, särskill med tanke pä den uppsägningsmöjlighet som försäk­ringstagaren själv har. Skyddsbehovet kan snarare anses vara det motsatta, nämligen att försäkringstagaren bibehålls vid försäkringen under tillräckligt läng lid trots alt han missal premiebelalningen. Mot denna bakgrund ifrågasätter riksförbundet om inte preskriptionstiden borde föriängas till förslagsvis sex mänader frän premiens förfallodag.

Betalning när avtalet upphört

FRK har föreslagit att premie som betalas efler det alt försäkringen har upphört skall anses innebära att försäkringstagaren begär ny försäkring (15 S 2 st.). Någon tidsgräns finns inte. Även en premie som kommer in försl flera månader efter det atl försäkringen har upphört är således alt betrakta som begäran om ny försäkring, AB har här den ordningen atl det gamla avtalet förnyas vid betalning inom en månad från förfallodagen. Erfarenheten visar att de fiesta försumliga för.säkringstagare betalar sin premie inom den tiden. Under alla omständigheter bör KFL-regeln förses med lämplig lidsgräns. Men riksförbundet ifrågasätter om inte 15 S 2 sl. i stället bör utgå. Bestäm­melsen har nämligen vissa anmärkningsvärda effekter som FRK inte beaktat. Den inbetalade premien måste, om den över huvud laget kan identifieras, i första hand avräknas på för.säkringsgivarens krav gällande lidigare avlal, fram till den tidpunkt då uppsägningen trätt i kraft. Då räcker det inbetalade premiebeloppet med säkerhet inte till en ny avtalsperiod, utan omräkning för kortare tidrymd får ske. Om försäkringsgivaren inte gör sådan avräkning måste det ändå många gånger vara ovisst om beloppet räcker till den nya premien, som ju kan ha höjts under mellantiden.

Den "eviga" äterupplivningsrätteninrymmerspeciella problem för person­försäkringens del. Detta beror särskilt på den förnyade hälsoprövning som mäste ske innan avtalet kan återupplivas. Kravet på hälsoprövning karaktä­riserar samtliga de personförsäkringsformer som enligt riksförbundets mening bör utmönstras frän lagens tillämpningsområde Ofr s. 43), Andra meningen i 15 S 2 st, ger i och för sig försäkringsgivaren möjlighet att förhindra all ålerupplivning sker, Pä grund av svårigheten au identifiera betalningen kommer denna möjlighet inte alltid alt kunna utnyttjas, i vart fall om betalningen sker avsevärd Ud efler förfallodagen. Från den synpunkten borde krävas att betalningen sker inom viss kortare tid efter förfallodagen, förslagsvis tre månader, och att det därvid framgår vilken försäkring som avses.

Tilläggspremie

I 16 S föreslär kommittén vissa regler om betalning av premieförhöjning och annan tilläggspremie. Bestämmelserna överensstämmer i viss utsträck­ning med vad som redan tillämpas. Riksförbundet har dock vissa synpunkter pä förslaget i denna del.

Begreppet "lilläggspremie" används av kommittén i en någol snävare bemärkelse än som hittills har varit brukligt. Man använder i AB   012,4 detta

Prop. 1979/80:9

139

begrepp närdet gäller såväl betalning för nyll försäkringsmoment, med vilket löpande försäkring utvidgas, som betalning vid fareökning under pågående försäkringstid, t, ex. längre körsträcka vid moiorfordonsförsäkring. I sak innebär KFL:s bestämmelser inte nägon nyhet, men riksförbundet anser det rimligt aU hittillsvarande bruk av benämningen "tilläggspremie" får fortsät­ta. Avgörande bör vara hur försäkringstagaren uppfattar situationen, och han gör säkert ingen sådan skillnad som kommittén har gjort.

Om betalning av tilläggspremien inte sker i rätt tid för försäkringsgivaren enligt den föreslagna regeln räkna om försäkringstiden för den ändrade försäkringen med hänsyn till den premie som har eriagts. Kommittén har här förbisett den situationen att den ursprungliga premien redan kan vara "förbrukad" med hänsyn till försäkringens ändrade innehåll. Någon försäk­ringslid återstår då inte i och för sig, men försäkringsgivaren för likväl ulan premie stå ansvar lill dess atl uppsägning har vunnit laga kraft. En justering av förslagel måste därför ske pä denna punkt.

Beträffande olika former av personförsäkring passar reglerna i 16 S inte så väl. Del gäller i försia hand försäkringar med långa avtal. Någon förkortning av försäkringsliden bör inte ske om lilläggspremie inte betalas. Det är i stället tiden fram lill näsla förfallodag som skall förkortas om den inbetalade premien inte räcker till. I fråga om försäkringar av nu angivet slag bör man över huvud laget inte göra förändringar när det gäller försäkringsliden, utan endasl beträffande premiebetalningslidpunkten.

Sjukdom m. m. som betalningshinder

117 S föreslår kommittén en regel som i vissa situationer undantar verkan av uppsägning i samband med dröjsmål med premiebetalningen. Besläm­melsen lar sikte på fall där vissa framträdande fysiska eller ekonomiska hinder mot premiebetalningen har förelegat. I viss utsträckning överensstäm­mer bestämmelsen med praxis som redan lillämpas av försäkringsbolagen. Den kan därför i huvudsak godtas. Såvitt gäller ekonomiska hinder, som kan vara svära att konstatera i efterhand, bör beslämmelsen kompletteras med åläggande för försäkringstagaren att meddela försäkringsgivaren angående den omständighet som gör det omöjligt för honom au betala premien i tid. I denna del vill riksförbundet alltså hänvisa till vad ledamoten Richard Schönmeyr har anföri i sin reservaiion (s. 271).

Premieberäkningen då försäkringen upphör i förtid

Regeln i 18 S lämpar sig inte för personförsäkring med läng försäkringslid. I övrigi har riksförbundei inte någon invändning mol förslaget i denna del.

Kostnadsberäkningar m. m.

Att försäkringstagaren bibehålls vid skyddet ända fram till dess att uppsägning trätt i kraft torde, trots dagens liberala praxis när del gäller tillämpningen av AB, medföra en viss kostnadsökning. Man kan förutse att det kommer att finnas försäkringstagare som senarelägger sin betalning av premien, med ränteföriusler och ökade kostnader för påminnelser som följd. Risken att försäkringstagare obehörigen utnyttjar försäkringsskyddet fram lill uppsägningen bör också beaktas. Mol dessa koslnadshöjande faktorer bör emellertid ställas vissa faktorer som kan bli koslnadsbesparande. Framför alll kan dä framhållas att KFL-systemet i och för sig endast kräver två

Prop. 1979/80:9

140

försändelser lill försäkringstagaren, nämligen premieavin och uppsägningen. Det är för närvarande vanligt att bolagen, i vart fall i annan sakförsäkring än motorfordonsförsäkring, skickar tre försändelser; premieavin jämte två påminnelser (se Bilaga 8). Å andra sidan följer därav en ökad utslagning av försäkrade med ökade kostnader för nyteckning.

Riksförbundet har försökt all uppskatta "nettoeffekten" av de nya reglerna närdet gäller inverkan pä försäkringsgivarnas koslnader, mot bakgrund bl. a. av uppgifter som framkommit i enkäten angående aviseringsrutiner m. m. Den gäller i första hand hem-, villahem- och frilidshusförsäkring.

Beräkningarna finns i Bilaga 9. De visar att 15 S KFL sammanlaget skulle resultera i en kostnadsökning motsvarande ca två procent av årspremievo-lymen inom hem-, villahem- och fritidshusförsäkringen. Men AB tillämpas redan med viss liberalitet när det gäller obetald premies inverkan på försäkringsskyddet. Därför bör en viss reducering ske, så atl fördyringen stannar vid ca 1,5 procent av årspremievolymen i de aktuella grenarna (1977: ca en miljard kr), eller ca 15 milj, kr. Kostnadsökningen torde vara densamma i annan motorfordonsförsäkring än trafikförsäkring.

Sanktioner vid slarv m. m.

Riksförbundet har övervägt om de ökade kostnader som KFL i denna del eventuellt för med sig kan påföras den som slarvar med premiebetalningen eller missbrukar systemet genom att skaffa sig "gratis" försäkringsskydd. Olika modeller är länkbara: t. ex, någon form av avgift, eventuellt en nyteckningsavgift, eller en särskild självrisk för den försäkringstagare som befinner sig i dröjsmål. Såväl avgift som särskild självrisk har emellertid avsevärda nackdelar säväl från principiella som praktiska synpunkler, och någon ståndpunkt i frågan vill riksförbundet inte redovisa utan närmare utredning.

Lagförslagets inverkan på premiekontona

I sin strävan atl lämna försäkringstagarna en så god service som möjligt har flera försäkringsbolag sedan några är tillbaka inrättat kundkonton varigenom bl. a. premiebetalning kan ske.

Kontoavialen kan vara utformade på något olika sätt men det vanligaste systemet är följande. Mellan försäkringstagaren/konlokunden och försäk­ringsgivaren ingås ett avtal i vilket anges vilka avtal om försäkring samt i förekommande fall livlån och självrisklån för vilka betalning skall ske genom kontot. Så länge kontoavtalet gäller skall betalning av premier och i förekommande fall räntor ske månadsvis i stället för helårsvis. Av de enligt huvudavtalen helärsvis i förskott förfallande premierna förfaller en tolftedel till betalning vid varje månadsskifte jämte tillägg för kontoavgift. Betalning till kontot skall ske genom överföring av medel från kontohavarens bankkonto eller postgirokonto. Försäkringsbolaget aviserar varje månad bank eller postgiro, som verkställer gireringen enligt av kontohavaren lämnat generelll uppdrag, s. k. automatisk betalning. 1 slutet av varje månad erhåller kontohavaren från försäkringsbolaget en kontoförteckning med en samman­ställning över försäkringarna som omfattas av kontot och med uppgift om aktuellt månadsbelopp. Detla skall finnas tillgängligt på kontohavarens konto vid det datum som anges pä kontoförteckningen.  Automatisk

Prop. 1979/80:9

141

överföring av betalning äger rum endast om full täckning för det aviserade beloppet finns. Skulle täckning för det aviserade beloppet vid ovan angiven tid inte finnas på anvisat konto upphör kontoavialet atl gälla.

För personförsäkring förfaller den del av helärig premie som belöper på tiden fram till huvudavialets årsförfallodag omedelbart till betalning.

För sakförsäkring upphör bolagels ansvarighet omedelbart. Vad i huvud­avtalen kan finnas angivet om att ansvarigheten inte upphör förrän en vecka efter det bolaget givit påminnelse om förnyelsepremiens förfallodag äger ej tillämpning i fråga om månadspremier som betalas från premiekontot. Ansvarighet enligt huvudavtalets bestämmelser inträder på nytt då försäk­ringstagaren betalar den del av helårig premie som belöper på tiden fram till huvudavialets årsförfallodag, Konloavtal som sälunda upphört kan ånyo sättas i kraft genom att kontohavaren inom viss i avtalet angiven tid betalar del i gällande konloförteckning upptagna mänadsbeloppet på i avtalet angivet säu. Sker delta inträder på nytt bolagets ansvar för berörda försäkringar,

FRK har i betänkandet endast pä några fö punkler beröri premiekontofrä-gan. Av vad där sagts synes dock framgå att kommittén är positiv till att premiekonton skall kunna finnas även enligt det framlagda lagförslagel.

Enligt riksförbundets mening torde lagförslaget inte utgöra någol direkt hinder mot fortsatt existens för premiekonio men på vissa punkter medföra komplikationer och fördyringar.

Utöver vad som sägs ovan under avsnittet om förnyelse av försäkring vill riksförbundei framhålla följande. Enligt lagförslaget upphör ej försäkringsgi­varens ansvarighet för försäkring förrän uppsägning sketl och två veckor därefter förflutit, Detla innebär att så snart försäkringsbolaget erhållit besked om att automatisk betalning av nägon anledning ej ägt rum måste bolaget verkställa uppsägning av samtliga i kontoavialet ingående försäkringsavtal för vilka konsumentförsäkringslagen är tillämplig. Eftersom premiekontoav-talen kommeratt omfatta såväl försäkringar för vilka konsumentförsäkrings­lagen är tillämplig som andra försäkringar kommer rutinerna för premiekonto att kompliceras och sannolikt också medföra ökade kostnader. En förutsätt­ning för att premiekonlosystemet skall kunna fungera även med den föreslagna konsumentförsäkringslagens bestämmelser om premieavisering är att avisering för ske vid varie i premiekontot ingående försäkrings årsförfallodag och då genom exempelvis angivande av att premie skall eriäggas med en tolftedel varie månad genom premiekonto enligt för detla gällande särskill avtal.

Genom att ansvaret, som för närvarande är fallet, ej upphör omedelbart utan kvarstår för samtliga i kontot ingående konsumentförsäkringar till dess tvä veckor frän uppsägningen förflutit innebär detta en större ekonomisk belastning på försäkringsgivaren än som för närvarande är fallet. Detta måste naturiigen i framtiden beakias vid bestämmande av kostnaderna för premie­konto och kostnadsökningarna kan därför komma att ha en hämmande effekt på premiekontosysiemens vidare utveckling. Detta måste enligt riksförbun­dets mening vara negativt från konsumentsynpunkt då det med alll högre premiekostnader för den enskilde konsumenten måste vara av värde att till rimlig kostnad ha möjlighet utjämna utgifterna för sill försäkringsskydd.

Prop. 1979/80:9

142

Nedsättningsreglerna (19-24 §§ KFL)

Nedsättning av försäkringsersättning vid åsidosättande av biförpliktelse

(6,5,7,8.1,19-24)

Biförpliktelser

Del har varit en i och för sig vällovlig ambition hos kommittén alt söka förenkla FAL:s regler och göra dem mer lättöverskådliga för konsumenten. Mer ytligt sett har man lyckats genom att under en paragraf (20 S) sammanföra så skilda företeelser som fareökning, säkerhetsföreskrifter av alla slag, räddningsplikl saml skyldigheter i samband med skadereglering samt genom alt utforma även reglerna om övriga biförpliktelser(upplysnings-plikten vid tecknande av försäkring (S 19) och framkallande av försäkrings­fallet (S 21)) enligt en i huvudsak enheflig grundmodell. Djupare sen är resultatet inte lyckat. Vissa förpliktelser har, som framgår nedan, måst pressas in i ett för dem främmande mönster. Fråga är t. o. m. om resultatet verkligen blir en förenkling för konsumenterna. Påföljdsbestämmelserna har till följd av detta sammanförande måst göras sä allmänna och obestämda att de ger ringa konkret upplysning. Kommittén är medveten om delta men räknar med alt erforderiiga differentieringar och preciseringar skall kunna göras i försäkringsvillkoren med ledning av motiven. Riksförbundet skall nedan återkomma härom och vill i detla sammanhang endast konstatera att för konsumenten ingenting är vunnet från förenklingssynpunkl ens om kommitténs tanke om villkorspreciseringar kan realiseras. Fråga är om inte regelsystemet i stället skulle bli mer snårigt och svårgenomträngligt. Härtill kommer, som nedan skall visas, den rättsosäkerhet och de tvister som blir ofrånkomliga.

Såvitt gäller det materiella innehållet av reglerna om överträdelse av biförpliktelser gäller i dag enligt FAL som princip att påföljder skall inträda om överträdelsen har skett med uppsåt eller åtminstone med vårdslöshet. Påföljderna bestäms enligt objektiva regler (prorala- eller kausalitetsregeln). Förslaget vill ge ett utökat "slarvutrymme" ät försäkringstagaren/försäk-ringshavaren, dels genom att "ringa" oaktsamhet inte skall föranleda några påföljder och dels genom att påföljden skall bestämmas genom en skälighets­bedömning i det enskilda fallet (angående påföljderna se nedan).

1 och för sig finns knappast anledning att opponera mot en särbehandling av ringa i betydelsen av tveksam eller diskutabel vårdslöshet. Så sker redan i dag i praktisk skadehantering. Däremot kan man i hög grad tveka om värdel av att införa begreppet i lagstiftningen. Frågan torde med förtroende även i fortsättningen kunna lämnas till den praktiska skaderegleringen. Vårdslös­hetsbedömningen är i sig subtil nog. 1 fråga om försummelse atl iaktta föreskrifter (20 §) finner även kommittén sig kunna avslå från att införa begreppei ringa vårdslöshet i lagtexten.

Påföljder av åsidosättande

Kommittén föreslär som nämnts en skälighetsbedömning i det enskilda fallet av rimliga påföljder. Bakom detta ligger tanken att "försäkringen bör i rimlig utsträckning ge skydd även mot den egna oaktsamheten" (sid. 100).

Dagens påföljdsregler i FAL har till syfte att skapa en som man då ansåg rättvis avvägning mellan de skötsamma och de slarviga i eu kollekliv; den slarvige för ta konsekvensema av sina försummelser enligt objektiva och

Prop. 1979/80:9

145

hänsyn lill de syften som kan ha redovisais i kommitténs motiv och om de mä ha godkänisav villkorsgranskande myndighet. Kommitténs metod harenligt riksförbundets mening drag av rättslig nybildning av mycket tveksamt slag. Påföljdsreglerna blir i själva verkel en ny typ av generalklausuler, med stöd av vilka de lösningar som kan finnas i villkoren kan åsidosättas i individuella fall. Med de starka inslag av individuella, renl subjektiva moment i reglerna ("graden av vållande","behovet av ersättningen")blirdenna karaktäriydlig. En domstol måste ha skyldighet att tillämpa tvingande lag, även om den kan ha största förståelse för alt lagstiftaren genom "den valda tekniken" försatt försäkringsbolagen i en svår situation.

Uppenbart är att ju mindre av preciseringar man kan våga sig på i villkoren desto mer kommer konsumenterna att vara beroende av de olika skadereg­lerarnas subjektiva syn på en rimlig tillämpning av skälighetsreglerna i lagen. Delta är allvarligt, inte minst därför att majoriteten av försäkringstagarna torde nöja sig med det besked de för av skaderegleraren. Å andra sidan: Ju längre preciseringarna i villkoren gär desto mer ökar osäkerheten om villkoren är hållbara i de individuella fallen. Del kan sålunda konstateras att på del ena eller andra sättet skulle kommitténs förslag resultera i en besvärande rättsosäkerhet för såväl försäkringsbolagen som för konsumen­terna och därmed ökat antal tvister med allt vad detta för med sig av irritation, kostnader och andra olägenheter. Man måste alltså ha fulll klart för sig atl befintliga tvistiösningsorgan - bolagsnämnder. Allmänna reklamations­nämnden och domstolar - kan få en oanad ökning av ärendemängden som följd av osäkerhet om hur reglerna skall tillämpas i individuella fall.

Beträffande reglernas utformning i övrigt vill riksförbundet särskilt betona alt "behovet av ersällning", en formulering som återfinns i såväl 19 och 20 som 21 SS, inte kan fö påverka rätten till ersättning frän enskild försäkrings­givare. Beträffande personförsäkring kan man jämföra med den allmänna försäkringen, där ersätiningsnormerna bygger på generella regler oavsett behov. Riksförbundet hänvisar lill och instämmer i ledamölerna Schönmeyrs och Ernulfs reservation på denna punkt.

19 S

1 fråga om påföljder för förseelser mot upplysningsplikten när försäkring tecknas föreslår kommittén all nedsänning får ske "i den mån del är skäligt med hänsyn lill det verkliga förhållandets betydelse för försäkringsfallet eller omfattningen av skadan, graden av vållande, behovet av ersäuning och omständigheterna i övrigi". Avsikten har varit att genom en sädan skälig­hetsbedömning komma ifrån de "stränga resultat" som tillämpningen av en renodlad pro rata- eller kausalitelsregel enligt kommittén medför.

Riksförbundet har inledningsvis i delta avsnitt pekat pä att resultaten i praktiken ingalunda är så stränga som framgår av kommitténs redogörelse men också framhållit all frågan om det är rimligl atl ge etl ökat "slarvut­rymme" ytterst aren politisk avvägningsfråga. Riksförbundet vill här endast ge några synpunkler på kommitténs utformning av den nya regeln och dess konsekvenser.

Ka usalitetsregeln

Såvitt riksförbundei kan förslå, bygger regeln på kausaliielsprincipen som huvudprincip. Det är förvånande atl finna all kommittén lanserar en ny och för området helt främmande princip ulan ens en närmare moiivering. En

10 RiksdagPn 1979/80. 1 saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

146

sådan hade desto mer varit befogad som den gällande pro rata-regeln som ovan framgått hittills knappast utsatts för kritik i situationer aktuella i konsumenlförsäkringar. Såviii gäller förseelser mot upplysningsplikten har pro rata-regeln, bortsett från sjö- och transportförsäkring, en lång och läst tradition. Det skulle föra för långt att vidare utveckla skälen för detta. Riksförbundet för hänvisa till Hellners ovan nämnda "Försäkringsrätt" (sid. 198-206). Sedan Hellner konstaterat att försäkringstagaren ofta har liten förståelse för pro rata-regeln, uttalar han avslutningsvis: "Del torde dock vara mindre lämpligt att till följd härav modifiera principen; man lär snarare fö hoppas på förbättrad förståelse eller åtminstone på respekt för sakkunska­pen".

Om personförsäkringar skall omfattas av KFL bör särskilt framhållas att kausalitetsprincipen är oförenlig med bl. a. det riskbedömningssyslem som används i svensk personförsäkring. Erfarenheten visar att det ofta är svårt all avgöra vad som föranlett försäkringsfallet eller uppgivna skador. Såväl ifråga om olycksfallsförsäkring som sjukförsäkring föreligger ofta stora svårigheter att fastställa eller utesluta samband mellan lidigare besvär och uppgivna skador. Riskprövningen sker mol bakgrund härav. Som exempel kan nämnas au hjärtbesvär liksom täta sjukskrivningar av varierande orsak oftast föranleder avslag.

Svårigheten att bedöma kausaliteten inom personförsäkring är i sig ett avgörande argument mol au den föreslagna 19 S tillämpas för sagda försäkringsområde. Hithörande problem får inte en riklig belysning av kommitténs exempel om "diabetikern som ögonblickligen dödas som passagerare vid en flygolycka" (sid, 227), En person som är en avslagsrisk skall inte genom oriktiga uppgifter kunna erhålla en försäkring som -beklagliglvis - måste förvägras de konsumenter i samma situation som lämnat riktiga och fullständiga uppgifter,

Riksförbundei kan inte undgå intrycket att del är ambitionen alt förenkla påföljdsreglerna och som ett led häri ge dem samma grundmönster som är motivet till all kausalileisregeln lanserats.

Övrigt

Ambitionen att förenkla lagtexten har även lett till atl dessa brister i pregnans jämfört med FAL, vilket kommittén delvis vill motverka genom motivuttalanden. I motiven särbehandlas sålunda (sid. 226) icke-grov vårdslöshet (som inte heller är "ringa") på så säu alt den anses böra medföra nedsättning endast om "försäkringstagaren hade bort inse att förhållandet var av avsevärd betydelse". Ordet "avsevärd" förekommer endast i motiven, lagtexten har endast orden "av vikt". En gradering av "betydelsen" kan inte grundas på "det verkliga förhållandets betydelse" i paragrafens fortsättning, eftersom detta avser betydelsen för försäkringsfallet och icke det som vid försäkringens tecknande är relevant, nämligen betydelsen för frågan om accept av försäkringen eller för premiesättningen. Av det citerade molivut­talandet synes också följa att kommittén anser alt om oriklig uppgifl lämnas detta kan föranleda påföljd endast om försäkringstagaren insen eller hon inse uppgiftens betydelse. Insikten om uppgiftens betydelse har enligt FAL relevans endast i fråga om förtigande (FAL 7 S). Vid oriktiga uppgifter krävs däremot inte enligt FAL att försäkringstagaren insett uppgiftens betydelse. Då del oftast inte är möjligt för försäkringstagaren, särskill inte i personför­säkring,att avgöraen uppgifts betydelse är en sådan ändringav FAL-om den får anses följa av föreslagen lagtext - inte befogad. Den skulle i de flesta fall

Prop. 1979/80:9

147

utesluta nedsättning vid oriktiga uppgifter som lämnats vårdslöst.

Riksförbundei vill i detta sammanhang erinra om den diskrepans som i vissa fall kan föreligga mellan å ena sidan päföljdsreglerna i 19 S och ä andra sidan de föreslagna nedsättningsreglerna vid underförsäkring. Vid konven­tionell underförsäkring skall pro rata-regeln tillämpas men vid fullvärdesför-säkring, där premien ej bestäms i förhällande till ett direkl angivet försäk­ringsbelopp utan efter upplysningar om egendomens beskaffenhet, skall kausalileisregeln lillämpas. Om vid fullvärdesförsäkring orikliga uppgifter lämnas innebär detta i själva verket en avsiktlig eller ovarsam underförsäk­ring. Det förefaller ologiskt all i dessa analoga situationer tillämpa de olika påföljdsregler som föresläs enligt KFL. Än mer säreget blir det om i fullvärdesfallen full ersättning skall kunna utgå på grund av den föreslagna individuella skälighetsprövningen men däremot, i de kanske ej vårdslösa underförsäkringsfallen, ovillkorlig nedsättning skall bli följden.

Om personförsäkringar skall ingå i KFL måste 19 S även ta sikte på oriktiga uppgifter av den försäkrade när denne är annan än försäkringstagaren.

Riksförbundet flnner för sin del nuvarande regler om förseelser mot upplysningsplikten rimliga och vill avstyrka förslaget. Om en uppmjukning av påföljdsreglerna skall göras anser riksförbundet atl allt talar för ett bibehållande av pro rata-regeln som huvudprincip.

20 S

Såvitt angår överträdelse av föreskrifter av olika slag har som nämnts inledningsvis i detta avsnitt sammanförts ganska artskilda företeelser (fareökning, säkerhetsföreskrifter, räddningsplikl samt föreskrifter i samband med skaderegleringen). Kommittén föreslår här som huvudregel kausalitets-regeln samt -i de fall kausalitet föreligger-skälig nedsättning av ersättningen efter graden ("i den mån") av kausalitet, "graden av vållande, behovet av ersättningen och omständigheterna i övrigi".

Belräffande fareökning hänvisas i sin helhet till vad ovan sagts om upplysningsplikten. FAL lämnar såvitt angår skadeförsäkring även här valfrihet mellan pro rata- och kausalitetsregeln men pro rata-regeln har även här fast hävd vid annan försäkring än sjö- och transport försäkring. Den gäller enligt AB även bålförsäkring. För personförsäkring är kausalitetsregeln hell främmande.

Riksförbundet avstyrker sålunda förslagel. Om en uppmjukning av reglerna skall göras bör i vart fall pro rata-regeln bibehållas som huvudprin­cip.

Såvitt angår överträdelse av säkerhetsföreskrifter är däremot en primärbe­dömning enligt kausalileisregeln lämplig och del överensstämmer med säväl FAL som AB.

I såväl FAL som AB återflnns även elt krav att någon grad av vällande måste föreligga för alt rätlen till ersättning skall kunna påverkas. I villkoren kan alltså - i överensstämmelse med säväl den föreslagna lagtexten som tvingande, gällande rätt - klargöras i vilka fall nedsättning inie för ske. Men atl i villkorstext konkretisera i vilka fall och hur nedsättning får göras synes närmast oöverstigligt. Hänsyn skall tas till bl. a. olika grader av vållande. Kommittén framhåller här (sid. 232): "Allvariigheten i försummelsen kan växla avsevärt beroende pä om det fanns mer eller mindre ursäktande omständigheter". Vidare skall hänsyn las lill "behovet av ersättning". Enligt kommittén är del här främsl "ersättningens betydelse för försäkringstagarens grundläggande sociala situation som skall beakias." Ytteriigare skall vägas in

Prop. 1979/80:9

148

betydelsen av att försäkringshavaren råkar ut för nägon annan sanktion eller inte, den ekonomiska betydelsen för försäkringskollektivel att nedsättning sker saml försäkringsgivarens handlande (t. ex. olika grader av publicitet ål krav på säkerhetsanordning). Härtill kommer atl kommittén naturligt nog endast kunnat ge några strödda exempel på sådant som ryms inom lagtextens "omständigheterna i övrigi". Atl fånga in alla dessa hänsyn i en preciserad och samtidigt hållbar villkorstext är en svår, kanske omöjlig, uppgift.

Vid utformningen av AB, då man ville mildra påföljderna enligi FAL S 51 vid broll mol säkerhetsföreskrifter och därvid även ge möjlighel beakia den försäkrades individuella behov av ersättning vid skada, stannade man för att Stipulera ett normalavdrag om 20%, dock lägst 1000 kronor Ett vissl utrymme för en skälighetsprövning ville man dock lämna. Delta avdrag kan sålunda minskas "om synnerliga skäl kan anses föreligga med hänsyn till försummelsens art eller andra omständigheter". Denna bestämmelse fyller höga krav på hanlerlighet och rimlighet -särskill som den i AB förenas med möjlighel all avtala om siörre avdrag om riskens art och den ekonomiska betydelsen för försäkringskollektivet kräver det (så i dag vid stöld och skadegörelse i bostad).

En sädan grundmodell - detaljerna kan diskuteras - har den slora fördelen att den direkt reglerar den stora mängden av normalfall och reserverar behovet av en skälighetsbedömning till de udda fallen. Som ovan sagts, är det heller inte belagt att AB:s regler skulle ligga "pä en för försäkringstagarna ogynnsam nivå". Enligt riksförbundets mening är det dock uppenbart atl en sädan uiformning av villkoren inte går att förena med den föreslagna lagtexten.

Riksförbundet befarar alltså att det system kommittén tänkt sig - ett samspel mellan en individuell skälighelsregel i lag och hanteriiga men preciserade försäkringsvillkor - inte kan realiseras och i vart fall inte kan fungera tillfredsställande. Del framlagda förslaget avstyrks därför. Å andra sidan är del olillfredsställande att FAL:s regler kvarstår oförändrade, då de inte återspeglar del faktiska rättsläget annal än vad avser speciella risker, t. ex. inbrottsrisken (stöld och skadegörelse i bostad).

I sak förordar riksförbundet AB:s grundmodell, som ger såväl läu tillämpliga regler för normalfallen som önskvärd flexibilitet. Om man tvekar atl införa på detla säu schabloniserade regler i lagtext och om man fasthåller all reglerna skall vara tvingande är det svårt au ange riktlinjerna för en reform. Möjligen tvingas man då atl nöja sig med all konstatera all FAL:s regler inte lett till någol missbruk och att myndigheternas skälighetsgransk-ning för utgöra tillräcklig garanti mot missbruk i framliden,

20 S omfattar även räddningsplikten som stundom kan aktualiseras även i konsumentförsäkringar, 1 dag gäller - enligt FAL, som här är tvingande, samt AB - att påföljd inte för inträda annat än vid uppsåUigt eller grovt vårdslöst förfarande. Påföljden bestäms efter måttet av den skada som förseelsen medfört för försäkringsbolaget. Dessa regler är enkla och klara och enligt riksförbundets mening rimliga. De kritiseras inte heller av kommittén. Reformen är möjligen endast ett resultat av kommitléns strävan alt "förenkla" reglerna om påföljder vid överträdelser av biförpliktelser. Utan atl någon egentlig reform är avsedd för samma regel i enkelhetens intresse gälla alla överträdelser av föreskrifter med olyckligt resultat. Den försäkringsha­vare som visat vanlig enkel (icke-grov) vårdslöshet för icke som i dag någol absolut skydd. Klarhet och konkret upplysning byts ut mot oklarhet. Detta

Prop. 1979/80:9

149

kan måhända i fräga om räddningsplikten botas genom alt FAL:s regler skrivs in i villkoren i vilket fall reformen inte blir någon reform. Man kan dock inte bortse från atl den föreslagna lagtexten ger en möjlighet även förden som uppsåtligt eller grovt vårdslöst försummat sin räddningsplikt att fö en mindre ersällning än den skada han orsakat härigenom, Detla kan knappast vara en angelägen reform för konsumenterna,

Riksförbundei vill sålunda förorda att FAL:s regler kvarstår oföränd­rade,

I vad avser förpUktelser efter försäkringsfallei gäller i dag atl försummelse att anmäla försäkringsfallei och atl biträda vid utredningen medför påföljd i den mån det varit "till men" för försäkringsbolaget. Häri ligger ett krav på orsakssammanhang samt vårdslöshet i den meningen att underiålenheterna inte får vara ursäktliga genom praktiska hindere. d. Påföljden bestäms i dessa fall genom en utpräglad skälighetsbedömning där "menet" för försäkrings­bolaget utgör riktpunkten. Ingenting i motiven antyder att kommittén här velat göra en reform i sak. Det är alltså möjligt alt till konkret upplysning för konsumenten i villkoren kan inflyta bestämmelser av samma innehåll som FAL:s nuvarande regler. Detta vore onekligen ett något egendomligt resultat av en reform av FAL. Ser man lill lagtexten är det väl dock klart atl "menet" för försäkringsbolaget - vanligen bestående i ökade koslnader för skaderegle­ringen och undantagsvis i inverkan pä skadans omfattning - liksom enligt FAL måsle vara riktpunkten för bedömningen. Vållandet - bortsett från att försummelsen ibland kan vara praktiskt ursäktlig- kan knappast ytteriigare fingraderas. Vad som främst skapar ivekan är vad "behovet av ersättning" medför i enskilda fall. Med kommitténs kaulschukartade påföljdsregler kommer det alltid-även på det relativt okomplicerade område som påföljden för förpliktelser efter försäkringsfall ulgör - kvarstå en osäkerhet om i vad mån preciseringar i villkor är hållbara i enskilda fall med de nya möjligheter till tvister som ligger häri. Riksförbundei avstyrker sålunda förslaget.

21 S

Regler om framkallande av försäkringsfallei har en avsevärt annorlunda karaktär än regler om s. k. biförpliktelser i övrigi. Likheten med ansvarsbegränsningar i mer egentlig mening är här påfallande och det synes åtskilligt konstlat aU här tala om biförpliktelsen aU inte framkalla försäk­ringsfallet på vissl sätl. Del är alls icke givet att dessa regler skall utformas, vilket kommittén gjort, efter samma mönster som reglerna om biförpliktelser i mer egentlig mening.

Vid tillkomsten av AB - då bl, a, de stränga påföljderna av FAL:s regler för överträdelser av säkerhetsföreskrifter väsentligt mildrades i enlighet med en successivt utbildad praxis - övervägdes även reglerna om framkallande av försäkringsfallei. Man fann då att del bästa sättet aU rimligen tillgodose såväl konsumentintresset som samhällsintresset (preventionen) var all i AB kodifiera FAL:s dispositiva regler (18-20 SS)- Pä konsumentförsäkringsom­rädet i dag har alltså den som framkallat försäkringsfallet vårdslöst - såväl genom "ringa" som "normal" vårdslöshet - fullt skydd, medan vid uppsåt eller grov vårdslöshet inget skydd finnes. Det bör här erinras om atl grov vårdslöshet med den innebörd begreppet fött i försäkrings- och skadestånds-rättslig praxis är en mycket ovanlig rättsfigur (se bl. a. sid 235: "Vanligen består den i ovanlig hänsynslöshet genom lagande av risker för andra och

Prop. 1979/80:9

150

försäkringshavaren själv. Stundom är det fråga om handlande som ligger pä gränsen lill uppsåt".) Det bör också slås fast aU kommitténs framhållande av att det i praktiken förekommer "försäkringsgrenar - särskill sjöförsäkring -med villkor enligt vilka även vårdslöshet som inte är grov medför föriust av rätten till försäkringsersättning" helt saknar relevans för konsumentförsäk­ringsomrädet. Även båtförsäkringen tillämpar AB.

Au som förslaget gör inrymma en möjlighet till viss ersättning även vid fall av uppsåt och grov vårdslöshet kan inte vara en för konsumenterna angelägen reform. Praktiska fall är inte lätta att ens konstruera. Kommittén säger endast att "undanlagsfall kan måhända tänkas". Motiven för reformen synes snarast vara alt skapa likhet med övriga påföljdsregler vid överträdelse av biförplik­telser samt alt göra reglerna tvingande. Det vore olyckligt om sädana motiv fick bli självändamål och fick slå igenom, även om resultatet blir en försämring för alla, inklusive konsumenterna. Så är enligt riksförbundets mening fallet om man jämför med AB.

För det försia för konsumenten inte längre något absolut skydd när han visat normal (icke-grov) vårdslöshet. Det för han endasl vid "ringa" vårdslöshet. Delta är del pris man för betala när man gör reglerna tvingande. (De skulle eljest enligt kommittén träffa även de ansvarsbegränsande villkor av typ "tillböriig aktsamhet" som är viktiga för aU kunna ge rimligt skydd främsl vid stöld av egendom som medföres på resa samt i försäkringar av allrisktyp.)

För det andra för man, i stället för dagens klara och i tillämpningen relativt komplikaiionsfria päföljdsregler, genom regeln om individuell skälighetsbe­dömning av samtliga fall en suddighel och rättsosäkerhet som inbjuder till tvister och komplikationer i skaderegleringen, till nackdel för alla.

En särfråga av betydelse är följande. Enligt 21 S andra punklen kan försäkringsersättning sättas ned om försäkringsfall har framkallats genom oaktsamhet som ej är ringa. Delta gäller emellertid inte om försäkringen avser skadeståndsskyldighel.

Ansvarsförsäkringen skall alltså utan möjlighel lill reduktion täcka även skador som vållats genom grov vårdslöshet. Detta innebären omsvängning i förhällande till vad som nu gäller. Enligt AB 041 skyddas nämligen inte den försäkrade vid skada eller föriust som han orsakat genom grov vårdslöshet. För vissa bolag innebar denna bestämmelse en ändring när AB bökade tillämpas. Dessa bolag hade ersatt ansvarsskador även vid grov vårdslös­het.

Det är en inte hell betydelselös principiell fråga om ansvarsförsäkringen skall fungera eller inte vid grov vårdslöshet. FRK:s motiveringar i denna del är inte övertygande. Man säger att "den omständigheten att någon har lidit skada genom särskilt svår vårdslöshet från den skadeslåndsskyldiges sida bör inte föranleda, atl han går miste om skadeståndet ur ansvarsförsäkringen" (s. 237 st, 2), Kommittén ser alltså problemet väsentligen från den skadelidandes synvinkel. Den menar alt man inte bör utsätta den skadelidande för risken "att om han skulle lyckas alltför väl i att styrka graden av vällande hos den skadeståndsskyldige, detta medför att han går miste om möjligheten att erhålla skadestånd ur den skadeståndsskyldiges ansvarsförsäkring". Det kan förvisso vara ett intresse att göra ansvarsförsäkringen så effektiv som möjligt för den skadelidande. Men man måste häremot väga intresset att hålla tillbaka mera kvalificerade skadehandlingar genom alt lämna dem utan försäkringstäckning. Tanken bakom AB:s bestämmelse är att man inte skall kunna uppsåtligen eller grovt värdslöst vålla skada i medvetande om alt den skadelidande för ersättning från försäkringen.

Prop. 1979/80:9

151

Den skadelidandes inlresse för alltså med den lösning som valts i AB träda tillbaka till förmån för den preventiva effekten av undantaget. Detla är även FRK.s ståndpunkt såvitt gäller uppsåtsskadorna, och man har svårt att se varför inte prevenlionsintressel skall fö väga över också när del gäller skador vållade genom grov vårdslöshet, som ligger uppsåtet mycket nära. FRK;s argument att den skadelidande inte bör hamna i sämre position ju bättre han lyckas visa graden av vållande kan vändas också mol FRK:s uppfattning au uppsåtsskadorna bör undantas. Lyckas den skadelidande så väl i sin bevisföring att del t. o. m. blir klariagt aU skadevåUaren haft uppsåt blir ju skadan inte ersatt av försäkringen.

Den rimligaste lösningen är mot denna bakgrund att även grov vårdslöshet undantas från ansvarsförsäkringen. En mellanlösning som riksförbundet i vart fall vill påyrka är att grov vårdslöshet, som beträffande andra i KFL avsedda försäkringsformer, skall kunna leda till alt ersättningen sätts ned i skälig omfattning.

Riksförbundet vill av dessa skäl förorda att FAL:s dispositiva regler, som i stort upplagils i AB och därmed i dag faktiskt gäller pä konsumentförsäk­ringsomrädet, i sin helhet bibehålles. Nackdelarna med den föreslagna reformen är övervägande. Om reglerna prompt mäste göras tvingande, vilket inte gärna kan vara påträngande angeläget, bör finnas möjligheter att klargöra all de inte avser alt träffa de ansvarsbegränsande villkor som nämnts ovan och som i vissa fall är nödvändiga.

Om förslaget genomföres och om reglerna skall gälla även personförsäkring är det i vart fall nödvändigl all "försäkringstagare" nämns i lagtexten vid sidan om "försäkringshavare" och "försäkrad". Personförsäkring kan tecknas med annan person som försäkrad och i dessa fall är det försäkrings­tagarens handlande som blir relevant,

22       S

Här hänvisas till vad nedan sägs i avsnittet "Identifikation" (6.5.8).

23       S

För personförsäkring måste enligt riksförbundet i princip avtalet och därmed ersättningen kunna korrigeras om psykiskt sjuk person lämnat oriktiga eller ofullständiga uppgifter beträffande sin hälsa. Avsikten med stadgandet synes vara all förhindra detta, vilket inte riksförbundet kan acceptera.

20-22 SS om nedsättning vid försummelse all iaktta försäkringsvillkoren, framkallande av försäkringsfallet m. m. skall enligt förslagel inte lillämpas om den som handlandet läggs till \asl är under 10 år. Om t, ex, en 9-äring med något som kan jämställas med uppsåt vållar skada kan skadan utan hinderav 21 S läckas av ansvarsförsäkringen (s, 241 sl, 1 och 2),

När det gäller skada vållad av barn i åldern 10-12 är och något däröver tänker sig FRK all ersättning ur ansvarsförsäkringen inte alllid skall ulgå för skada även om den orsakas uppsåtligen. Här skall man i stället göra en skönsmässig prövning, Detla sker genom att man i dessa fall kan finna särskilda skäl för att ersättning skall utgå. Om sädana skäl föreligger kan ju enligt 21 S försia punkten även uppsåtligt framkallade försäkringsfall ersättas (s, 235).

Motivet bakom denna möjlighet till särbehandling av handlingarav barn som är något över 10 är gamla framgår av anmärkningarna lill 23 S (s, 241 st, 3), FRK har inhämtat från barnpsykologisk sakkunskap aU barn under 10 är

Prop. 1979/80:9

152

genomsnittligt inte kan anlas ha nätt tillräcklig mognad. För åldersgruppen 10-12 år är däremot mognaden växlande, enligt vad FRK fön sig berättat. Åldersgränsen enligt den tvingande regeln i 23 S bör därför sättas vid 10 är. Om något äldre barn inte har nått erforderlig mognad finns möjlighel alt låta ersättning utgå enligt 21 S ("särskilda skäl"). Efter att ha gett denna anvisning tillägger FRK att de situationer där en sådan bedömning kan bli aktuell inte torde vara så talrika atl de leder till praktiska olägenheter vid skaderegle­ringen.

Invändningar från såväl formella som materiella synpunkter kan enligt riksförbundet riktas mot de nu beskrivna reglerna. Den juridiska konstruk­tionen mäste till en bönan anses ganska invecklad. Reglerna för barn som inte fyllt 10 år och för dem som ligger i skikten närmast över 10 år borde kunna sammanföras, om man nu skall genomföra kommitténs tankegångar.

Men detta är med hänsyn till det materiella innehållet diskölabelt. Nu har försäkringsbolagen en fixerad åldersgräns vid 10 är. Om skadan har orsakats av den som inte fyllt 10 år gäller ansvarsförsäkringen även vid uppsåtligt vällande. Det undanlag för bl, a. uppsåtsskador som finns i AB 041 blir verksamt endast om skadevåUaren har fyllt 10 är. Vad FRK i realiteten åstadkommer med sin konstruktion är en flytande gräns som ligger någonstans mellan 10 och 13 år. 1 varie särskilt skadefall där barn i detta äldersskikt är inblandat måste naturiigtvis undersökas om det ytterst vaga kriteriet "tillräcklig mognad" är uppfyllt. Det går alltså inte all avfärda de uppenbara svårigheterna vid skaderegleringen med att fallen där en bedöm­ning blir aktuell inte blir så talrika. Dessa undersökningar måste göras för alt man över huvud tagel skall fä begrepp om försäkringen fungerar eller inte, vilket för skadelidande och försäkringsbolag kan medföra ganska mycket olägenheter. Eftersom skadegörelse förekommer i stor omfattning just i skiktet omkring 10-årsåldern är det inte fråga om undantagssituationer.

Den vaga gränsdragningen för olillfredsställande verkningar också in på skadeståndsrättens område. 2 kap. 2 § skadeståndslagen har den innebörden att skada vållad av någon som inte fyllt 18 år skall ersättas fullt ut om den läcks av ansvarsförsäkring. Det kommer i de aktuella äldersskikien att vara tveksamt om skadan täcks fullt ul eller inte alls, beroende på hur prövningen av barnets mognad ulfaller. Även om FRK:s förslag utvidgar de fall där full ersättning ur ansvarsförsäkringen kan utgå skapar den alltså problem vid tillämpningen av skadeståndslagen som hittills inte funnits och som inte uppvägs av den positiva effekten. FRK synes inte ha beaktat denna aspekt.

En lösning som kan övervägas är atl åldersgränsen i 23 S andra punklen ändras från 10 till 12 år.

FRK:s förslag beträffande barns ansvarighet synes även kunna medföra problem när det gäller frågan om överträdelse av säkerhetsföreskrifi. Det lorde vara ganska frekvent atl vid vissa typer av brott mot säkerhetsföreskrift det är barn som gjort sig skyldiga till dessa eller det i varje fall ej kan motbevisas påstående därom. Utöver den identifikationsproblematik vartill riksförbundet återkommer nedan i avsnittet "Identifikation" (6.5.8) till­kommer här också att när försummelsen åvilar barn under tio år bestäm­melsen i 20 § KFL över huvud ej kan tillämpas.

Mot en sådan förändring i förhällande lill vad nu gäller talar inte så mycket bestämmelsen i sig själv som kan synas rimlig utan fastmer den risk för missbruk med därav uppkommande kostnadsökning och minskad motiva­tion att iaktta säkerhetsföreskrifter som kan bli följden.

Prop. 1979/80:9                                                                    153

24 S

En särskild regel föreslås här för orikliga uppgifier som i strid med tro och heder lämnas vid skadereglering. Här är alltså fråga om bevisade och i allmänhet kvalificerade försök - bedrägligt syfte skall visas - att vinna fördelar pä kollektivels bekostnad. Det ligger i sakens nalur att klar sädan bevisning sällan föreligger och att därför påföljder för bedrägeriförsök sällan aktualiseras. Detta är knappast nägon skäl, vilket kommittén anser(sid. 153), "att mycket starkt inskränka denna påföljd". I stället kan hävdas att påföljderna bör ökas när upptäcktsrisken är liten. Och om det i någon utsträckning skulle förhälla sig så att bolagen underiåtit alt göra gällande påföljder även i klara och bevisade fall är detta snarast ett skäl till självrannsakan hos bolagen och inte ett skäl att "myckel starkt" inskränka påföljderna.

Enligt FAL:s dispositiva regel (22 S) kan vid bedrägeriförsök göras "skäligt avdrag" (eller "fullständig befrielse") efler måttet av det "men" bolaget lidit genom försöket. Som kommittén framhåller har bolagen i sina villkor genomgående sådana förbehåll som nämns i FAL 23 S varför påföljdsreglerna i denna paragraf i stället kommer atl lillämpas. Trots förbehållet kan bestämmas "att försäkringsbeloppet eller någon del därav skall gäldas". Man startar sä att säga frän noll och bedömer vilken ersättning som skäligen bör utgå trots bedrägeriförsöket.

Kommittén anseratt påföljden bör "starkt inskränkas! förhållande till vad FAL tillåter". Utgångspunkten skall vara all den brottslige skall ha ersättning för den förlust han faktiskt gjort och därifrån görs den reduktion som omständigheterna motiverar. Den praktiska tillämpningen skulle väl i och för sig kunna bli densamma, antingen man i bedömningen utgår från noll eller frän den faktiska förlusten. Enligt motiven (sid. 242) är dock detta alls Inte kommitténs mening. Man syftar snarast till en lillämpning som i realiteten nära överensstämmer med den dispositiva regeln i 22 S FAL, alltså att reduktionen skulle göras efter en skälighetsuppskattning av det "men" som bolaget lidit. Men inte heller delta skall enligt kommittén vara något "axiom". Reduktionen kan också bli mindre än de kostnader man åsamkat bolaget.

Man ställer sig starkt undrande till denna hänsyn lill de illojala och t, o, m, brottsliga försäkringstagarna. De skulle s, a, s, dubbelt riskfritt kunna försöka skaffa sig exlra fördelar. Risken för upptäckt är liten och om de skulle avslöjas skall de ändå normall fö ersättning för den förlust de faktiskt lidit med någon mindre reduktion. Mänga normalt laglydiga kan när detla blir känt frestas resonera så atl det är enbart dumt att inte göra ett försök, att inte göra vad andra gör. Resonemanget torde inte vara okänt ens med dagens regler.

Förslaget bär tydliga spår av kompromiss mellan ett teoretiskt och etl praktiskt synsätt. Teoretiskt kan sägas alt föriust av försäkringsersättningen vid bedrägeriförsök är ett privaislra ffoch som sådant oacceptabelt. Praktikern inser att samhällets resurser för atl genom straff beivra denna typ av brottslighet är sorgligt otillräckliga och att insal.':erna i slort faktiskt begränsas lill omfattande och organiserad brottslighet. Inom kriminalpolitiken finns av detla och andra skäl en tendens lill "avkriminalisering". Kompromissen mellan synsätten blir att "privatslraffet" inte kan undvaras men atl det skall lindras. Denna sisla slutsats hänger sakligt i luften, dä den inte är underbyggd med ens försök till uppskattning av effekten av "strafflindringen".

Alt hålla försäkringskostnaderna låga är ett vitalt konsumentintresse. Som lidigare i annal sammanhang framhållits är den stigande brolisfrekvensen en

Prop. 1979/80:9

154

bland andra kända orsaker lill atl dessa ökat. Här kommer även försäkrings­bedrägerierna in i bilden. Försäkringsbolagen överväger i dag över hela fältet åtgärder för att minskadeonödigakostnadsbelaslningar som bedrägerier eller försök därtill utgör. Det syns riksförbundet i delta läge vara oklokt att utan försök lill noggranna bedömningar av effekterna trubba av elt i dag tillgängligt preventivt vapen när inte andra praktiskt står lill buds. Detta kan inte vara vare sig ett konsument- eller samhällsintresse.

Riksförbundet vill alltså avstyrka en reform i sak enligt kommitléns intentioner och förordar att sakinnehållet i FAL 23 S bibehålles. Däremot vore del eu avgjort framsteg om denna regel gällde direkl på grund av lagen och inte krävde ett s. k. ansvarsförbehåll i försäkringsvillkoren.

Identifikation (6.5.8, sid. 122)

Inom försäkringsrätten har identifikaiionsproblemel hört lill de mer svårgripbara och reglerna för hur identifikation skall tillämpas har varit ganska flytande. FRK:s förslag lill reglering av ideniiflkationsproblemet synes ej ge någon fastare grund för hur problemet skall behandlas i fortsättningen. I och försig finns ej nägon principiell erinran mol den av FRK framförda huvudregeln att varie ersättningsberättigads rätt bör bedömas självständigt och att han därför endast i undantagsfall bör gå miste om rällen till försäkringsersättning på grund av handlande av nägon annan person. Detta är naturiigtvis den från strikt rättvisesynpunkt mest tillfredsställande ståndpunkten och därför i och för sig önskvärd. Svårigheter i den praktiska tillämpningen kan dock medföra att från rättvisesynpunkt mindre tilltalande men för försäkringstagarkollektivet som helhet bättre regler måsle gälla.

Med den utformning den föreslagna identifikaiionsregeln har fött synes enligt riksförbundets uppfattning problem uppslå när del gäller överträdelse av säkerhetsföreskrifter. Eftersom den ekonomiska gemenskapen läggs till grund för om identifikation skall äga rum eller ej och denna gemenskap samtidigt konstateras ej föreligga t. ex. mellan syskon som sammanbor eller mellan föräldrar och hemmavarande barn kan när det gäller brott mot säkerhetsföreskrift svära bevjsproblem uppstå. Del kan vara ytterst vanskligt atl efteråt utreda vem som brustit i iakttagande av säkerhetsföreskrift och oriktiga uppgifier sålunda leda till att högre ersättning utbetalas än vad som borde ske. Efiersom säkerhetsföreskrifterna har till primär uppgift alt nedbringa antalet skador och därmed också sänka kostnaderna för försäk­ringstagarkollektivet vore det ytterst olyckligt om lagens utformning i denna del skulle minska motivationen för atl iaktta säkerhetsföreskrifter, enär möjligheten att undgå påföljd därför är alltför stor. En konsekvens av den föreslagna utformningen av idenlifikationsbestämmelsen kan därför bli all försäkringsgivarna av kostnadsskäl blir nödsakade begränsa försäkringarnas omfauning inom de områden där säkerhetsföreskrifter ej visar sig ha åsyftad effekt. Detla vore enligt riksförbundets mening en ej önskvärd utveckling. Riksförbundet anser därför all identifikationskravei när det gäller brott mot säkerhetsföreskrifter inte bör utformas annoriunda än vad nu gäller enligt 51 S FAL. Denna ståndpunkt har närmare utvecklats i avsnitt 5.3.2 Riskgemen­skap och skydd vid skada, Etl speciellt problem i fråga om identifikation och brott mot säkerhetsföreskrifter, som sammanhänger med föreslagna regler om barns ansvarighet, har ovan behandlats under S 23,

När det gäller uppsåtligt framkallande av försäkringsfall föreligger enligt riksförbundets mening ej samma invändningar mol den föreslagna lagbe­stämmelsen.

Prop. 1979/80:9

155

Underförsäkring, dubbelförsäkring (25 och 26 §§ KFL) Underförsäkring (6.5.9 och 8.1.25)

Bestämmelser rörande underförsäkring har numera på konsumentförsäk­ringsområdet inverkan främst pä fristående hemförsäkring, hemförsäkring tecknad i kombination med försäkring för villabyggnad samt försäkring för lösegendom i fritidsbostad. Inverkan är av tvä slag. Dels användes försäk­ringsbeloppet för lösegendom som underiag för premieberäkning, dels användes det i samband med skadereglering.

Förde nämnda försäkringsformerna ulgör försäkringsbeloppet och försäk-ringsstäliets geografiska belägenhet i det stora flertalet fall de uppgifter, från vilka premien beräknas. Premien växer med växande försäkringsbelopp enligt skadestatistiskt grundade samband. Tillväxten är inte proporlionell utan långsammare, lill följd av fasta kostnadsdelar. Vid normala belopps-sloriekar medför sålunda en förhöjning av försäkringsbeloppet med 10 % en premieökning av storieksordningen 5-6 %. Icke desto mindre måsle det, som kommittén framhåller, vara en angelägenhet av betydande vikt atl försäk­ringsbeloppet motsvarar värdel av försäkrad egendom. En försäkringstagare som har ett 10 % för lågt försäkringsbelopp kommer ju alt betala en premie som med 5-6 % underskrider den han borde betala. Som nedan framhålles kommer hans försäkringskydd i praktiken inte att reduceras i motsvarande män. Förekomsten av underförsäkring medför alltså att premien ej blir skäligt avvägd mellan försäkringstagare med riktiga försäkringsbelopp och försäk­ringstagare med för låga försäkringsbelopp. Denna konsekvens påpekas av kommittén.

Vid skadereglering torde försäkringsbeloppet för lösegendom i praktiken fungera på följande sätt. Vid mindre skador pä lösegendomen, bl. a. sådana som inte besiktigas, kontrolleras över huvud taget inte försäkringsbeloppet mol den försäkrade lösegendomens värde. Vid större skador på lösegendo­men tillämpas underförsäkringsreglerna dä påtaglig underförsäkring förelig­ger. Vid tolalskador kommer automatiskt underförsäkringsreglerna alt lillämpas eftersom utbetald ersättning inte för översliga försäkringsbelop­pet.

Detta innebär ä ena sidan atl vid en måttlig grad av underförsäkring kommer väsentligen endasl tolalskadorna alt reduceras. Reduktionen i riskkostnad kommer m. a. o. atl avsevärt understiga premiereduktionen. Vid den ovannämnda premiereduktionen om 5-6 % kan riskkostnadens reduk­tion förväntas uppgä lill storieksordningen 1 %. Vid toialskada kommer dock skyddet alltid att vara otillräckligt.

Å andra sidan blir slutsatsen att dagens praxis beträffande skadereglering överensstämmer med vad kommittén vill uppnå med 25 S i förslaget till konsumenlförsäkringslag. All lagfästa denna praxis är dock mindre välbe­tänkt. Det blir svårare att klargöra för försäkringstagarna vilka regler som gäller för bestämning av försäkringsbelopp. Den uppfattningen kan lätt uppstå att det inte är så noga att man har rätt försäkringsbelopp. Det föreligger en uppenbar risk all underförsäkring blir vanligare. Med hänsyn till underförsäkringens konsekvenser frän skälighetssynpunkt och för skyddet vid totalskada förordar riksförbundet att FAL:s beslämmelse i 40 S om underförsäkring vid skadeförsäkring bibehålls. Om den föreslagna nya regeln enligt FRK:s modell införs bör i vart fall formuleringen "i betydande mån" utelämnas ur 25 S KFL.

Prop. 1979/80:9

156

Dubbelförsäkring (8.1.26)

FRK:s uttalanden och förslag i denna del föranleder inte någon erinran frän riksförbundets sida.

Skadereglering m. m. (27-32 §§ KFL) Skadereglering, preskription (6.5.10, 8.1.27 och 8.1.28)

De regler beträffande skadereglering som FRK föreslagit skiljer sig enligt riksförbundets mening ej på någon punkt från vad som redan gäller. Det kan därför ifrågasättas om det föreligger något behov av lagreglering utöver de bestämmelser om ränta på försäkringsersäuning som redan återfinns i räntelagen.

Någon invändning mot innehållet i 27 och 28 S§ KFL föreligger dock inte från riksförbundels sida.

FRK har emellertid under detta avsniti berört en principiellt viktig fråga, nämligen den om försäkringsgivaren skall ha skyldigheler även i förhällande till skadelidande tredje man. FRK har i detta hänseende inskränkt sig till all föreslå att kravet på skyndsam och korrekt skadereglering skall gälla även i förhållande till annan skadelidande än försäkringshavare. Detta torde för dagens försäkringsgivare vara en självklarhet och ett naturiigt led i försäk­ringsbolagens sociala funktion.

Vad som FRK däremol inte kommit in på är frågan om en skadelidande skall ha rätl atl vända sig direkt mot försäkringsgivaren i ansvarsförsäkring, på samma sätt som gäller vid trafikförsäkring. Det är enligt försäkringsbola­gens erfarenheter inte helt sällsynt att en försäkringshavare av olika skäl inte vill utnyttja sin ansvarsförsäkring och därför underiåter att anmäla en skadehändelse. Han kan även vägra försäkringsgivaren att låta reglera en skada. FRK har funnit att ansvarsförsäkringen bör fungera på ett lämpligt säu även i förhållande till de skadelidande. I linje härmed skulle ligga alt skadelidande tredje man för rätl att vända sig direkt mot försäkringsgivaren och inte vara beroende av försäkringshavarens inställning till frågan om försäkringen skall utnyttjas eller inte.

Den nu angivna frågan, som riksförbundei redan väckt i tidigare samman­hang, för sägas vara av väsentligt intresse att närmare penetrera i samband med lagstiftning som syftar till ökat skydd för konsumenterna pä försäk­ringsområdet. Den har för övrigt siörre räckvidd, i del alt skadelidande tredje man rimligen bör ha samma rättsliga ställning vare sig skadevåUaren är konsument eller inte. Detla talar för all utformningen av behövliga regler bör ske inom FAL:s ram och inte genom särskild konsumentförsäkringslagstift-ning.

Preskription (8.1.29)

Med "försäkringshavare" i 29 S KFL torde böra jämställas "annan som må vara berättigad till ersättning". Också 24 och 28 SS har behov av motsvarande komplettering för alt inte fö för snävt omföng.

Prop. 1979/80:9

157

Meddelanden till försäkringstagaren (6.5.11, 8.1.30. 8.1.31)

Förslaget innebär i denna del viss ökad administration för försäkringsbo­lagen, t. ex. genom skyldigheten enligt 30 S 2. st att ange skälen för avslag på ansökan om försäkring. Riksförbundet vill emellertid inte motsätta sig förändringarna i förhållande lill nuvarande ordning.

Under remissarbetet har övervägts om regeln i 31 S 2 st. föranleder alt uppsägning bör sändas i rekommenderat brev. Enligt beslämmelsen i delta stycke föriängs tiden för ikraftträdande av uppsägning om försäkringstagaren gör sannolikt att meddelandet om uppsägningen har blivit försenat eller inte kommit honom till hända. Av motiven lill bestämmelsen framgår att FRK ställer beviskravet på försäkringstagaren tämligen högt. Riksförbundet anser därför inte att det finns anledning vänta sig nägon större frekvens av fall där försäkringstagaren med framgång kan påstå t. ex. atl försändelsen har kommit bort pä posten. Det kan därmed inte vara motiveral att sända uppsägningarna i rekommenderad försändelse, en åtgärd som för hela försäkringsbranschen beräknas dra en åriig kostnad av ca 6 milj. kr.

Villkorskontrollen (7 och 8.3, 283 a § FRL)

Enligt den föreslagna 283 a S FRL skall premie och andra villkor vara skäliga och i övrigi motsvara försäkringstagares och försäkringshavares intresse av en ändamålsenlig försäkring. Bestämmelsen skall utgöra underiag för en fortlöpande granskning frän myndigheternas sida. Granskningen har två ändamål:

1.

Villkor som inte är skäliga skall kunna mönstras ut.

2.

Försäkringarna skall utformas sä atl de tillfredsställer försäkringstaga­rens intresse och behov av ändamålsenligt försäkringsskydd.

Villkorsgranskningen spelar i FRK:s uppläggning en betydelsefull roll som komplement lill KFL:s regler. De bygger på tanken att myndighet måsle kunna kontrollera innehåll och pris pä försäkringsprodukien och att de delar, som ej täcks av lagförslagets tvingande bestämmelser, härigenom regleras och övervakas.

Vilka villkor som övervakningen skall avse är en central fräga i betänkan­det. Vissa villkor kommer atl styras av KFL, andra faller utanför lagen. KFL:s tvingande bestämmelser avser i väsentlig män försäkringstagarnas förplik­telser. De viktiga grupperna av regler i lagen rör tecknande och förnyelse av försäkring, premiebetalning och påföljd vid försenad betalning saml nedsätt­ning av försäkringsersättningen på grund av åsidosättande av biförplik­telse.

Utanför lagen faller framförallt sådana villkor som bestämmer försäkrings­givarens ansvar, särskill den risk som en försäkring skall täcka. Hit hör villkor som beskriver de händelser vid vilka ersättning skall utgå, objekt för försäkringen samt försäkringens utsträckning i lid och rum. Lagen saknar också materiella regler rörande värdering av egendom och ersättningens beräkning i övrigt samt om självrisk. Det är dessa områden som i stället avses bli föremål för kontroll av granskningsmyndigheten.

FRK:s motiv för att ocksä en försäkrings risktäckning bör stå under kontroll är alt bestämningen av de risker som en försäkring bör täcka hör lill de från konsumentsynpunkt allra viktigaste frågorna. Till risktäckningen räknar FRK inte bara de klausuler som direkt avgör den risk som en försäkring skall täcka utan även biförpliktelser. som ofta har ett intimt

Prop. 1979/80:9

158

samband med risktäckningen. Ett konsumentskydd som lämnar riskiäck-ningen utanför del rättsliga skyddet skulle enligt FRK ha allvarliga luckor (s. 102).

En annan viktig punkt i förslaget är att villkorsgranskningen skall omfatta alla försäkringar som tecknas av konsument. 1 denna fråga spelar alltså inte den indelning som gjorts i I S KFL någon roll. Även försäkringar som KFL enligt nämnda bestämmelse inte skall lillämpas pä dras in i den granskning som skall äga rum med stöd av den nya 283 a S FRL. FRK har klart ullalat all KFL:s regler bör vara utgångspunkten även vid granskningen av villkoren för dessa undantagna konsumentförsäkringar. Det bör uppmärksammas att FRK därigenom ger KFL betydelse utanför sitt egentliga tillämpningsom­råde.

Förslagel innebär alltså att alla olika typer av villkor i konsumentförsäk­ringarna, vare sig de vilar pä bestämmelser i KFL eller inte och vare sig de avser riskläckningen eller andra delar av försäkringsavtalet, skall kunna granskas av myndighei.

FRK har inte ansett sig kunna ta ställning till den viktiga frågan vilken myndighei eller vilka myndigheter som skall utöva villkorskontrollen. Denna brist i utredningsunderiaget kan visseriigen i någon mån försvaras av svårigheterna all ta ställning bl. a. i rent organisatoriska frågor. Men den medför att etl preciserat ståndpunktstagande i det aktuella problemkom­plexet inte är möjligt heller för remissinstansernas del. I stället fär bedöm­ningen göras mol bakgrund av de ibland tämligen vaga hänvisningar och uttalanden som FRK gör beträffande kontrollmaskineriet. I fräga om sättet för villkorsgranskningen hänvisar FRK sälunda lill den modell som nu gäller vid tillämpningen av avtalsvillkorslagen. Om villkorskonlrollen skall omfatta även konsumenlförsäkringarnas ändamålsenlighet och därmed ingripa i själva produktutformningen innebär avialsvillkorsmodellen att gransknings­myndigheten skall pä eget initiativ eller pä initiativ utifrån kunna ta upp villkor som rör försäkringens riskområde lill prövning och förhandling. Juridisk bundenhet vid förhandlingsresultaten skulle visseriigen därefter inte uppkomma, men i mekanismen skulle ligga alt de berörda försäkringsgivarna måste rätta sig efter granskningsmyndigheiens bedömningar. I bakgrunden skulle nämligen finnas de möjligheter atl utöva tvång som följer av att saken kan föras inför marknadsdomstolen eller annan specialdomstol, och pröv­ningen där skulle utmynna i för försäkringsgivarna bindande beslut.

Villkorsövervakningens sätt att fungera aren viktig utgångspunkt när man bedömer omfauningen av den övervakning som skall ske. Riksförbundet finner att FRK här lägger fram en helt unik lösning, när den föreslår en övervakning som skall gälla också försäkringsprodukiernas innehåll. Man har här att göra med en principiell nyhet när det gäller näringsverksamhet i vårt land. FRK menar att granskningsmyndigheten skall, med tillämpning av ändamåls- och skälighetsrekvisiten i 283 a S FRL, kunna påverka försäk­ringsbolagens utformning av försäkringarna - vad de skall täcka, vilka undanlag som skall föreskrivas, hur olika moment skall kombineras i paketlösningar etc. Denna påverkan skall understödjas av det starka påtryckningsmedel som ligger i atl myndighetens önskemål i sisla hand kan realiseras genom ett beslut av den domslol som genom sin prövning skall göra villkorskonlrollen effektiv, FRK:s motiv fördetta radikala ingrepp i produkt­utformningen är väsentligen att risktäckningen hör till de från konsument­synpunkt allra viktigaste frågorna. Kommittén anger detta motiv utan att kunna på något sätt påvisa att produktutvecklingen hittills på konsument­försäkringsomrädet varit till nackdel för konsumenterna.

Prop. 1979/80:9

159

Det lorde emellertid inte vara obekant för FRK att produktutvecklingen inom försäkringsbranschen sker på etl sätt som måsle tillgodose alla rimliga krav på konsumentinflylande, samtidigt som fördelarna av den fria konkur­rensen las lill vara. Många försäkringsbolag har egna konsumentorgan, som fångar in konsumentönskemål inom olika samhällsgmpper. De flesta försäkringsbolag på den svenska marknaden är ömsesidiga, vilket innebär att de ägs av sina försäkringstagare. Produktutvecklingen sker i stor utsträckning med beaktande av försäkringskollektivens egna önskemål. På många andra vägar håller sig försäkringsbolagen ä jour med de krav på olika försäkrings­lösningar som dyker upp i dagens komplicerade samhällsliv. De önskemål som framkommer i konsumentverkets och allmänna reklamationsnämndens verksamhet kanaliseras lill bolagen bl. a. via det kontaktforum som särskilt tillskapats för ändamålet.

Försäkringstagarnas intresse av att försäkringsprodukterna utformas på ett ändamålsenligt säu måsle alltså redan i rimlig omfattning anses tillgodosett. Även om FRK utgår från alt kontrollen inte skall utövas pä sådant sätt atl den lägger band på försäkringens ändamålsenliga utveckling skulle möjligheten av tvång frän kontrollmyndigheternas sida kunna utgöra en påtaglig hämsko i utvecklingen av nya och förändrade försäkringar.

Förslaget kan pä denna punkt inte anses vara till konsumenternas fördel. Enskilda företag bör inte av myndighei åläggas viss produktutformning som de själva för ta det fulla ekonomiska ansvaret för. Den som driver näring måste själv fö avgöra produktutformningen, så länge den äger rum inom de ramar som samhället drar upp av produktsäkerhelsskäl. Inom andra grenar av näringslivet skulle man inte acceptera alt myndigheterna ålägger rörelseid­kare att utforma sina produkter på vissl sätl. Myndigheternas kompetens när det gäller att ange produktutformning är med nödvändighet oftast mycket begränsad. En annan nackdel med systemet aren stark bundenhet vid en viss produktutformning, en officiell "legitimering" av produkten, som varken är till fördel för myndigheten eller producenten. Den naturliga produktutveck­lingen som styrs av efterfrågan på marknaden kan stelna lill och hämmas om den dirigeras genom myndighetsbeslul. Intresset för innovationer på konsu­mentförsäkringsomrädet, eftersom proceduren med granskning och risk för korrigering skulle göra del onödigt riskabelt och tungrott atl förändra del bestående.

Den grundläggande principen vid marknadsföring av säväl försäkringar som andra produkter mäste i stället vara atl produktbeslut och ekonomiskt ansvar för produkten följs åt. Myndighets medverkan i produktutformningen måsle från den utgångspunkten begränsas lill uppgiften att kanalisera önskemål frän konsumenterna och att medverka i upplysningen om produkterna.

Riksförbundei vill också framhålla att kriteriet "ändamålsenlig försäkring" i den föreslagna 283 a S FRL är svårt all entydigt precisera i förväg. Del blir därför i hög grad beroende av subjektiv tolkning. En ingripande åtgärd av det slag som det är fråga om nu bör inte vila på ett underlag som är så vagt och öppet för godtyckliga uppfattningar vid tillämpningen.

Med hänvisning till det anförda avvisar riksförbundet tanken på en granskning av försäkringens ändamålsenlighet i den ordning FRK föreslagit. Däri ligger även atl riksförbundei inte godtar en sädan granskning av villkor som, även om de formulerats som biförpliktelse, har ett nära samband med riskiäckningens omfattning. Däremol ställer sig riksförbundet positivt till den påverkan på produktutformningen som det allmänna kan utöva via kontaktforum och liknande organ.

Prop. 1979/80:9

160

Den föreslagna beslämmelsen i 283 a S behandlar i övrigi tillsynen av villkoren i skälighetsavseende. Någon särskild bestämmelse i denna fråga anser riksförbundet inte nödvändig vid sidan av redan gällande bestämmelser om försäkringsinspekiionens skälighetsövervakning, liksom om inspektio­nens skyldighet atl ingripa om allvarlig anmärkning mot verksamheten föreligger. Riksförbundet vill dock inte motsätta sig en utbyggnad på lämpligt sätt av försäkringsinspektionens skälighetsövervakning i samband med en eventuell organisatorisk förstärkning av myndigheien.

Hur omfattande villkorsgranskning det än blir fråga om är det elt starkt önskemål från försäkringsbranschens sida att övervakningen inte splittras på flera myndigheter. Befogenheten att fana beslut mäste koncentreras till en myndighet. Detta hindrar inte atl denna myndighet samarbetar med andra myndigheter. Om försäkringsinspektionen skall utöva också den mera omfattande granskning som förutsätts i förslaget är nära samarbete med KOV/KO angelägel.

Av det som tidigare framförts i yttrandet framgåratt KFL inte är lämpad för flertalet personförsäkringsformer. FRK ullalar emellertid atl KFL:s regler bör vara utgångspunkten för bedömningen av villkoren även förde försäkringar som faller utanför KFL (s. 168). Detta torde enligt riksförbundet kunna leda till orimliga resultat. En av grundfrågorna för personförsäkringens del är hur man bäst skall ta tillvara den enskildes integritet. En eventuell granskning av personförsäkringsvillkor skall enligt ell uttalande av FRK ske med utgångs­punkt härifrän (s. 260). Detta torde emellertid vara en mycket svär uppgift sä länge frågorna inte blivit utredda i FRK:s fortsatta arbete. Ett uttryckligt uttalande på denna punkt i propositionen vore emellertid önskvärt.

Eftersom personförsäkringsskyddet i första hand täcks av den allmänna försäkringen, arbetsmarknadsförsäkringarna och de frivilliga gruppförsäk­ringarna är del ett oavvisligt krav att de frivilliga individuella försäkringarna skall kunna vara individuellt anpassade. Risken för att denna individuella anpassning skulle försvåras av en offentlig och konkurrenshämmande kontroll över villkoren bedöms av riksförbundei vara stor varför 283 a S FRL ocksä avstyrks för personförsäkringsformernas del.

Också i andra avseenden omfattar förslaget till villkorsgranskning etl vidare fält än KFL. Försäkring som grundas pä grupp- eller kollektivavtal undantas sålunda frän KFL:s område (18 2 st.) men faller under gransk­ningsmyndighetens kompetens. Riksförbundet ifrågasätter om inte försäk­ringar av detla slag ocksä bör undantas från granskningen. Som påpekats i det särskilda yttrandet av experterna[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] medför en utvidgad granskning enligt FRK:s modell indirekt en statlig granskning av försäkrings­villkor som har fastställts i kollektivavtal, något som skulle kunna innebära en allvariig begränsning i arbetsmarknadsparternas fria förhandlingsrätt.

Riksförbundet vill till slut framhålla att om FRK:s förslag till villkors-granskning godtas bör i vart fall bestämmelserna 19 till 21 SS brytas ur KFL:s tvingande regelmassa och i stället behandlas på samma säU som övriga omfattningsvillkor.

Följdändringar

Förslaget om ändring i lagen om skiljemän m. m.

1 samband med införande av lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen), som trädde i kraft den 1 juli 1974,gjordes en ändring i

Prop. 1979/80:9

161

lagen om skiljemän som i praktiken innebär aU skiljeklausuler i avtalsvillkor blir ogiltiga inom konsumentområdet, om tvisten rör högsl ett halvt basbelopp (1978, 5 900 kr). Undantag gjordes dock "om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare och försäkringstagare". Kommittén föreslär nu atl detta undantag slopas sä att även försäkringstvister skulle falla in under förbudet att åberopa skiljeklausuler.

Kommitténs förslag är försett med myckel magra motiveringar. Riksför­bundet vill erinra om atl även den promemoria som låg till grund för propositionen om småmålslagen innehöll förslag till generellt förbud att åberopa skiljeklausuler om tvisleföremålels värde ej var högre än ett halvt basbelopp. Förslaget möttes, såviti angår försäkringar grundade på kollektiv­avtal, av stark kritik av arbetsmarknadsparterna och berörda försäkringsbolag (se prop. 1973:87, sid. 73 fO- Riksförbundet anförde i fråga om skiljeklausuler i övrigt inom försäkringsområdet följande.

"Enligt förslaget skall skiljeklausuler bli utan verkan i den mån de innebär att framlida tvist som faller inom lagens tillämplighetsområde i stället skall avgöras av skiljemän. Riksförbundet vill påpeka att förslaget i denna del medför att tvister om försäkrad, skadad egendom i viss omfattning kommer att föras över till ett judicielll förfarande, föga lämpat för denna typ av tvister. Anledningen till all enligt försäkringsvillkoren tvister om värdering i allmänhet skall avgöras av skiljemän är all de endasl undantagsvis rymmer några juridiska spörsmål och det centrala blir i stället god sakkunskap pä del område värderingen gäller. Även om tvister om värdering som avser mindre belopp inte är särskilt vanliga bör konstateras, att det förenklade förfarandet enligt förslagel i och för sig inte är mera lämpat för denna typ av tvister än det ordinära processförfarandet."

Departementschefen föreslog atl etl särskilt undantag för försäkrings­tvister skulle införas och anförde därvid (prop. sid. 203): "När det gäller tvister mellan försäkringstagare och försäkringsgivare kan skiljenämnder ofta vara en lämplig anordning. Förbudel mot skiljeklausuler bör därför inte gälla försäkringsavtal." Lagen utformades i enlighet härmed.

Det bör här noteras att - såviti angår konsumentförsäkringar - efter småmålslagens tillkomst skett en väsentlig inskränkning i användningen av skiljemannaförfarande vid värderingslvisler genom tillkomsten av AB, som böriade tillämpas av samtliga försäkringsbolag frän den 1 juli 1976. Skilje­mannaförfarande används endast vid tvist om värdet av skada på byggnad. Vid skada på lös egendom (utom båtar där tvister enligt 59 S FAL och 219 S sjölagen skall avgöras genom dispasch) samt pä trädgärd och tomt har vid tvisl om värden i stället för skiljemannaförfarande införts ett enkelt värderingsförfarande. Värderingen skall göras av värderingsman, utsedd av svensk handelskammare, men hans värdering är inte bindande utan missnöjd part har full rän att gå til! domstol. Detla värderingsförfarande omfattas således inte av det föreslagna förbudet mot skiljeklausuler.

Bortsett frän försäkringar grundade pä kollektivavtal används verkliga skiljeklausuler i dag som ovan nämnts endast vid tvister om värdet av skada pä byggnad. Skiljeförfarandet är särskilt lämpat för denna typ av tvister som kräver särskild sakkunskap. Även kommittén medger (sid. 159) att detta talar för bibehållande av skiljemannaförfarande för sådana tvister. Enligt riksför­bundets mening gäller detta även om tvisten skulle avse mindre belopp än ett halvt basbelopp. Det bör därvid noteras, ifråga om ersättningen till skilje­männen, att den försäkrade endasl har att svara för 200 kronor jämte 10 % av överskjutande belopp, dock höest 50 % av ersättningsbeloppet. Bolaget

11 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

162

svarar dock för hela ersättningen till skiljemännen om skiljedomen resulterar i ett högre belopp än bolaget erbjudit. Samma regler gäller f ö. vid värdering av lös egendom genom värderingsman.

Av ovan nämnda skäl vill riksförbundet avstyrka förslaget att i S 3 a, 2:a st., lagen om skiljemän slopa undantaget för försäkringstvister.

I detta sammanhang vill riksförbundet även beröra frågan om förfarandet vid tvister rörande båtförsäkring. I dag gäller enligt AB följande.

"Vid tvist om bolagets ersättningsskyldighet under båtförsäkring skall saken hänskjutas till utredning och avgörande av svensk dispaschör. Kostnaden för dennes utredning ersätts av bolaget, såvida ersättningsan­språket inte är uppenbart ogrundat,"

1 kommentaren till bestämmelsen framhålls följande,

"Bätförsäkring är enligt 59 S försäkringsavtalslagen att anse som sjöför­säkring. Enligt 219 S sjölagen skall tvist om ersättningsskyldighet pä grund av sjöförsäkring hänskjutas till utredning och avgörande genom dispasch. Häri ligger väl alt märka atl alla tvisterom bolagets ersättningsskyldighet, inte bara värderingslvisler, skall hänskjutas lill dispasch. Bestämmelsen är endasl en erinran om de tvingande regler som sålunda gäller enligt lag,"

Man synes kunna tolka kommitténs förslag så att dispasch även i fortsäUningen skall användas för lösande av tvister om ersättningsskyldighet under båtförsäkring, eftersom den legala definitionen av sjöförsäkring i FAL 59 S är tvingande (jfr 2 S i förslaget). För att detta är kommitténs mening talar alt nägon ändring inte föresläs av 1927 års lag om dispaschörs befallning med försäkringslvisler. Likaså vissa uttalanden av kommittén i andra samman­hang, så t. ex. på sid, 250 nederst apropå preskription ("Det torde vara så ovanligl att krav på grund av konsumentförsäkring bringas under dispaschörs prövning att hänsyn ej behöver las lill denna möjlighet,"), A andra sidan kan man bli tveksam om kommittén ordentligt penetrerat problemen. Riksför­bundet har inte kunnal återfinna några klara uttalanden i betänkandet och dispaschörens roll i båtförsäkring nämns inte alls i avsniti 3, Metoder för konfiiktlösning.

1 sak anser riksförbundei att dispaschören även i fortsättningen bör fungera som hittills inom båtförsäkringen. Tvister är visseriigen inte vanliga. Under perioden 1940-1976 handlades hos dispaschören i Göteborg 17 tvister rörande båtförsäkring och hos dispaschören i Stockholm under perioden 1948-1973 (verksamhelen upphörde i april 1974) 30 ärenden. Dessa tvister har till alldeles övervägande del rört speciella frågor i samband med sjöförsäkring och sjörätt (Sjöfara, bristande bemanning och sjövärdighet, strandningsfall, läckspringning i öppen sjö, hårt väder, ersättningens beräkning m. m.), således samma typ av frågor som dispaschören handlägger beträffande andra fartyg än nöjesbåtar. Han har speciell erfarenhet och kunskap inom dessa områden. Det torde knappast vara någon vinning för konsumenterna eller samhället att dessa tvister undandras dispaschörens erfarenhet, kunskaper och auktoritet.

Riksförbundet vill sålunda understryka angelägenheten i att det i det fortsatta lagstiftningsarbetet klart fastslås att dispaschörens funktion i tvister rörande båtförsäkring skall vara oförändrad.

Prop. 1979/80:9

163

Ikraftträdande m. m.

Riksförbundet hemställer att ikraftträdandet bestäms så att försäkringsbo­lagen för tillräcklig tid för att anpassa sin verksamhet efter den nya lagstiftningen.

De föreslagna övergångsbestämmelserna kan inte tillämpas beträffande personförsäkringar med lång avtalstid. Redan ingångna avtal måste på detta område följa tidigare lagstiftning. Detla gäller särskill belräffande de förhållanden som regleras i 10 S och 19-24 §S KFL.

Stockholm den 30 maj 1978

SVENSKA FÖRSÄKRINGSBOLAGS RIKSFÖRBUND

Sven-Thorslen Froslell

Hans[REDACTED_EFTERNAMN]

Styrelsens ordförande

Vice verkställande direktör

Prop. 1979/80:9

164

BU. 3:2

Remissyttrande av Folksam

Folksams remissyttrande över försäkringsrättskommitténs delbe­tänkande (SOU 1977:84) Konsumentförsäkringslag

Som etl försia led i den pågående översynen av lagen om försäkringsavtal (FAL) har försäkringsrättskommillén överiämnat ett delbetänkande med förslag lill konsumentförsäkringslag (KFL). Kommittén har härmed fullföljt intentionerna i direktiven, där föredragande statsrådet bl, a, uttalade alt kommittén borde överväga om FAL bör innehålla speciella regler till skydd för konsumenter. Eftersom det kunde vara naturiigt atl utredningsarbetet skedde i etapper, borde sådana allmänna regler som direkt avser alt stärka konsumenternas ställning behandlas med förtur,

Folksam är en gren av konsumentkooperationen. Förankringen i den kooperativa rörelsen innefattar med självklar nödvändighet ett aktivt intresse för och deltagande i den konsumenlpolitiska utvecklingen. Denna har bl, a. haft till följd att kraven pä lagstiftning till skydd för konsumenterna som individer och kollektiv kommil att ställas i förgrunden under det senaste decenniet, Folksam finner det naturiigt och önskvärt att konsumentskyddet ständigt utvecklas säväl i lagstiftning som på andra vägar i takt med atl behoven förändras hos slora konsumentgrupper.

När det gäller den hittills föreliggande konsumentskyddslagstiftningen torde det inte råda någon ivekan om att tillämpningen av denna har resulterat i en belydande sanering av affärsmetoder och kontraktsvillkor inom stora delar a v näringslivet. Lagstiftningen har alltså här fy 111 ett uppenbari behov av en stärkt ställning för konsumenterna, främst gentemot näringsidkare som verkar i branscher där näringsfriheten är i del närmaste total.

När man överväger frågan om konsumenlskyddande regler på försäkrings­området måsle man emellertid beakta att den enskilda försäkringsverksam­heten bedrivs under väsentligen andra betingelser än dem som gäller för de nyssnämnda "fria" delarna av näringslivet. Genom en långtgående offentlig reglering - med bl. a, krav pä koncession - har lagstiftaren velat säkerställa att bolagens soliditet inte äventyras och att försäkringsväsendet utvecklas i sunda och ordnade former. Verksamheten står under tillsyn av en statlig myndighet, försäkringsinspektionen. Utöver uppgiften atl övervaka efteriev­naden av soliditets- och skälighetsprinciperna har inspektionen att ingripa även i andra fall om man finner anledning därtill. Om etl försäkringsbolag inte rättar sig efter myndighetens påpekanden, kan denna föreslå regeringen att dra in bolagets koncession. Försäkringsinspektionen förfogar här över ell påtryckningsmedel som är längt starkare än t. ex. de vilessanklionerade förbud marknadsdomstolen kan ålägga näringsidkare. Kommittén noterar också (sid. 42) all "i praktiken är ett formlöst påpekande från inspektionen under hand vanligen tillräckligt för att eventuella missförhållanden skall rättas till",

FAL är-som alla lagar-en produkt av sin tids förhållanden och idéer. Mot bakgrund av samhällets och försäkringsväsendets utveckling sedan FAL:s tillkomst är det naturiigt att denna är föråldrad i många delar. En strikt lillämpning av vissa bestämmelser i FAL skulle i dagens samhälle te sig rent olillböriig. Detta, i förening med del förhållandel atl FAL saknar regler för många, i dag belydelsefulla försäkringsformer, har lett till atl en viitomfal-

Prop. 1979/80:9

165

lande praxis utbildats inom försäkringsområdet. Denna praxis tillvaratar i stor utsträckning konsumenternas iniressen, varför FAL;s ålderssvagheter i praktiken inte kan sägas ha varit till men för del försäkrade kollektivet.

Ett av de senasie uttrycken för försäkringsbolagens vilja atl så långt möjligt svara upp emot konsumenternas krav och önskemål är tillkomsten av 1976 års Allmänna bestämmelser (AB) för hem-, villa-, fritidshus-, rese-, motor­fordons- och båtförsäkringar. Syftet med AB - vilka fastställdes efler överläggningar med konsumentverket och försäkringsinspeklionen och lillämpas av alla försäkringsbolag som verkar i de aktuella branscherna - var all åsladkomma enhetliga och överskådliga normer inom viktiga delar av konsumentförsäkringsområdet.

Sedan kommittén fick sina direktiv i april 1974 har på förslag av konsumentverket etts, k, kontaktforum etablerats. Vidare inrättades 1975 en särskild avdelning för försäkringsfrågor inom Allmänna reklamalionsnämn­den.

Kontaktforum har visat sig vara etl väl fungerande organ för fortlöpande informella kontakter mellan konsumentverket, försäkringsinspektionen och försäkringsbolagen. Såväl myndigheterna som bolagen redovisaren allmänt positiv inställning lill det hittillsvarande samarbetet.

Utifrån det sagda anser Folksam au den enskilda försäkringsverksamhe­ten, inför frågan om införande av en konsumentförsäkringslag, måsle bedömas med andra utgångspunkter än dem som var aktuella vid exempelvis konsumentköplagens tillkomst. En långtgående offentlig reglering, offentlig tillsyn över verksamheten samt regelbunden dialog med bl. a. konsument­verket medverkar till att verksamheten bedrivs på ett sätt som väl överens­stämmer med dagens konsumentpoliliska synsätt och au produktinnehållei motsvarar stora konsumentgruppers berättigade krav och behov.

Del har inte påvisats att det på försäkringsområdet skulle råda bestående missförhållanden av den art som föranledde införandet av konsumentköpla­gen. Några akuta missförhållanden existerar enligt vär mening inte heller. Detta bestyrks för övrigi av ärendestatistiken från Allmänna reklamations-nämndens försäkringsavdelning. Ett studium av nämndens verksamhet visar att antalet försäkringsärenden som hänskjutits dit är helt litet jämfört med den totala mängden skadefall. I det stora flertalet anmälda fall ansluter sig dessutom nämnden till bolagets bedömning.

I sammanhanget bör beaktas att FAL är etl slags konsumentskyddslag. Köplagens ursprungliga syfte kunde sägas vara att reglera förhållandet mellan tvä jämbördiga parter. FAL behandlar inte avtal mellan försäkringsbolagen inbördes (återförsäkring), eftersom där anses vara fräga om jämbördiga parter som själva kan tillvarata sina intressen. FAL:s syfte är i stället alt skydda den ena parten, försäkringstagaren, oberoende av om han är konsument eller företagare.

Fortfarande är det skyddsbehov som lagstiftningen skall tillgodose samma för alla försäkringstagarkategorier. Visseriigen finns det företag - bl. a, de allra största - som besitter professionella insikter på försäkringsområdet. Men det stora flertalet företagare kan sägas vara lekmän pä samma sätt som privatpersonerna.

Kommittén räknar med all principerna i KFL skall få inflytande även på försäkringar som tecknas av småföretagare (sid. 110). Det är dock etl skäl att inte lagfästa principerna förrän man penetrerat de konsekvenser de kan få utanför sitt primära område. Det bör observeras att AB gäller väsentligen konsumentförsäkringar men någon kategoriuppdelning görs inte. Sålunda är

Prop. 1979/80:9

166

AB:s regler belräffande bilförsäkring utformade sä att de är lillämpliga oavsett vem som äger bilen.

Folksam vill starkt ifrågasätta om det är nödvändigt eller ens lämpligt att i detla stadium av översynen av FAL införa en särskild konsumentförsäk­ringslag. Förhållandena är inte sådana att de påkallar en skyndsam särregle­ring lill skydd för konsumenterna. Av skäl som vi kommer att utveckla närmare i den följande granskningen av lagförslaget torde nämligen en särreglering medföra en rad olägenheter av lagteknisk och försäkringsleknisk natur. Folksams principiella inställning är i stället att revisionen av FAL bör ske i elt sammanhang och att rättsförhållandet mellan parterna i försäkrings­avtalet även framdeles bör regleras uteslutande i FAL. Särskilda bestämmel­ser till skydd för konsumenterna torde därvid utan svårigheter kunna inflyta i densamma.

Innan vi går över till granskningen av lagförslaget, må några allmänna reflexioner över konsumentskyddet göras.

Eftersom Folksam ägs av försäkringstagarna kan i princip inte nägon motsättning existera mellan företaget och försäkringslagarna som kollek­tiv.

Däremot kan det uppstå motsättning mellan den enskilde försäkringsta­garen och företaget/kollektivet. För all stärka den enskildes ställning har olika åtgärder vidtagits. Sålunda avskaffade Folksam 1946 flerårsavtalen för att det ansågs väsentligare atl den enskilde hade full rörelsefrihet än att kollektivet kunde göra en kostnadsbesparing. Ungefär samtidigt instiftades den första skadeprövningsnämnden med representation för de försäkrade. Senare infördes rättsskyddsförsäkringen som gav den försäkrade ekonomisk möjlighet all tillvarata sin rätt, bl. a. i tvist med försäkringsgivaren.

Dessa åtgärder syftar till att ge den enskilde rörelsefrihet och möjlighet att hävda sin rätt om han kommer i motsatsställning till kollektivet. Men avsikten är inte att skapa en situation där han kan uppnå oberättigade fördelar pä kollektivets bekostnad.

Somliga konsumentskyddsåtgärder har enbart positiva effekter. Andra kan ha nackdelar, framför alll på kostnadssidan. Dä mäste en avvägning ske. Särskill angeläget är detta om kostnaderna för vissa konsumenters förmåner mäste betalas av andra konsumenter för vilka förmånerna inte är aktuella.

Att konsumenten bör ges skydd mol inkorrekt beleende från motpartens sida kan sägas vara kärnan i konsumentskyddet. Om konsumentskydd ocksä skall bestå i att konsumenten för så att säga möjlighet att själv uppträda inkorrekt är mera diskutabelt.

Kommittén understryker - bl. a. i avsnittet 5.3.2 - atl avvägningar måsle göras. Som framgår av del följande anser Folksam att dessa avvägningar i allt för stor utsträckning skett lill de lojala konsumenternas nackdel.

Granskning av lagförslagen Förslaget till konsumentförsäkringslag

Inledande bestämmelser

1 1 S stadgas atl lagen gäller hem-, villa-, fritidshus-, rese-, motorfordons-och bålförsäkring samt olycksfalls- och sjukförsäkring som en konsument tecknar hos enskild försäkringsgivare, Lagen gäller dock inte försäkring för vilken särskilda grunder kräves (såsom livförsäkring) eller kollektiv försäk­ring.

Prop. 1979/80:9

167

Såsom redan framhållits lorde en säriagstiftning vara orationell.

Redan omöjligheten atl göra en naturiig avgränsning uppväcker tvivel pä ändamålsenligheten av en säriagstiftning. Om en sådan ändå skall komma till stånd blir en konstlad uppdelning alltså nödvändig. Härvid kan konstaleras atl vad gäller sakförsäkring det egentligen bara är de fyra försl uppräknade formerna som kan betraktas som rena konsumenlförsäkringar.

Motorfordonsförsäkring tecknas av både konsumenter och företagare. Det finns alla tänkbara varianter mellan å ena sidan bilar som helt används för nöjesbruk och å andra sidan hell för yrkesutövning. Del lär inte vara praktiskt möjligt all vid försäkringsiecknande göra en uppdelning (utom i de fall försäkringstagaren är juridisk person), Därlill kommer alt användningen av en bil kan förändras utan att detla behöver meddelas försäkringsgivaren. Del lorde således vara ofrånkomligt atl rutinerna och reglerna för premiebelal­ning, uppsägning osv. även i fortsättningen är samma för alla bilförsäkringar. Följaktligen bör lagstiftning därvidlag inte ske utan att konsekvenserna för företagsförsäkring utretts. I andra avseenden uppstår oklarheter. Hur skall t. ex. felaktiga uppgifter vid försäkringstecknande bedömas om det är fråga om en bil som används både för privatbruk och i yrkesutövning? Om det gäller uppgifter som har betydelse för ersättningen vid skada, skall man då utgå frän den aktuella skadan och behandla ersättningsfrågan beroende på om skadan inträffat under yrkesutövning eller ej?

Vid båtförsäkring uppstår liknande komplikationer på grund av alt båtar inte bara används privat ulan även för uihyrning och i annan yrkesutöv­ning.

När del gäller person försäk ring är en uppdelning som bygger pä om grunder finns knappast relevant. Personförsäkringar som förutsätter uppgifter om hälsotillståndet måste rimligen behandlas i ett enda samman­hang. Vidare bör observeras att KFL:s regler om premiebetalningen inte är utformade med hänsyn till den respitmånad som förekommer även vid personförsäkring utan grunder.

Dessa överväganden leder fram lill att, om en säriagstiftning ändå skall komma till stånd, bör den tillsvidare endast omfatta hem-, villa-, fritidshus-och reseförsäkring, då innefattande i sådana former ingående personförsäk­ringsmomeni, som meddelas utan hälsoprövning.

2 S stadgar att försäkringsvillkoren ej fär till försäkringstagarens nackdel avvika från KFL.

Folksam har i och för sig ingen erinran mot atl en eventuell lag beslår av tvingande minimiregler.

13 § ges lerminologin: försäkringsgivare, försäkringstagare, försäkringsha­vare (den vars intresse försäkras mot skada) och försäkrad (som åsyftar den på vars person olycksfalls- eller sjukförsäkring är tecknad).

Där FAL använder "försäkringshavaren" använder de norska och danska lagarna "den sikrede". Denna smidigare term har bl. a. medfört att flera paragrafer i dessa fåll enklare utformning än FAL:s molsvarande.

Den vanlige medborgaren har inte anledning atl införliva termen försäk­ringshavaren med sitt ordförråd, han möter den sä sällan. Termen ger heller inte i sig själv upplysning om vad den betyder. Som ell led i strävandena att göra hemförsäkringsvillkoren lättfattliga byttes den 1953 ul mot "den försäkrade". Undan för undan har samma utbyte skell i all sakförsäkring och termen försäkringshavaren har nu försvunnit ur alla villkor.

I personförsäkring används ocksä termen den försäkrade utan atl det medfört något missförstånd.

Prop. 1979/80:9

168

Termen försäkringshavaren bör utmönstras. Kommittén medger all den "inte är lättförståelig för allmänheten" men vill ändå bibehålla den för att den används i FAL. Det är ett svagt motiv. Omsorgen om konsumenten kräver alt man inte i onödan använder termer som är svårbegripliga.

Information om försäkring

4 S stadgar att försäkringsgivaren på begäran av konsument skall lämna upplysningar om premiesatser och försäkringsvillkor.

Den som överväger alt teckna försäkring kan önska information om premie och omfauning från olika försäkringsgivare och avseende olika alternativ. Alt fä det möter intet hinder. Det är svårt att tänka sig hur verksamhelen skulle kunna fungera om inte såväl konsumenter som andra kunder skulle kunna få upplysning om pris och omfattning.

Kommittén medgeralt bolagen redan ger mycket information men antar att föreskriften skall stimulera denna tendens. Problemet är dock inte beredvilligheten att ge information utan beredvilligheten atl la emot. De fiesta önskar teckna försäkring utan mycken tidspillan.

Det sägs atl en av avsikterna är att försäkringstagaren skall kunna kontrollera atl premien är rätt uträknad. Härpå lyder också ordet premiesat­ser. Emellertid är den tid förbi då försäkringstecknande gällde brandförsäk­ring och man hade en premiesats som multiplicerades med försäkringsbe­loppet, Molsvarande förekommer sällan nu. Premien för t, ex, hemförsäkring läses ofta av direkt i en tabell. Liknande gäller bilförsäkring. Ifråga om försäkring av byggnad är premieberäkningen mera komplicerad och kräver en viss tariffkunskap. Del synes föga ändamålsenligt au försäkringstagaren skall sälla sig in i den och ingen har uttryckt önskan därom.

Vad gäller informationens korrekthet har konsumentombudsmannen och ytterst marknadsdomstolen samma befogenheter gentemot försäkringsbolag som mot andra företag.

Den föreslagna bestämmelsen synes alltså inte tjäna något syfle, vilket kan vara skäl atl avvisa den.

Rän till försäkring

I 5 § stadgas atl konsument har rält alt leckna sädan försäkring som bolaget tillhandahåller allmänheten, såvida inte risken är så stor eller eljest speciella skäl föreligger, att bolaget inte vill meddela försäkring.

Det torde vara allmänt känt au det inte möter svårighet att få teckna försäkring om risken betraktas som ordinär. Det är vid väsenllig avvikelse från del ordinära som det förekommer all försäkring vägras. Enligt förslaget till lagtext skall del härvidlag inte bli någon ändring. Sjukförsäkring skall kunna vägras om hälsotillståndet är otillfredsställande, brandförsäkring om objektet ligger i ett speciellt brandfariigt område osv. Den nyhet, som förslaget innebårar, alt den som sålunda för avslag på sin ansökan skall kunna begära domstols prövning.

Folksam har ingen invändning mot förslaget.

Önskvärt hade varit att kommittén gått närmare in på de problem som kan uppstå när det gäller bl. a. individuella riskbedömningar i sakförsäkring. Man kan la fallet överst på sid. 193, att försäkringsgivaren vägrar meddela försäkring för mer än ett begränsat antal konstföremål i samma lokal. Delta måste vara en bedömningsfråga i varje enskilt fall och ingen kan med

Prop. 1979/80:9

169

säkerhet uttala sig om huruvida kraven är befogade. Den prövning pä objektiv grund som betänkandet talar om blir här inte möjlig.

Det bör observeras atl bedömningsfrägan blir aktuell inte endasl vid nyteckning av försäkring utan även när ett bolag helt eller delvis vill säga upp ett redan existerande avtal eller föriänga det endasl på villkor atl t. ex. skyddsanordningar vidtas.

Kommittén räknar upp en del omständigheter som kan vara skäl för avslag: sjukdom, belägenhet i konfiagrationsområde, anhopning av stöldbegärliga föremål, belägenhet i distrikt med hög inbrottsfrekvens. Däremot vill kommittén inte ta särskild hänsyn till den moraliska risken. Om den sägs atl FAL i motsats till fiera andra länders räu bygger på tanken all den moraliska risken har ringa betydelse. Kommitténs förslag sägs vara ell steg vidare i denna riktning. Eftersom kommittén i många andra avseenden underkänner FAL med utgångspunkt från förändringarna i samhället under den lid som gått hade det varit lämpligl med en mera ingående analys av om den moraliska risken fortfarande har ringa betydelse eller är större än dä FAL tillkom.

Försäkringstid och försäkringsgivares ansvarighet

6 S innebär, enkelt uttryckt, förbud mol flerårsavial i sakförsäkring,

Folksam avskaffade för sin del flerårsavtalen 1946 i övertygelsen att den administrativa besparing som varit motiveringen för dem blivit illusorisk och i vart fall inte uppvägde nackdelen av att konsumentens rörelsefrihet inskränktes. Sedan dess har flerårsavtalen i sakförsäkring småningom helt försvunnit, 1 AB anges också ettårsavial som del normala.

Vi tillstyrker 6 S men vill samtidigt framhålla att något brådskande behov inte föreligger,

1 sammanhanget bör erinras om motionerna 1:167 och 11:207 vid 1961 års riksdag i vilka förbud mol flerärsbindning föreslogs och atl detta inte bara skulle gälla försäkringsavtal ulan även "försäkringsliknande avtal" såsom s, k, garantiavtal mot husbock, saneringsavtal, räddningsavtal,

1 7 S stadgas att försäkringstiden, om annal ej avlalals, böriar klockan noll dagen efter den dag då försäkringstagaren avgav meddelande att han ville leckna försäkringen.

8 S handlar om försäkringsgivarens ansvarighet.

Som regel avtalas tidpunkt för försäkringsiidens börian. I vissa undantags­situationer kan oklarhet emellertid råda och då innebär 7 § en lämplig reglering.

Orden om att försäkringstagaren "avger meddelande" aktualiserar ett problem som egentligen berör 5S och 13 S andra slyckel men ändå må vidröras här. Del är kreditrisken i sammanhanget, dvs, att försäkringsgivaren får stå risk ulan atl veta om han får premie. Kommittén framhåller (sid, 141) all en avvägning fordras mellan skyddet för de lojala som betalar premien och skyddet för dem om vilka man inte med säkerhet vet om de kommer att betala.

Även om rätt till försäkring fastslås har därmed inte fastslagits någon rätl alt få försäkring på kredit. Allmänt gäller all den som tillhandahåller varor och tjänster kan begära betalning i samband med prestationen eller i förskott, FAL hindrar inte försäkringsgivaren att begära premiebelalning redan vid avtalets ingående. Har han avsiäll frän del fär han inte göra premiebetal-

Prop. 1979/80:9

170

ningen lill viUkor för ansvarigheten med mindre dröjsmål uppstår.

Kreditrisken är ej sällan ett problem vid ny försäkring. Detta gäller inte minst vid bilförsäkring, där förlusterna genom obetalda premier blir en påtaglig belastning förde lojala. Bolagen försöker begränsa föriusterna genom all i viss utsträckning begära förskott, trots att detta innebär administrativ belastning.

Kommitténs förslag innebär en teoretisk minsta kreditperiod om fyra veckor (två veckor efter aviseringen och därefter två veckors uppsägnings­frist). I praktiken blir det ytteriigare cirka två veckor eftersom det normalt tar cirka en vecka att framställa försäkringsbrev och premieavi och det lar någon vecka alt konstatera att premie inte betalats samt sända uppsägning. Halvårspremien för 1. ex. en helförsäkring av en tung motorcykel kan belöpa sig på 3-4 000 kr. Att utan premie slå risken för sex veckor innebär då en kreditförlust pä bortåt 1 000 kr.

I dagens läge har man som sagt möjlighel an möta detta med krav på förskott och troligt är atl detta skulle behöva utnyttjas i ännu större utsträckning än vad som sker.

Det synes nu som om sökanden skulle kunna undvika kravel på förskott genom att inte träda i personlig kontakt med bolaget eller dess representant ulan i stället sända elt meddelande. Om inte något skäl att vägra försäkring föreligger kommer i praktiken etl avtal till stånd och därmed uppstår det nyssnämnda kredittvänget. Situationen är ju ofta au sökanden är okänd för bolaget och det innebär å ena sidan atl man inte känner något skäl atl neka honom försäkring, å andra sidan att man inte känner hans kreditvärdig­het.

Det borde alltså fömtsättas att den som nylecknar en försäkring skall träda i personlig kontakt så att försäkringsgivaren har möjlighel att sätta förskotts-premie som villkor. En alternativ möjlighet vore atl kräva att till skriftlig begäran om försäkring skulle bifogas förskott i form av check eller post växel.

8     S kommenteras i samband med reglerna för premies betalning.

Uppsägning och förnyelse avförsäkring

9   S stadgar i första stycket att försäkringstagaren skall säga upp försäk­

ringen om han inte vill att den skall förnyas. I andra siycket sägs att

försäkringstagaren har rätt att säga upp försäkringen för omedelbart upphö­

rande om försäkringsbehovei bortfallit.

Försia siycket kommer att behandlas i samband med premies betal­ning.

Andra stycket överensstämmer med vad som redan tillämpas och tillslyrks. De tolkningsanvisningar som ges i betänkandet synes väl avvägda.

I 10 och 11 S§ behandlas uppsägning från försäkringsgivarens sida. Under löpande försäkringsår kan han säga upp försäkringen atl upphöra efter 14 dagar om den försäkrade "grovt åsidosatt förpliktelse eller eljest synnerliga skäl föreligger".

Vid försäkringstidens slut kan han säga upp försäkringen för att upphöra, om särskilda skäl föreligger, eller för att ändra villkoren. Sådan uppsägning skall ske senasi 14 dagar i förväg.

För närvarande har försäkringsgivaren rätt atl under löpande är säga upp

Prop. 1979/80:9

171

försäkringen om det visar sig att försäkringstagaren lämnat felaktiga uppgifter när försäkringen tecknades eller om de förhållanden som uppgifterna avser ändrats eller om säkerhetsföreskrift åsidosatts och kan befaras bli åsidosatt även i fortsättningen. Härtill kommerati det är vanligt atl villkoren dessutom stadgar att båda parter har rätt all efter skada säga upp försäkringen under löpande försäkringstid (varvid försäkringstagaren får tillbaka den del av premien som inte förbrukats). Vid försäkringstidens slut har för närvarande båda parter oinskränkt rätt att säga upp försäkringen; försäkringstagaren behöver vanligen inte ens göra uppsägning utan kan bara sluta betala premie.

Till belysande av nuvarande uppsägningsrätt enligt FAL under löpande försäkringslid, kan anlas atl del gäller försäkring av etl värdefullt lösöre och det uppgivits atl godkänt inbrottslarm finns men det uppdagas au larmet inte är av godkänd typ. Om då risken bedöms så vansklig atl försäkring överhuvudtaget inte skulle ha beviljats, kan bolaget utnyttja uppsägnings-rätten till att kräva atl godkänt larm installeras för atl försäkringen skall kunna fortsätta. Är det däremol så all försäkringen skulle ha godtagits men lill högre premie, säger bolaget upp försäkringen och erbjuder ny försäkring med rätt premie. - Enligt förslaget skulle det emellertid behöva bli en bedömning av om "synneriiga skäl föreligger". Resultatet av den föreslagna bestämmelsen blir att sä snart inte skälen anses synneriiga får den vårdslöse en fördel framför den korrekte. Enligt kommitténs förslag i 19 S skall nämligen i många fall full ersällning kunna utgå trots att oriktig uppgifl lämnais. All dessutom justering av premien skall behöva uppskjutas till näsla försäkringsperiod innebär en klar orättvisa mot den som varit korrekt.

Det finns förhållanden som inte påverkar frågan om försäkring eller inte utan endast premiens höjd, t. ex. de uppgifter som vid försäkring av villabyggnad lämnas om villans storiek och standard. Man kan tänka sig elt nybyggt område med likadana villor. Två villaägare har försäkrat sina hus i samma bolag men upptäcker att den ene fått betala 500 kr och den andra bara 400 kr. En undersökning görs och del visar sig att den som betalat den lägre premien av slarv uppgivii för liten grundyta. Det ter sig då självklart att bolaget skall ha rätl all antingen la ul korrekt premie för återstående del av försäkringsåret eller annullera försäkringen och återbetala oförbrukad premie. Även den som sälunda nödgas lill utgiften mäste finna detla rättvist och rimligl. Enligt kommitléns förslag skall det i stället prövas huruvida synnerliga skäl föreligger och är svaret nej skall bolaget vara förhindrat alt justera förhållandet innan försäkringsåret löpt ul. Vilket konsumentintresse som tillgodoses med denna inskränkning i bolagets rätt, är svårt att se. Den andre villaägaren som betalt högre premie måste uppfatta detta som en slags bestraffning av korrektheten.

Uppsägningsrätten vid skada har diskuterats inom Folksam. Ungefär samma uppfattning som kommitléns har framförts, nämligen atl man kan stå ut med eu olämpligt avtal lill nästa förfallodag när försäkringsliden bara är etl år. Under en tid avstod vi ocksä frän att ha förbehåll om uppsägningsrätt vid skada.

Emellertid medför detta praktiska ölägenheter. För del försia blir fördelen för försäkringstagaren slumpmässig, I det ena fallet kan skada inträffa när elva mänader återstår av försäkringstiden, i andra fallet när en månad återstår. Vidare blir det nödvändigl för försäkringsgivaren all vid graverande skada ständigt vara uppmärksam på om förfallodagen är nära så atl uppsägningsrätien måsle bevakas. Ännu mera väsentligt är au det hela kan

Prop. 1979/80:9

172

förryckas vid sen skadeanmälan. Om en skada avslöjar så allvarliga brister, t. ex. i låsanordningar, att det är nödvändigt att framtvinga förbättring, och kort lid återstår av försäkringsåret, vore det orimligt om försäkringstagaren skulle kunna förlänga försäkringen oförändrad på ett helt år bara genom att fördröja skadeanmälan tills förnyelseprémien aviserats. Av flera skäl är det angeläget atl skada anmäls så snart som möjligt. Då är det fel att någon skall komma i en bättre situation genom atl vänta.

Varken kommittén eller någon annan har kunnat påvisa att bolagen missbrukat uppsägningsrätien. Det kan därför inte finnas anledning all minska de nuvarande möjligheterna lill korrigering av felaktigheter. I den mån det gäller krav på säkerhetsanordningar talar också allmänprevenliva skäl för atl kraven uppfylls så snart som möjligt.

Vad gäller uppsägning vid försäkringstidens slul kan man ocksä skilja på den uppsägning som avser upphörande och den som bara avser justering av villkoren. Beträffande totalt upphörande må hänvisas lill vad som ovan sagls om 5 S. Belräffande villkorsjusiering synes förslagel inte avse annat än vad som i praktiken redan tillämpas.

Tidsfristen 14 dagar förefaller lämplig. Emellertid skulle del vara praktiskt om den inte vore fixerad i förhällande lill försäkringsiidens slul ulan flytande liksom aviseringsfristen för premien. En uppsägning för ändring borde alltså kunna vara gällande även om den sker kortare lid före förfallodagen bara frislen är 14 dagar. Vid en dylik förskjutning hålls försäkringen naturligtvis i kraft de överskjutande dagarna och i så fall kan det inte vara någon nackdel förden enskilde försäkringstagaren. Situationen med lidsnöd kan uppkomma så enkelt som au en bilförsäkring ändras kort tid före förfallodagen och betalning av tilläggspremien sker sä sent att förnyelseaviseringen försenas.

12 S handlar om på vilka villkor och för vilken tid försäkring förnyas.

I stort sett är paragrafen invändningsfri. Dock talas om att förnyelse sker "för tid molsvarande den senasi gällande försäkringstiden". Första perioden äremellertid inte alltid elt år(halvärosv.) utan kan t. ex. vara anpassad till all försäkringstagaren önskat en viss förfallodag. Texten skulle alllsä behöva justeras. Vidare talas om de fall då försäkringstagaren "tecknar molsvarande försäkring hos annan försäkringsgivare". Här skulle i motiven behöva påpekas att "motsvarande" inte betyder identiskt samma. Den nya försäk­ringen i annat bolag kan t, ex, ha högre självrisk eller sakna vissa moment.

Premies heialning

X 

13-16 SS stadgas all den ordinära gången vid förnyelse i stora drag skall vara följande:

Försäkringen förnyas om den inte av någondera parten blivit uppsagd.

Förnyelsepremie skall aviseras en månad i förväg.

Är premie ej betald pä förfallodagen fortsätter försäkringen atl gälla tills bolageisagi upp den. Uppsägningen färkraft 14dagarefterdet att bolaget sänt den.

För tid som bolaget sålunda stått ansvar efter förfallodagen föreligger rätl till premie.

Betalas premie sedan uppsägningen fått verkan skall det anses som begäran om ny försäkring.

Prop. 1979/80:9

173

Vid nytecknad försäkring gäller i tillämpliga delar samma utom att betalningsfristen är 14 dagar. Sker inte betalning inom den liden fortsäller bolagets ansvar tills det genom uppsägning upphör 14 dagar efter det uppsägningen avsändes.

Ifråga om premiebetalningen är del två intressen som i görligaste mån skall tillgodoses. Å ena sidan är del viktigt atl försäkringstagaren inte genom förbiseende går miste om sitl skydd. Å andra sidan är del angeläget att de lojala försäkringslagarna inte belastas med siörre kostnad än nödvändigl genom att andra har försäkringsskydd ulan alt betala.

Poängen i kommitténs förslag kan anses vara att skyddet inte skall upphöra förrän försäkringstagaren fåll rvå meddelanden. Denna skyddsnivå kan nog sägas redan existera i praktiken, men bör fastställas,

I år har en översyn av AB påböriats. Därvid torde principen om tvä meddelanden komma att införas. Det förslag till premiebelalningsregler som diskuteras innebär ungefär samma skyddsnivå som KFL men minimerar kollektivets kreditföriuster,

Mol kommittéförslaget kan riktas en del invändningar.

För det första blir försäkringstagaren skyldig att säga upp avtalel om han önskar atl det skall upphöra. För närvarande behöver han som regel bara underlåta alt belala premie. Kommittén är medveten om alt uppsägnings­skyldigheten blir illusorisk. Rent allmänt måste del vara olämpligt att införa en lagbestämmelse som man vet kommer atl bli nonchalerad.

Vidare kommer även den som inte haft för avsikt att betala förnyelsepre­mie alt få ett skydd mot "dolda skador". Härmed åsyftas skador som inte upptäcks förrän i framtiden. Det kan t. ex. vara atl grund uppstår för etl framtida rättsskyddsfall eller all den försäkrade drabbas av en sjukdom som yppar sig först sedan uppsägningen vunnit kraft.

Med hänsyn till dessa dolda skador och fördröjda skadeanmälningar i övrigt skulle försäkringsgivaren i fortsättningen behöva föra noteringar om vid vilken tidpunkt ansvaret upphörde. Nu behövs inga sådana noteringar; om försäkringen inte förnyades upphörde ansvaret vid förfallodagen.

Det förslag till ändring av AB som diskuteras innebär atl man frigör sig från begreppei försäkringstid och automatisk föriängning av den. I avtalet skall flnnas en bestämmelse att bolaget förbinder sig att genom tvä meddelanden ge försäkringstagaren tillfälle atl genom premiebelalning bibehålla ell obrutet skydd. På premieavin sägs att försäkringstagaren genom betalning förlänger försäkringen lill förfallodagen påföljande är. När förfallodagen överskridits sänds ett erbjudande till försäkringstagaren atl - om han fortfarande behöver skyddet - betala premien inom en vecka (alternativt 14 dagar) och därmed få ett obrutet skydd till förfallodagen påföljande år. Betalas premien sedan fristen gått ut men inom närmaste tiden därefter, gäller försäkringen frän betalningstidpunkten till förfallodagen nästa är.

Kommer premien fortfarande inte sänds en ny premieavi som säger atl skyddet har upphört men att det kan träda i kraft att gälla från betalnings­tidpunkten till nästa års förfallodag om betalning sker inom den närmaste tiden.

Om vi till en början bortser från om fristen skall vara en vecka eller 14 dagar kan sägas, att effekten är samma som i KFL för den som betalar inom tidsfristen. För den som inte betalar alls blir däremot skillnaden att hans skydd är avklippt frän förfallodagen. Skulle han ha drabbats av en skada kan han inte efteråt komma med krav och bolaget behöver heller inte ha någon särskild registrering. Att skyddet i denna situation blir avklippt måste vara

Prop. 1979/80:9

174

fullt rimligl. Samtidigt är försäkringstagaren skuldfri gentemot bolaget. Han har heller inte haft någon skyldighel all säga upp försäkringen. Genom orden "om han fortfarande behöver skyddet" görs den reservation som kommittén föreslagit för det fall atl försäkring tecknas i annal bolag.

1 frågan om fristen skall vara 14 dagar eller en vecka kan följande sägas. Kredilföriusterna är inte obetydliga. Det är slötande atl en person som inte betalat alls skall kunna nyteckna en försäkring och i praktiken ha skydd i cirka sex veckor. Det kan vara rimligt all ge 14 dagars frist vid ny försäkring - AB stadgar ju det - eftersom tid också bör beredas för granskning av försäkrings­brevet. Men om påminnelse behövs bör det räcka om den ger en veckas frist. Är del bara förbiseende skall man ju inte behöva 14 dagar. Samma resonemang kan föras vid förnyelse. Har första meddelandet kommil ät sidan och man fär påminnelse bör en veckas frist vara tillräcklig. Naturiigtvis kan den situationen inträffa atl avin hell kommil bort och alt första påminnelsen anländer när försäkringstagaren är borta från sitt hem. Förden eventualiteten är dock även 14 dagar otillräckligt, bl, a. med hänsyn lill vanliga semester­perioder, 1 sådana fall måsle man ändå lita till bolagens förståelse. Det lorde under senare årtionden inte ha kunnat påvisats någol fall där bolaget underlåtit atl ta rimliga hänsyn till omständigheterna.

När det gäller premier som kommer närmaste tiden efter fristens slut, behandlas de i nuvarande rutiner som försenade betalningar. Vanligen tar bolagen också ansvar för skador närmaste liden efter förfallodagen. Men i någon utsträckning innebär mottagandet av de försenade betalningarna att försäkringstagaren betalat för litet längre tid än han haft skydd,

Ell förverkligande av kommitténs förslag skulle innebära avsevärda kostnadsökningar pä grund av alla de nya försäkringsavtal som skulle behöva utfärdas. Härvid är att märka all bolaget måsle ha rätt att av de belopp som inflyter i första hand ta ut premie för den tid försäkringen gällde över förfallodagen. Om man antar all förfallodagen var 1 april, uppsägningen sändes 10 april och alltså fick kraft 24 april och premien sedan betalas 10 maj, skulle bolaget av beloppet kunna dra av premie för perioden 1-24 april och sedan utfärda försäkring från 10 maj så långt återstoden av beloppet räcker, alltså lill 16 april året därpå. Försäkringstagaren har alltså föll skydd ytterligare 16 dagar jämfört med om försäkringen bara noterats förnyad till 1 april. Det är svårt att se att nägon väsentlig orätt skulle skell i det senare fallet. De försenade betalningarna innebär ju exlra kostnader och vilka ligger närmast till att stå för dessa koslnader om inte de som genom försummelser orsakar dem?

Beträffande förslaget till ändring av AB bör beaktas att i del nyssnämnda exemplet är försäkringstagarens skydd visserligen suspenderat bakåt till 1 april, men han har haft ell villkoriigt skydd fram till 24 april. Skulle en synlig skada ha inlräffat hade han naturiigtvis skyndat sig att betala. Följaktligen har han väsentligen fått valuta för sin premie.

Teoretiskt skulle kunna hävdas att de förluster, som kommitténs förslag leder lill genom alt bolaget står ansvar trots att försäkringstagaren inte sagt upp avtalet, kunde elimineras genom all bolaget drev in alla de premieford­ringar som sålunda uppstår. I praktiken torde emellertid omkostnaderna för detta överstiga vad man får in. När försäkring tecknats i annat bolag uppstår förövrigt inte nägon fordran men detta uppenbaras inte förrän man redan haft omkostnaderna för kravet.

(1 redogörelsen för den diskuterade ändringen av AB har vi inte vidrört de speciella förhållanden som gäller för trafikförsäkringen.)

Prop. 1979/80:9

175

17 S stadgar att försäkringen fortsätter alt gälla i upp lill tre mänader om försäkringstagaren hindras atl betala premien pä grund av alt han drabbats av allvarlig sjukdom, berövats friheten eller ej erhällil pension eller intjänad lön från huvudanslällning eller pä grund av att annan liknande oväntad händelse inlräffat.

Folksam införde 1969 en villkorsbestämmelse att dröjsmål med premie­betalningen inte inverkade på försäkringens giltighet om det berodde på "tillfällig bortovaro eller liknande omständighet". Härigenom markerades i villkoren den tolerans som tillämpades i skaderegleringen. En bestämmelse av samma innebörd finns numera i AB. Sedan 1 juli 1976 har alltså den försäkringstagare som fått skada avböjd på grund av obetald premie haft möjlighel lill domstolsprövning av huruvida dröjsmålet varit ursäktligt. Veteriigen har sådan prövning ännu inte förekommit.

AB åsyftar rent fysiskt hinder att betala, t. ex. att försäkringstagaren drabbats av olycksfall eller alt hans hemresa efter semestern blir hindrad så som skedde vid oroligheterna pä Cypern 1974.

Behovet av en sådan beslämmelse blir litet såväl med ett sådant premiebetalningssystem som ovan diskuterats som med det som kommittén föreslagit. Skulle något hända senast på förfallodagen (hinder därefter skall ju inte ha någon inverkan) finns ju ändå en respit under uppsägningsfrislens tvä veckor plus den tid - åtminstone en vecka - del i praktiken tar innan bolaget sänder uppsägningen. Vi tillstyrker emellertid en regel som avser fysiskt hinder.

Däremot ifrågasätter vi kommitténs förslag i den mån del gäller ekono­miskt hinder. Tanken att lön frän huvudsaklig anställning uteblir synes orealistisk med hänsyn till den statliga garantin för lönefordringar i konkurs. Skulle det ändå inträffa, finns etl socialt skydd som möjliggör bestridande av ordinära utgifter. Det är ju inte bara försäkringspremier som skall betalas utan myckel annal. Kommittén har inte redovisat några skäl varför just försäk­ringsprestationen skall ges på kredit.

Idén atl pension skulle kunna utebli verkar förbryllande. I motiveringen sägs att det är osäkrade "trotjänarpensioner" som avses. Det måsle bli fråga om ytterst udda fall när den situationen föreligger och vederbörande inte har någon annan resurs att anlita.

Kommittén berör inte inkomstbortfall som kan inträffa för olika företagare. Dessa är ju samtidigt också konsumenter.

Hindret skall inte behöva anmälas. Följden skulle bli atl bolaget aldrig vet säkert vilka obetalda försäkringar man står ansvar för.

Kommittén säger att försäkringsgivaren är berättigad till premie för den lid hindret varar, men omtalar inte hur han skall fä likvid för denna ofta okända fordran. 1 alla de fall dä försäkringstagaren inte alls hör av sig vet försäkringsgivaren inte om hans fordran avser tiden till uppsägningsfrislens slut eller även tid därutöver.

Om försäkringstagaren sänder in premie när hindret upphör skall del anses som förnyelse i vanlig ordning. Men försäkringsgivaren vet ju inte om detta förhällande föreligger eller om det är fråga om en försenad premie som enligt 15 S andra siycket skall behandlas som begäran om ny försäkring. Det "kan vara lämpligt" all försäkringstagaren meddelar förhållandet, men del kan också hända att denne om skada ej inträffat - risken för dolda skador förbises vanligen - utnyttjar möjligheten alt börja på ny premieperiod.

När premie är obetald skall ibland underrättelse ges iredje man, i. ex. inteckningshavare. Vid trafikförsäkring skall beviset härom återkallas. Detla är ytterligare skäl mot förslaget.

Prop. 1979/80:9

176

Ett genomförande av förslaget ifråga om ekonomiskt hinder skulle sannolikt vara till ringa verklig nytta men ge möjlighet till missbruk, innebära ökat risktagande utan premie och medföra ökningar av administrationskost­naderna.

18  S handlar om beräkningen av premien om försäkringen upphör före

försäkringstidens slul.

Upphör försäkring under första försäkringsåret får bolaget enligt förslaget tillgodoräkna sig korttidspremie. Det överensstämmer med nuvarande praxis. Vid upphörande under följande år fär korttidspremie inte beräknas för den förflutna delen av året. Skäl kan anföras både för och emot förslagel härvidlag, men Folksam tillstyrker.

Atl sålunda korllidspremie inte kan utlagas är dock inte något hinder mot au eventuell riskförtätning, l. ex. den högre risken under sommaren vid båtförsäkring, beaktas vid premieberäkningen. Detta framgår av motive­ringen men borde nog utsägas i själva laglexten.

När försäkringstagaren säger upp försäkring brukar praxis vara att återbetala premie räknat från dagen då uppsägningen kom bolaget till­handa.

1 paragrafens andra stycke stadgas all försäkringstagaren är beräuigad atl återfå överskjutande belopp om för hög premie eriagts. Detta har alltid varit självklart och borde inte behöva tynga lagtexten, särskilt när det gäller en verksamhei som är föremål för offentlig kontroll.

Nedsättning av försäkringsersäuning

I 19-24 SS behandlas vad som brukar kallas försäkringstagarens biförplik­telser.

Biförpliklelserna kan sägas vara

att korrekt lämna de uppgifter som begärs då försäkring tecknas

att anmäla om  förändring sker i de  förhållanden  varom  uppgifier lämnats

att iaktta eventuella säkerhetsföreskrifter

alt försöka minska verkningarna om skada händer

all om skada inträffar tala sanning om förlustens storlek m. m.

De uppfattas av de flesta försäkringstagare som självklarheter. I betän­kandet framställs dock biförpliklelserna såsom någol betungande. Sålunda sägs alt de är "svåröverskådliga genom mångfald och variation" och "stränga mot försäkringshavaren". Lagens regler sägs vara "detaljerade och svåröver­skådliga". 1 själva verkel är de logiska och ganska enkla. Eftersom biförpliklelserna harolika karaktär är det naturligt atl de i lagen behandlas var för sig.

Kommittén har försökt förenkla och sammanföra de olikartade reglerna. Eftersom dessa gäller olika förhållanden kan de inte gärna sammanföras och försöket lill förenkling har enligi vår mening inte lyckats.

19  S handlar om uppgiftslämnandet vid försäkringens tecknande. Om

försäkringstagaren med avsikt eller genom oaktsamhet som ej är ringa,

lämnar oriklig uppgifl får ersättningen vid skada sältas ned i den mån det är

skäligt med hänsyn till det verkliga förhållandets betydelse, graden av

vållande, behovet av ersäuning och omsiändigheterna i övrigi.

Prop. 1979/80:9

177

Enligt FAL gäller vid oriklig uppgifl atl försäkringstagaren är skyddad om han varit i god tro. Har han däremot med avsikt eller slarv lämnat fel uppgift och premien därigenom kommit att bli för låg, nedsätts ersättningen i samma proportion (prorataregeln). FAL lämnar emellertid öppet alt i stället för prorataregeln i villkoren stadga kausalitetsregeln, vilken innebär att skadan ersätts fullt om den oriktiga uppgiften saknade betydelse och inte alls om den hade betydelse för skadan. Skillnaden mellan reglerna kan belysas genom ett exempel. Antag alt en kyrkabrandförsäkrasför I milj.kr. och alt premienär 1 kr. per I OOOom åskledare finns och 1.25 kr. om åskledare saknas. Det uppges atl åskledare finns och premien blir alltså 1 000 kr. Sä brinner kyrkan och det uppdagas att uppgiften om åskledare var felaktig. Enligt kausalitetsregeln lämnas ingen ersättning om branden berodde på blixtnedslag men full ersättning om branden orsakats t. ex. av elt brinnande ljus. Enligt prorata­regeln - som i praktiken alltid förekommer vid brandförsäkring - omräknas försäkringen med hänsyn till den rätta premiesatsen. Den erlagda premien I 000 kr. skulle med rätt premiesats, 1:25, ha räckt till ett försäkringsbelopp pä 800 000 kr. Försäkringen gäller då med detta belopp oavsett vilken orsak branden hade.

Båda reglerna kan sägas vara rättvisa. Försäkringstagaren får i princip full valuta för sin premie oavsett vilken av reglerna som gäller. Prorataregeln är emellertid lämpligast vid de flesta försäkringsformer, bl.a. de försäkringar som konsumenter tecknar.

(Vid försäkring ulan försäkringsbelopp tillämpas prorataregeln så att ersättningen nedsätts i förhållandet mellan eriagd premie och den premie som skulle eriagts om korrekta uppgifter lämnais.)

Kommittén menar alt de föreslagna lagbestämmelserna skall vara ramar inom vilka försäkringsvillkoren skall kunna utformas. Detta torde vara en omöjlighet eftersom paragraferna inte ger några fasta gränser.

Man nödgas alltså i tillämpningen begränsa sig till den föreslagna lagtexten och kommitténs motiveringar. Tydligen tänker sig kommittén en slags kombination av kausalitetsregeln och prorataregeln på sådant sätl all i exemplet nyss med kyrkan skulle proraianedsättning ske om branden berodde på åsknedslag men full ersättning lämnas om branden hade annan orsak. Läu inses atl det innebäratt den som lämnar felaktig uppgift för mera försäkringsskydd för sin premie än den som är korrekt.

Kommittén anför som exempel (sid. 227) all försäkringstagaren genom orikliga uppgifter dolt alt han lider av diabetes men dödas ögonblickligen som passagerare vid en flygolycka. Eftersom sälunda dödsfallet inträffade obero­ende av sjukdomen menar kommittén att full ersättning skall utgå. Ytligt verkar resonemanget bestickande. Men man behöver dock bara föreställa sig all en annan passagerare i samma plan lider av samma sjukdom och disponerat lika stort belopp för premien men korrekt omtalat sitt hälsotill­stånd. På gmnd därav har han för samma premie fött ett lägre försäkrings­belopp.

Ytterligare elt par praktiska exempel på konsekvenserna av kommitténs förslag må anföras.

För fritidshusförsäkring tillämpar olika bolag skilda tarifferingsmetoder. Lite schematiskt kan situationen beskrivas så här.

Bolag A betingar sig i premie för försäkring omfattande brand m. m. 200 kr. Om försäkringen även skall gälla vatten tillkommer 50 kr. Summa 250 kr, för komplett försäkring. Bolag B har försäkring som obligatoriskt omfattar säväl brand m. m. som vatten. Premien är 200 kr. om vattenledning saknas och 250 kr. om vattenledning flnns,

12 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

178

Om nu husägaren endast har en enkel sommarvattenledning och tycker att risken för utströmning är ringa och därför försäkrar i bolaget A och betalar 200 kr. så är det alldeles klart att han får full ersättning vid brand men ingen ersättning om det uppstår en vattenskada.

Tecknar han i stället försäkring i bolaget B och uppger att vattenledning inte finns och betalar 200 kr, i premie, då skulle han enligt kommitténs förslag erhålla full ersättning vid brandskada och dessutom ersättning - kanske nedsatt - vid vattenskada.

Premienivån är densamma i båda bolagen i exemplet. Men enligt förslaget skulle bolaget B åläggas större förpliktelser. Följaktligen skulle bolaget B antingen behöva allmänt höja sin premienivå eller också ändra lill den tarifferingsmetod som bolaget A använder, ehuru det skulle anses som ett steg tillbaka i utvecklingen.

Ännu mer komplicerad blir situationen vid fullvärdesförsäkring av byggnad. Förr var det inte ovanligt att egnahemsägare vid brand drabbades av belydande förlust på grund av underförsäkring. Försäkringsbolagens uppma­ningar att justera beloppen ledde inte till tillräcklig anpassning. Bolagen införde då automatisk indexreglering av beloppen. Ändå uppstod föriust om beloppet från början var för lågt eller kosinaderna i det enskilda fallet stigit mer än index. Nästa steg blev att eliminera underförsäkringsproblemet för byggnad genom fullvärdesgarantin. Den innebäratt om försäkringsbeloppet fastställdes enligi en given schablonmetod ansågs huset alltid fulll försäkrat. Beloppet var sålunda inte någon övre gräns för ersättning utan endasl underlag för premieberäkning. Emellertid skapade beloppet ibland irritation. Den som visste all hans verkliga byggkostnad låg högre än det schablonbe­räknade beloppet, kände ibland trots villkoren en oro. Den som å andra sidan byggt billigare än genomsnittet, t. ex. på grund av serieproduktion, kunde ifrågasätta om han betalade premie för onödigt högt belopp. Nästa steg i rationaliseringen blev därför att beloppet slopades. Somliga bolag räknar emellertid fortfarande fram beloppet ehuru det inte utsätts i försäkringsbre­vet. Andra bolag fastställer premien direkt på grundval av uppgifter om husels storiek och standard.

Oavsett om belopp sätts ut eller inte, kräver bolaget naturligtvis att de uppgifier om husets storlek och standard, som ligger till grund för premie­beräkningen är korrekta. Har av avsikt eller slarv felaktig upplysning lämnais och därmed premien blivit för låg minskas ersättningen vid skada i princip i samma proportion. Rimligheten i detla kan knappast ifrågasättas.

Enligt förslaget skall emellertid vid felaktig uppgift hänsyn tas till det verkliga förhållandets betydelse för försäkringsfallet. 1 allmänhet kan man dock inte isolera denna betydelse. Om försäkringstagaren lämnai felaktig uppgift om husets storiek och en vattenskada inträffar, är det omöjligt att säga vilket samband som råder mellan felet och skadan. - Resultatet av förslaget skulle kunna bli alt bolagen återgick till att ange belopp, ty jämlikt 25 S för då påföljd göras gällande i stort sett enligt nuvarande regler. Det skulle alltså bli fråga om ett steg bakåt i utvecklingen.

Vid personförsäkring är frågan om det verkliga förhållandets betydelse ofta svår att avgöra. Det hör till undantagen atl sambandet eller frånvaron av samband är så uppenbart som i exemplet med den diabetessjuke som omkom vid fiygolycka.

Ett ytteriigare exempel pä svagheten i kommitténs resonemang kan hämtas ur iredje stycket på sid. 227. Där sägs atl om den omständighet varom orikfig uppgift lämnats inte haft infiytande på skadefallet, bör normalt full ersättning utgå. Där sägs också att om någon vid tecknande av bilförsäkring

Prop. 1979/80:9

179

uppgivit för kort körsträcka, skall samband anses föreligga (och ersättningen vid skada alltså kunna nedsättas). Statistiken visar klart samband mellan körsträcka och skadefrekvens, sä det är rimligt atl lång körsträcka medför högre premie. Men det är inte möjligt att i det enskilda fallet hävda att körsträckan har inflytande. En kollision, dikeskörning eller annan skada har alltid sin orsak i omständigheter vid det speciella tillfället, orsaken är inte det anlal mil som bilen tillryggalagl tidigare under året. Samtidigt som kommit­tén med rätta konstaterar att samband föreligger, borde dess allmänna syn leda till att ersäUningen inte kan nedsättas. En närliggande konsekvens blir att det är dålig ekonomi att tala sanning om man har lång körsträcka.

Vad beträffar "graden av vållande" är det klart att hänsyn måste tas till om bolaget genom oklar fråga eller på annat sätt bör ta på sig en del av ansvaret för alt ett svar blivit felaktigt. Detta gäller naturligtvis även vid tillämpning av prorataregeln.

Däremot mäste rekvisitet "behovet av ersättning" förkastas. Alt överhu­vudtaget utreda behovet är en omöjlig uppgift, I betänkandet talas om att det flnns anledning alt se på annat sätt pä en skada som drabbar försäkringsta­garens bohag än på en skada som drabbar t, ex, hans nöjesbåt. Till detla kan först konstateras atl ordet bohag är oklart. Omfattar det t, ex. konstverk, antikvileter osv? Är ett piano bohag? I så fall - finns del anledning alt göra nägon skillnad om den ene försäkringstagaren har musik till hobby och den andre har segling? Vidare borde behovet ses mot bakgrund av hela den finansiella situationen. Om en rik mans bohag brinner upp behöver situationen inte vara mera ömmande än om en ordinär inkomsttagare förlorar sitt fritidshus. Det bör observeras att även den behovsprövning som görs av samhället när det gäller sociala förmåner är ell mycket trubbigt instrument. Slutligen skall man också ha klart försig att det i praktiken torde vara omöjligt att behandla försäkringstagare olika om de betalat samma premie, drabbats av samma skada och gjort sig skyldiga till samma försummelse. Man kan jämföra tvä bilägare som båda uppgivii felaktig körsträckeklass. Om den ene använder sin bil för resor till arbetet och den andre har sin bil enbart för nöjesändamål mäste båda ändå behandlas lika. Fritidshus och villor serie­byggs ofta sä att de blir lika. Om två husägare lämnat samma felaktiga uppgift och om båda husen totalförstörs genom brand och särskild tolerans skulle visas den ene husägaren för att hans ekonomiska situation är prekär, är det ofrånkomligt atl även den andre behandlas på samma sätt.

Prorataregeln innebär atl den slarvige uppgiftslämnaren alllid får full valuta för sin premie. I praktiken fär han t. o. m. ofta mera valuta än den korrekte eftersom felaktigheten inte alltid kommer i dagen. Prorataregeln är ocksä ett korrektiv som inte kräver några skönsmässiga bedömningar.

Enligt Folksams åsikt bör därför prorataregeln bibehållas.

I 20 S talas om påföljden av att den försäkrade inte iakttar vad som åligger honom enligt villkoren.

En av dessa åligganden är att anmäla om ändring sketl av de förhållanden varom uppgifter lämnats i ansökan. Om ändringen innebär att faran ökats så all högre premie borde ha eriagts blir enligt nuvarande bestämmelser ersättningen nedsatt efter prorataregeln. Med hänvisning till vad ovan sagts i samband med 19 S anser Folksam all nuvarande ordning bör beslå.

Kommittén tycks inte ha beaktat komplikationerna vid fullvärdesförsäk­ring av byggnad. T. ex. kan nämnas det fall dä husägaren gör en tillbyggnad

Prop. 1979/80:9

180

utan all anmäla detta. Skulle bolaget vid en totalbrand bli ansvarigt jämväl för tillbyggnaden om försäkringen gäller utan belopp?

I avtalet kan säkerhetsföreskrifter finnas. Om föreskrift inte iakttas kan det enligt FAL mrjföra förlust av ersättningen. I AB stadgas atl nedsättningen av ersättningen normatl skall vara 20 %. Folksams åsikt är att FAL:s regler modifierade genom AB skall gälla.

Räddningsplikten och FAL:s regler därom har sällan orsakat problem. Spontant vidtar människor åtgärder, t. ex. atl försöka släcka eller larma brandkåren om elden kommer lös.

I 21 S stadgas att om den försäkrade uppsåtligen framkallar skada har han inte rätt till ersättning såvida inte speciella skäl föreligger. Sker det genom oaktsamhet kan ersäUningen sättas ned, dock inte vid ansvarsförsäkring.

Enligt FALoch AB mister försäkringstagaren helt rätten till ersättning om han avsiktligt orsakar skadan. Kommittén tänker sig alt i vissa fall skall trots alll ersättning kunna lämnas, nämligen om skadan blir mycket större än avsett. Enligt vår mening talar både försäkringsmässiga och allmänpreven­tiva skäl mol detta.

Orsakar han skadan genom oaktsamhet är han enligt FAL berättigad till ersättning såvida inte oaktsamheten varit grov. FAL:s regel är dispositiv men bolagen har alltid följt den. Endast vid speciella skadetyper har ett krav pä större aktsamhet visat sig nödvändigt. Kommittén vill inte utesluta denna möjlighet.

Ifråga om ansvarsförsäkring föreslås att undantag inte skall fä göras ens för skada genom grov vårdslöshet. Motiveringen är att den skadelidande - som kan ha intresse av alt ansvarsförsäkring finns - inte skall komma i sämre läge om han råkar bevisa att vårdslösheten varit grov och detta utlöser ett undantag. Denna motivering är gammal (och inkonsekvent - den kan ju riktas också mot uppsålsundantaget), men föranledde att undantaget i privatansvar tidigare avsäg skada genom "uppsåt eller berusning". Det ändrades till "uppsåt eller grov vårdslöshet" vilket medgav en enhetlig regel i de kombinerade försäkringarna. Någon skillnad i skadebedömningen torde inte ha kunnat påvisas. Det fötal skador som avböjes på grund av grov vårdslöshet är sådana som eljest skulle ha avböjts på grund av eventuellt uppsåt. Grov vårdslöshet är en begriplig avslagsgrund medan begreppet eventuellt uppsåt är oförståeligt för de flesta. Genom att åberopa grov vårdslöshet i stället för eventuellt eller indirekt uppsåt besparar man de inblandade en anledning till misstro och irritation.

I 22 S stadgas att med försäkringshavare jämställs den som har väsentlig ekonomisk gemenskap med honom.

Ifråga om identifikation stadgar FAL endast atl vid avsiktligt framkallande av brand jämställs försäkringstagarens make med .honom. Förslaget innebär en anpassning lill del nuvarande förhållandet där samlevnad utan äktenskap är vanlig.

När det gäller påföljden av åsidosäuande av säkerhetsföreskrift är det enligt FAL inte nödvändigt att åsidosättandet ligger försäkringshavaren till last. Följaktligen blir inte frågan om identiflkation aktuell. Men enligt förslaget till 20 S förutsätts att del är försäkringshavaren (eller den som identifieras med honomjsom gjort sig skyldig lill äsidosältandel. Kommittén nämner effekten att om försäkringshavarens bil skadas genom att hans son, som körbilen, inte iakttar de säkerhetsföreskrifter som enligt villkoren åvilar föraren, inverkar det inte på ägarens rätt till ersättning.

Prop. 1979/80:9

181

En föreskrift i bilförsäkring är alt tändningsnyckeln inte får lämnas kvar i bilen. Påföljden vid åsidosättande är extra självrisk 800 kr. vid stöld. Del förefaller orimligt alt inte den skulle lillämpas även om det var sonen som felat.

En komplicerad situation kan uppslå vid försäkring av etl dyrbart lösöre. Krav att speciella lås och kanske larm skall vara tillslagna mister en del av sin lyngd om påföljden bortfaller när försummelse kan skyllas på t. ex. försäk­ringstagarens barn.

Utredningssvårigheter och allmänpreventiva skäl talar också mot att nuvarande påföljdsbestämmelser belräffande säkerhetsföreskrift ändras. Den önskvärda effekten måste uppslå genom ändring av 20 S- Förslaget till 22 S kan i och för sig tillstyrkas.

23 S stadgar atl de omständigheter som kan föranleda nedsättning av ersättningen enligt 19-22 SS ej skall föranleda detta om den försäkrade var sinnessjuk eller under tio år.

Mest aktuella i sammanhanget är de uppsätliga skadorna. Beträffande dem har AB samma regel som förslagel närdet gäller skada orsakad av barn under lio år, sakskada på egen egendom saml ansvarighet för personskada. AB avviker alltså när det gäller självförvållad personskada samt ansvarighet för sakskada.

Självförvållad personskada kan i de branscher som AB berör förekomma i reseförsäkring samt i överfallsskyddet i hemförsäkring. I överfallsskyddet kan undantaget bli aktuellt om den försäkrade skadas vid t. ex. ett slagsmål som han själv lar initiativ till. Detta undantag bör gälla oberoende av sinnestillståndet eftersom det överensstämmer med överfallsskyddels utformning; överfallsskyddet är en avsiktligt begränsad olycksfallsförsäk­ring.

Vad gäller den rena personförsäkringen (inkl. personmomenten i reseför­säkring) synes det olämpligt alt fastställa nägon regel innan man är på det klara med om den kan gälla även den personförsäkring som ligger utanför lagförslaget.

Vad gäller ansvarighet för sakskada mä följande framhållas. Den som är sinnessjuk torde vanligen inte bli skadeslåndsskyldig. Ansvarsförsäkringens primära uppgift föreligger inte då. I den mån skadan är av den typ att den omfattas av objeklsförsäkring, blir den ersatt genom den objektsförsäkring som bör finnas. Är skadan av annan typ kan den inte ersättas om det - som ofta är fallet - är fräga om den sjukes egen egendom. Är del i stället fråga om annans egendom synes del inte ologiskl all det kan uppslå en förlust som ej blir ersatt.

En konsekvens av förslaget lorde bli att slöld som en mentall störd gör sig skyldig till (eller bär solidariskt ansvar för) skulle kunna ersäuas genom hans hemförsäkring, vilket vore klart olämpligt.

När det gäller förpliktelser som åsidosattes synes det kommittén att ersättningen ej bör nedsättas om överträdelsen berodde pä grav psykisk defekt. Någon diskussion om de praktiska konsekvenserna förs dock inte. Om den sinnessjuke lider av allvariig sjukdom, skulle han då genom att förtiga den kunna erhålla en giltig sjukförsäkring? Om han tecknar fullvär­desförsäkring för etl hus som är dubbelt så stort som han uppger, skall bolaget stå fullt ansvar? Skall bolaget även stå ansvar fören tillbyggnad som han gör utan att anmäla det och alltså utan att belala premie därför? Skall vid reseförsäkring bolaget ersätta om han blir bestulen på pengar m. m. som han lämnar utan uppsikt?

Prop. 1979/80:9

182

Med hänsyn till de invändningar som kan riktas mol förslagel och oklarheten belräffande olika praktiska konsekvenser, anser Folksam alt 23 S mäste omarbetas.

24 S stadgar inskränkning i försäkringsgivarens möjlighel att vid svek efter skada sätta ned ersättningen.

Enligt formuleringen åsyftas bara skadeförsäkring och vad som skall gälla vid personförsäkring är oklart.

Vad skadeförsäkring beträffar har den sanktionsrält försäkringsgivarna nu förbehåller sig inte missbrukats. Dessutom kan de enskilda fallen prövas av domstol. Både försäkringsmässiga och allmänpreventiva skäl talar dä mot den föreslagna inskränkningen.

Underförsäkring

I 25 S stadgas att om försäkringsbeloppet skall motsvara hela värdet av egendomen men i verkligheten understiger detla värde, fär ersättningen sällas ned i samma proportion, dock endast om beloppet understiger värdel "i belydande män".

Byggnader och bilar försäkras vanligen utan belopp. Vid försäkring av byggnader med belopp samt vid försäkring av resgods krävs vanligen inte att beloppet motsvarar värdet. Den situation som 25 S åsyftar föreligger således i stort sett endast belräffande försäkring av lösöre samt försäkring av båt. Förslaget skiljer sig frän FAL endasl genom reservationen att det skall vara belydande mån. Vid toialskada gäller naturiigtvis såväl enligt FAL som förslaget att den som har för lågt försäkringsbelopp lider förlusl.

FAL:s regel är ostridigt rättvis och rimlig. Kommittén framhåller alt det är angeläget atl försäkringsbeloppen motsvarar värdel ty om så allmänt inte sker "nödgas de försäkringstagare som har riktiga försäkringsbelopp betala en väsentlig del av försäkringsskyddet för dem som har alltför låga belopp". Likväl anser kommittén inte FAL:s regel tillfredsställande, ty om den skulle tillämpas efler sin lydelse borde vid nästan varie skada undersökning ske om beloppet var tillräckligt eller om ersäUningen borde nedsättas,

I praktiken kan det naturiigtvis inte komma pä fräga att man vid en ringa skada värderar hela lösöret. Kommitténs förslag skulle dock lämna den situationen oförändrad, ty det skulle fortfarande vara lika orationellt att göra arbetskrävande undersökningar vid flertalet skador.

Den tolerans som kommittén finner önskvärd existerar redan. Ett lagfästande skulle emellertid fö olämplig effekt genom all det inbjuder till viss underförsäkring, vilket erfarenheter från USA visar. Där gäller att vid brandförsäkring av bostadshus och lösöre skall full ersättning för delskada lämnas om försäkringsbeloppet motsvarar minst 80 % av värdet. Detta har haft lill följd aU det blivit vanligt att spara premie genom att försäkra sin hus för 80 % av värdel, i tanke att del endasl är sällan som skada överstiger 80 %. Men denna spekulation håller inte när många gör på samma sätt. Efiersom skadeutbetalningarna totalt inte sjunker särskilt myckel om alla försäkrar bara till 80 %, måste bolagen höja sina premiesatser så att de för försäkring till 80 % fär nästan lika mycket i premie som de skulle fä för 100 % däresl alla försäkrar till 100 %. Besparingen uteblir alliså i slort sett när förfaringssättet blir allmänt och då blir resultatet att det fåtal som drabbas av totalskada gör kännbara föriuster.

Det är kommitténs mening att 25 S skall vara en ram inom vilken bolagen skall utforma villkoren. I motsats till vad som gäller för 19-24 SS är detla

Prop. 1979/80:9

183

möjligt. Kommiiién ger också anvisningar: vid värdet 50 000 skulle en avvikelse pä 20 000 vara belydande men inte en avvikelse på 10 000. Vid värdet 1 000 000 skulle en avvikelse på 100 000 kunna anses belydande men inte en avvikelse på 20 000. Det är möjligt all skriva ett villkor inom dessa förutsättningar, men villkoret blir krångligt för konsumenten.

Härtill kommer aU det enkla besked som man i dag ger försäkringstagaren, nämligen all full försäkring i princip aren förutsättning för full ersättning, det måste rimligen ersäuas med en räu omständlig informaiion. Det finns viktigare saker au diskutera under den ofta rält korta tid som försäkringsta­garen anslår.

Sedan finns möjligheten att informationen missförslås, åtminstone när minnesbilden bleknat, så att kunden invaggas i en falsk säkerhelskänsla. Med hänsyn till risken för lotalföriusi är detta fariigt.

Vid båtförsäkring är ju totalföriustrisken så uppenbar att del är ännu mera opåkallat att ändra på nuvarande regel.

Kommittén anför sådana skäl som au verk av en särskild konstnär har stigit starkt i värde utan att försäkringstagaren observerat detta och alltså höjt sin försäkring. Men förslaget hjälper ju ändå inte om en totalskada skulle hända. Den som äger exklusiva föremål måste nog ta ansvaret för att bevaka sitt försäkringsbelopp. Härvid har han hjälp av atl lösöreförsäkringarna brukar gälla med aulomalisk indexjuslering. Dessutom brukar bolagen erinra om behovet av översyn.

Sammanfattningsvis skulle kunna sägas att förslaget innebär krångligare villkor, ökat informationsproblem och risk för falsk säkerhetskänsla. Den materiella effekten blir i bästa fall samma som i nuvarande situation, i sämsta fall den som kommittén nämnt i citatet ovan.

Dubbelförsäkring

26 § behandlar de fall då någon har flera försäkringar pä samma risk i olika bolag.

Förslagel motsvarar FAL:s huvudregler och praxis och Folksam har ingen erinran.

Skadereglering

X 

27-28 SS finns allmänna bestämmelser om skaderegleringen.

Förslaget överensstämmer i stort sett med AB och med praxis i sakförsäk­ring. Del understryker dock pä ett onödigt sätt att försäkringsgivaren skall "utan uppskov" vidta åtgärder, göra skaderegleringen "skyndsamt" samt "genast" göra utbetalning ä conto om detta är möjligt. Det ligger i försäkringsgivarens intresse-bl. a. på grund av räntebestämmelsen -att inte i onödan dra ul pä skaderegleringen. Skulle något bolag göra det systematiskt kan försäkringsinspektionen ingripa. De citerade orden fyller alllsä ingen nyttig funktion.

I personförsäkring förekommer all ersäuningsulbetalningen måste uppskjutas, t. ex. i avvaktan på fastställande av invaliditetsgrad. Paragrafen måsle alltså justeras med hänsyn härtill.

Prop. 1979/80:9

184

Preskription

129 S stadgas att försäkringshavaren mister sin rätt om han inte inom tre år från det han fick kännedom om sin fordran och i van fall inom tio år efter händelsen väcker talan.

1 paragrafen stadgas också om preskription av försäkringsgivarens rätt till obetald premie.

Vad gäller preskription av försäkringshavarens fordran innebär förslaget i sak samma som AB, dock med etl undanlag. Sedan gammalt och enligt AB gäller att ersättningsanspråk skall anmälas inom sex månader. Ett dylikt stadgande skulle alltså inte få finnas i villkoren i fortsättningen.

Om skadeanmälan försenas försvåras givetvis uiredningen av skadefallel. Därför har det ansetts angeläget att genom kravet på skadeanmälan i vart fall inom sex månader fö påbörja utredningen så tidigt som möjligt. Det är svårt att se atl denna bestämmelse innebär någon som helst nackdel för försäk­ringstagaren.

Vid bilförsäkring och båtförsäkring har del visat sig viktigt att försäkrings­givaren har rätl att bestämma vilken verkstad eller vilket varv som skall utföra reparation och förbehåll om sådan rält finns nu i villkoren. Om detta förbehåll fortfarande skall kunna lillämpas måsle skadan ändå anmälas på elt tidigt stadium och ett bibehållande av sexmånadersregeln kan då inte vara till någon olägenhe:.

Genom användandet av ordet försäkringshavaren har kommittén begränsat förslagel att gälla enbart skadeförsäkring. Skäl härför anges inte.

Meddelande tiU försäkringstagare

X 

30 S stadgas att vissa underrättelser från försäkringsgivare skall ha skriftlig form. Vid uppsägning av försäkring eller avslag på ansökan skall skälen anges och möjligheten till domstolsprövning påpekas. Vid ändring av försäkringsvillkor skall uppgift lämnas om de nya villkoren.

Kravet på skriftlig form för de meddelanden som avses överensstämmer med nuvarande praxis.

Att bolaget vid uppsägning av försäkring skall påpeka möjligheten till domstolsprövning aren naturlig följd av den föreslagna räuen till försäkring. 1 kombination med förslaget rörande premies betalning uppstår dock egen­domliga konsekvenser.

De allra flesta uppsägningsbrev kommer att sändas på grund av att premie är obetald. Försäkringstagaren fär alltså ett meddelande att försäkringen upphör inom 14 dagar om premie ej betalas samt att han har möjlighet att gå till domstol för att få denna uppsägning prövad. Avser han då att fortsätta med försäkringen, betalar han premien och har ingen anledning all begära prövning. Avser han att upphöra med försäkringen blir uppsägningen en bekräftelse härpå och han saknar då skäl atl vända sig till domstol. 1 båda fallen framstår alltså tanken alt vända sig till domstol orimlig. En del personer kommer aU missuppfatta hänvisningen och oroligt fräga sig om de är stämda.

Kravet att upplysning skall lämnas om de nya villkoren vid villkorsändring överensstämmer med vad som tillämpas i praxis. Emellertid måste man ha klart för sig att en redogörelse för ändringens innebörd ibland måste bli summarisk, bl. a. därför atl erfarenheten visar atl alllför detaljerade medde­landen ofta inte blir lästa alls.

Prop. 1979/80:9

185

I 31 S behandlas konsekvenserna av all premieavier och meddelanden från försäkringsgivaren kommer bort sedan de lämnats för postbefordran.

Enligt FAL går förnyelsemeddelande på försäkringstagarens risk. Det skulle alltså kunna hända att försäkringen träder ur kraft på grund av alt premieavin kommit bort på posten. Detta är naturiigtvis inte tillfredsställan­de. Risken har också ökats genom tillkomsten av stora fastighetskomplex där flera personer kan ha samma namn. Emellertid sköts skaderegleringen med beaktande av denna vansklighet. Enligt kommittéförslaget skall försäkrings­tagaren även formellt få skydd - om han kan visa att en uppsägning från bolagets sida försenats eller uteblivit skall skyddet ändå fortsätla, dock högst under tre månader från det försändelsen avgick.

Folksam har ingen invändning mot förslaget.

Prövning av försäkringsgivares beslut

Bestämmelserna i 32 S avser prövning av försäkringsgivares beslut att avslå konsuments begäran om försäkring eller alt säga upp försäkring till upphö­rande.

32 S är en konsekvens av 5 S- Motiveringen till 32 S lämnar för liten vägledning beträffande den praktiska tillämpningen-Förslaget till ändring i lagen om försäkringsrörelse

Förslaget innebär att lagen tillförs en ny paragraf 283 a S-1 denna stadgas att paremie och andra försäkringsvillkor för försäkring som tecknas av konsument skall vara skäliga och i övrigi motsvara hans inlresse av en ändamålsenlig försäkring.

Frågan om en offentlig granskning av försäkringsvillkor intar en central plats i belänkandet och kommittén menar att en sådan granskning är ett nödvändigt moment i det regelkomplex som man föreslär till konsumenter­nas skydd. En sådan principiell ståndpunkt är i och för sig naturlig dels mot bakgrund av den lagsliftningsteknik kommittén valt för KFL - tvingande regler som till stora delar förutsätts ges ett mer preciserat materiellt innehåll i försäkringsvillkoren -, dels i beaktande av KFL:s sakliga omfauning och tillämpningsområde. Av skäl som kommerati anföras i det följande, mäste Folksam dock avstyrka att en villkorsgranskning enligt kommitténs modell införs.

Kommitléns förslag är myckel långtgående och skulle, om del genomför­des, innebära en offentlig kontroll över enskild näringsverksamhet som saknar motstycke i hittillsvarande konsumentskyddslagsliftning.

Vad försl beträffar tillämpningsområdet, anser kommittén att gransk­ningen bör omfatta alla försäkringar som tecknas av konsumenter, inte bara sädana som omfattas av KFL. Eftersom kommittén slår fasl alt KFL:s regler skall ligga lill grund även för bedömningen av villkoren i sådana försäkringar som faller utanför KFL, innebär förslaget i denna del att man i praktiken utvidgar KFL till att gälla alla försäkringar som tecknas av konsument. Detta säu alt "bakvägen" låta en lag fä betydelse långt ulöver sitt egentliga tillämpningsområde, är principiellt betänkligt och ägnat att bidra till en osäkerhet om rättsläget hos såväl konsumenter som försäkringsgivare. Det sistnämnda accentueras för övrigt av de vaga formuleringar kommittén ger lill ledning för hur granskningen av villkor i försäkringarsom faller utanför KFL skall gå till. Belräffande frågan om granskning av villkor som ingär i

Prop. 1979/80:9

186

kolleklivavialade försäkringar, ansluter sig Folksam till den mening som uttalats av experterna[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] i särskilt yttrande.

Kommittén föreslår att en granskningsmyndighet - med utgångspunkt från rekvisiten skälighet och ändamålsenlighet - skall kunna pröva alla villkor i konsumenlförsäkringar, vare sig de rör ämnen som regleras i KFL eller inte. Till de villkor som faller utanför KFL hör främst sådana som beskriver risktäckningen och som därmed anger själva produkten eller produktinnehållet. Man tänker sig att granskningsverksamheten kan bedri­vas i ungefär samma former som tillämpningen av avtalsvillkorslagen, nämligen atl verksamheten till största delen utgörs av förhandlingar med näringsidkarna och alt i sista hand möjligheter finns lill sanktioner mot näringsidkare som bryter mot förhandlingsöverenskommelse eller myndig­hels beslut.

Förslaget innebär såtillvida en nyhet försvensk näringsrätt som att man ger en myndighet rätl att - med sanklionsmedel om så erfordras - påverka inte bara vad som i andra branscher benämns leveransvillkor utan också sådana villkor som utgör själva produkten. De enda lagregler, som i dag kan sägas ha någon produktpåverkande effekt, är marknadsföringslagens bestämmelser om förbud mol marknadsföring av uppenbari oanvändbara och fariiga varor. Tillämpningen av dessa bestämmelser får dock ses som en indirekt produkt­påverkan, vars räckvidd och betydelse inte tillnärmelsevis motsvarar den som den nu föreslagna bestämmelsen skulle fä.

Kommittén har inte ansett det ligga inom gränserna för sitt uppdrag att lämna förslag till hur villkorskonlrollen bör organiseras utan nöjer sig med atl diskutera tänkbara lösningar. Frånvaron av ell ställningstagande härvidlag försvårar emellertid för remissinstanserna atl uttala sig om förslagel i sin helhet annat än i rent generella ordalag, eftersom de organisatoriska frågorna spelar en ceniral roll i sammanhanget.

1 specialmotiveringen (sid. 266) anför kommittén atl avsikten inte är "att granskningen skall gå så långl alt myndigheterna i realiteten ensamma bestämmer villkoren". Emellertid föreligger en inte obetydlig risk för alt den slutliga effekten av förslagel blir just denna. Om en myndighet får möjlighet att - med etl bakomliggande hot om tvångsåtgärder - diktera en produktut­formning som det enskilda försäkringsbolaget sedan har atl la det fulla ekonomiska ansvaret för, kommer detta att hämma produktutvecklingen. Kommittén har valt all inte la den tyska modeUen - förhandsgranskning av allmänna försäkringsvillkor - till förebild för siu förslag och motiverar detta med alt en sådan modell hindrar produktutvecklingen och medför risk för byråkratisering. Som en följd av att kommittén inte gör något försök atl analysera effekterna av sitt förslag, förbiser man att konsekvenserna av det egna förslaget troligen blir desamma. Inget förelag med ekonomiskt resultat­ansvar skulle våga ta risken att lansera en ny produkt utan att veta om den till alla delar kan passera under kontrollmyndighetens krav på ändamålsenlighet. Särskilt i de fall utvecklings- och marknadsföringskostnaderna kan beräknas bli höga kommer det därför alt bli nödvändigl för bolagen att begära förhandsbesked från myndigheten. Härigenom kommer den föreslagna villkorsgranskningen i realiteten alt fungera som en förhandsgranskning. Därmed lär den också komma att uppvisa samma nackdelar som den tyska modellen.

Granskningsmyndighetens åtgärder och beslut i enskilda fall kommer givetvis att verka normbildande. Det är svårt att se att detla kan leda till annat än en uniformering av produktinnehållei som på sikt påverkar konkurrens­bilden. Kommittén är medveten om all dess förslag kan fö en icke önskvärd

Prop. 1979/80:9

187

konkurrensbegränsande effekt men hänvisar här endast lill konkurrensbe­gränsningslagen som ett instrument för alt motverka sådana risker. Med den ena lagen skulle man alltså rätta till de ölägenheter som skapas av en annan.

Förslaget lill villkorsgranskning uppvisar enligt Folksams mening sädana brister och olägenheter att det inte kan anses vara till nytta för försäkrings­tagarna som kollektiv eller som enskilda konsumenter. Kommiiién har inte heller påvisat atl produktutvecklingen hittills lett till för konsumenterna olämpliga resultat. Del primära målet för försäkringsbolagens produktut­veckling i en fri konkurrens måsle vara all skapa produkter som motsvarar behov och önskemål hos breda konsumentgrupper. Dessa behov och önskemål kommer till bolagens kännedom på flera sätt, framför allt via ombudsorganisationen och i samband med skaderegleringen men ocksä via interna konsumentorgan och nämnder. Vidare förs konsumenternas talan av konsumentverket i kontaktforum. Konsumenterna måste därför sammanta­get sägas ha ett omfattande inflytande över försäkringsbolagens produktut­veckling.

Folksam avslyrker således kommitténs förslag till villkorskontroll i vad del avser rält för myndighei att granska försäkringsvillkors ändamålsenlighet. Vad beträffar skälighetsövervakningen ger lagen redan i sin nuvarande avfattning försäkringsinspektionen befogenhet att utöva tillsyn i sädan vidare mening som kommittén avser. Det är därför inte behövligt att införa en ytterligare regel härom.

Förslaget till ändring i lagen om skiljemän

Förslaget innebär att sådana tvister som enligt försäkringsvillkoren skall avgöras av skiljemän i stället skall kunna hänskjutas lill domstol om tvisten gäller högst ett halvt basbelopp.

Folksam tillstyrker ändringen som är oberoende av kommittéförslagen i övrigt.

Intresseavvägningen

Den föreslagna lagstiftningen avser inte socialförsäkring ulan en verk­samhet där skadeersättningarna skall flnansieras genom premierna och anslutningen är frivillig. Härav följer all försäkringsskyddet måsle utformas så atl envar för rimlig valuta för den premie han erlägger. Det är elt ganska självklart rältvisekrav. I viss utsträckning är det också en praktisk nödvän­dighet pä grund av frivillighelen. De som skulle fä betala för hög premie kan avslå från att leckna försäkring.

Den avvägning som måsle ske avser dels skyddets omfattning, dels förutsättningarna för den skadedrabbade att få ersäuning även om han varit vårdslös. Del är delta senare som lagstiftningen väsentligen avser.

Kommitténs förslag ifråga om premiebelalningen kan egentligen sägas vara en avvägning av skydd mot viss försummelse. Eftersom premiebetal­ning i förskott lorde vara en ofrånkomlig förutsättning vid konsumeniför­säkringarna, aktualiseras frågan om elt skydd vid oavsiktlig försummelse. FAL stadgade att förnyelsepremie skall aviseras eftersom man inte kunde räkna med att försäkringstagaren skulle komma ihåg förfallodagen. Kommittén anser - med fog - att ytteriigare en erinran skall lämnas innan försäkringen träder ur kraft. Eftersom nästan alla kan råka ut för att försumma avin, kan det sägas ligga i kollektivets intresse att ta på sig den kostnad som förslaget innebär.

Prop. 1979/80:9

188

När del gäller annan vårdslöshet - vid uppgiftslämnande, vid ftamkallande av skada osv. -gör kommittén inte någon riklig avvägning. Det skulle i försia hand behöva göras en analys av de olika slagen av vårdslöshet. När kommittén säger (sid. 101) au det fordras en avvägning mellan å ena sidan intresset av all hålla premiekostnaden nere genom att begränsa skyddet för den som handlat värdslöst, å andra sidan intresset av att svåra skador ersätts även om de uppstått genom vårdslöshet, ställs olika saker mol varandra. I ena ledet åsyftas vårdslöshet i allmänhet, det framgår av det fortsatta resone­manget, i det andra vårdslöshet vid framkallande av skada. Men det är inte alls givet att ersältningsrällen vid skada som beror på vårdslöshet även moliveraratt t. ex. den som lämnar felaktiga upplysningar skall få fördelar pä kolleklivets bekostnad. Kommittén säger sig sedan utgå från grundinställ­ningen atl skyddsinlressel är del primära även om skyddet påverkar premiekostnaden! Om vissa premiebetalare haren känsla av orättvisa "synes ringa hänsyn böra tas därtill".

Så lättvindigt får emellertid inte en stor grupp konsumenter avfärdas. Deras känsla av orättvisa kan vara befogad. De bör kunna kräva en förutsättningslös analys innan någon ställning las.

Om man då först ser på skada som framkallats genom vårdslöshet, blir frågan om denna vårdslöshet aren försäkringsmässig fara. Omedelbart inses atl sä är fallet. Alla hotas av den. Inte ens den mest aktsamme undgår risken att själv bidra till att han drabbas av olycksfall, brand, koUision osv.

Alltså är det fullt naturiigt att t. ex. brandförsäkringen gäller inte bara vid brand genom åsknedslag, kortslutning osv. utan även vid brand som man själv råkar orsaka. Ersättningen behöver inte motiveras med något behovs-resonemang; det är fräga om en risk försäkringen läcker och som man betalat premie för. Det är samma sak som det nyssnämnda skyddet mot vårdslöshet vid premiebetalningen. Alla kan anses behöva det och alla betalar för det.

Au oaktsamheten varierar fär inte föranleda att en fara som hotar alla blir undantagen men däremol atl man sä långl det är praktiskt möjligt och lämpligt försöker åstadkomma rättvisa (genom bonussysiem, självrisk o.dyl.).

Uraktlåtenhet att teckna försäkring kan ocksä ses som vårdslöshet. Det är alldeles klart alt här kan ingen ersättning lämnas hur önskvärt det än skulle vara med hänsyn lill den sociala situationen. Mol kommitténs behovsreso­nemang måsie sältas att behovet kanske är störst hos den som inte hafl pengar lill premien.

Näsla slag av vårdslöshet är den som tar sig uttryck i lämnandet av felaktiga uppgifter vid försäkringens tecknande. Leder del till för låg premie sätts ersättningen ned i samma proportion enligt prorataregeln. Försäkringsta­garen får alltså just så myckel skydd som han betalat för. För den del av premien han sparar står han själv risken.

Här ser man olikheten mot vårdslösheten vid skada. Den var en försäkringsmässig risk, för vilken premie eriäggs. Men är följderna av osanning en fara som kan försäkras? - Hur som helst är det inte ändamåls­enligt. Det ändamålsenliga synes vara atl den som talar osanning är sin egen försäkringsgivare i molsvarande mån.

Enligt förslaget skall full ersättning i första hand ulgå om de oriktiga uppgifterna berodde på all vederbörande ej förstod atl förhållandet hade "avsevärd" betydelse för premien eller att del skulle ha berett honom "oproportionellt besvär" alt lämna riktiga uppgifter, - Detla resonemang är verklighetsfrämmande. Att uppgifterna efterfrågas borde väl säga envar att

Prop. 1979/80:9

189

de har betydelse och konkurrenssituationen om inte annat gör atl bolagen inte ålägger en sökande mer besvär än nödvändigt. Men även bortsett från detta är resonemanget dubiöst: om det bereder besvär alt skaffa fram en uppgift är det väl ändå ingen ursäkt för att ge en felaktig (för låg?) uppgift.

Här bör ett påpekande inskjutas. I sakförsäkring skulle många frågor kunna undvikas, ibland t. o. m. alla, om försäkringsgivaren inspekterade objektet. Sä sker ofta vid industriförsäkring. Vid konsumentförsäkringarna skulle del emellertid nödvändiggöra premiehöjningar som skulle bli relativt stora. Genom all inspektionerna ersätts av att var och en lämnar uppgifier, görs besparing som kommer alla till godo. Det är då etl rimligt solidaritetskrav att envar gör sitt bästa. Om den som sviker härvidlag ändå lår skydd helt motsvarande den premie han eriagt - alltså enligt prorataregeln - är han egentligen generöst behandlad av kollektivet.

Även om det kan påvisas att rikliga uppgifter kunnat lämnas utan särskilt besvär och att den sökande rimligen borde ha insett atl uppgifier om byggnads storlek, båts motorstyrka osv. var av betydelse, så återstår ändå enligt 19 S en rad omständigheter som på kolleklivets bekostnad skulle berättiga den felande lill siörre ersättning än vad han betalat premie för.

Oriktig uppgift leder ibland till all fel villkor åsätts försäkringen. T. ex. tillämpar vi vid båtförsäkring en extra självrisk om träbål är äldre än 20 år. Uppges då av slarv att båten är 18 är men det vid skada visar sig atl den är 21, tillämpas den självrisk som skulle ha gällt. Enligt förslaget skall det dock endast kunna ske efter prövning enligt alla de omständigheter som nämns i 19 S, Den slarvige fär därmed stor chans att erhålla större ersättning än de konsumenter med lika gamla båtar som lämnat korrekta uppgifier.

Med ovan anförda anser vi oss ha visat att kommittén inte gjort någon rimlig avvägning utan ensidigt gynnat den slarvige uppgiftslämnaren pä de lojalas bekoslnad. En omständighet som kanske är mera belysande för kommitténs inställning än ekonomiskt betydelsefull är förhållandet att den som lämnai oriklig uppgift inte bara kan vara beräuigad till full ersättning utan även motsätta sig atl bolaget lar ut rält premie för återstoden av försäkringsåret (det som är ringa oaktsamhet enligt 19 S kan inte vara sådana synnerliga skäl som enligt 10 S ger bolaget räu alt säga upp avtalel för reglering av premien).

Vid personförsäkring förekommer att försäkring ej kan beviljas pä grund av sökandens dåliga hälsotillstånd. Om då oriktiga uppgifter lämnas och pä grund därav försäkring beviljas blir den ogiltig, Detla vill kommittén ändra. Men om tvä personer lider av samma sjukdom och den ene sanningsenligt uppger detta och därmed fär sin ansökan avböjd men den andre lämnar oriktiga uppgifter och fär försäkring - kan dä verkligen skäl åberopas för att kollektivet skall ha förpliktelse mot den senare men inte mot den som talade sanning?

Kommittén understryker alt om osanna uppgifier lämnats genom svek, skall enligt avtalsrätisliga regler inte ersättning utgå. Detta skär sig mot del behovsresonemang som eljesl förs, I den allmänna försäkringen gär man inte miste om ersättning ens vid svek.

Naturligtvis måste dock svek bedömas såsom kommittén gör när det gäller en frivillig försäkring. Ofta är det emellertid svårt alt avgöra när svek föreligger, 1 kommitténs exempel med personen som genom osanna uppgifter förtigit atl han led av diabetes och vars försäkring ändå borde utbetalas om han omkom vid en flygolycka (sid, 227), kan undras om del verkligen gär att förtiga en sädan omständighet ulan alt man gjort sig skyldig till svek. Ändå

Prop. 1979/80:9

190

kan del vara omöjligt alt styrka,

I de fall då med kännedom om rätta förhållandena försäkring inte alls skulle beviljats eller beviljats bara mot högre premie, större självrisk eller eljest speciella villkor, är del därför av stor betydelse att nedsättningen av ersättningen kan ske på samma sätt vare sig de felaktiga uppgifterna beror på svek eller vårdslöshet. Bolaget behöver alltså inte ta ställning härvidlag. Man behöver inte spetsa till saken genom alt i svekfallen bevisa alt svek förelåg, det räcker att felaktig uppgift lämnats av annan orsak än god tro.

Det är kanske onödigt att gä in på förslagets konsekvenser ifråga om vårdslöshet vid riskändring, vid åsidosäuande av säkerhetsföreskrift och vid skadeanmälan. Del som anförts ovan beträffande vårdslöst uppgiftslämnan­de torde visa alt förslagets konsumentvänlighet endast är skenbar i dessa vikliga avseenden.

Till orättvisan mot de många lojala kommer den indirekta effekten på moralen. Bedrägerierna är ett växande problem. Ett genomförande av förslaget skulle underlätta dem och verka stimulerande. Kommittén tycks utgå frän att den tolerans bolagen i dag visar bör vidmakthållas och på många avsnitt ökas. I själva verket kan det finnas anledning all överväga om inte en åtstramning på en del punkter djupare sett skulle vara llll konsumenternas nytta. Att en skärpt attityd mot premiesmiiarna i trafikförsäkring är nödvändig har blivit uppenbart.

Det är anledning att försöka länka sig effekterna av ett genomförande av förslaget. Såsom kommittén påpekar (sid. 95) kan felaktiga principer för premiesättningen leda till atl de som missgynnas drar sig för att teckna försäkring. Till detla kan fogas att premiens absoluta höjd aren omständighet som kan föranleda till avslående från försäkring. Atl ökade omkostnader med därav betingat premiehöjningsbehov blir en följd av förslaget är oslridigl, även om meningarna kan vara delade om storleken av detta behov.

Redan är premienivån för hemförsäkring sådan att många avstår från försäkring. Även i vissa andra branscher såsom båtförsäkring och mopedför­säkring lorde premienivån blivit i viss mån prohibitiv.

I den mån ell skydd anses oundgängligt kan olika arrangemang för att nedbringa kostnaden bli aktuella.

Härvid är det av intresse att observera atl 800 000 personbilar är vagnska-deförsäkrade medan antalet personbilar som omfattas av vagnskadegaranti är 970 000. Lagförslagel gäller inte för dessa senare. Vid dem kan man alltså tillämpa säkerhetsföreskrifter som är oberoende av vem som för bilen, ha sträng påföljd mol den som efter skada lämnar osanna uppgifter osv. Den aktsamma bilföraren får alltså skyddet lill lägre kostnad genom vagnskade-garantin. I något fall (Volvo) står fabrikanten direkt för uppfyllandet av garantiåtagandet. I andra fall överför han ansvaret på försäkringsbolag i Sverige eller England.

Vagnskadegarantin torde näppeligen kunna fö nägon motsvarighet på byggnadsområdel. Närmare till hands ligger bildandet av kollekliv enligt olika kriterier. Det är också möjligt att indirekt fö till stånd ett urval genom all teckna försäkring med frivillig hög självrisk. De villaägare som kan acceptera en självrisk på t. ex. 5 000 kr. lorde vara inställda pä punktlig premiebetal­ning, korrekt uppgiftslämnande och vissa försiklighelsmåtl för undvikande av skada. Skadeslatistiken för dem kommer i så fall inte att belastas med sådana utbetalningar som motiveras av sociala behov o. dyl. och premierna kommer att avspegla detla. Det blir då de som inte kan stå höga självrisker som genom sina premier dels för betala sill eget skydd, dels får lämna bidrag lill andra.

Prop. 1979/80:9

191

Sammanfattning

Som inledningsvis nämnts anser vi atl översynen av FAL bör ske i ett enda sammanhang. Förhållandena är inte sådana att en säriagstiftning är påkallad. Härtill kommer att myndigheterna genom kontaktforum har fått möjlighet att öva inflytande i vidare mån än vad som följerav gällande lag och att det i AB finns ett instrument för att göra överenskommelser och konsument­skyddsregler allmängiltiga,

Folksam avstyrker således införandet av en särskild konsumentförsäk­ringslag.

Om en säriagstiftning ändå skall komma till stånd börenligt vår mening det föreliggande förslaget endast i begränsad utsträckning ligga till grund för denna.

Av de enskildheter i förslaget som vi tillstyrker är den viktigaste principen atl skyddet inte kan suspenderas förrän försäkringstagaren fött två medde­landen saml regeln i 31 S som skall trygga att sådant meddelande skall komma honom tillhanda. Dessa bestämmelser, som i stort sett är etl stadfästande av förhållandena i praxis, bör gälla alla försäkringstagare, inte bara konsumenter,

Folksam avslyrker också förslaget till ändring i lagen om försäkringsrörel­se. Förslaget om ändring i lagen om skiljemän tillstyrks.

Stockholm den 30 maj 1978 FOLKSAM

Klas Back

Prop. 1979/80:9

192

Bilaga 4 Lagrädsremissens lagförslag

1  Förslag till Konsumentförsäkringslag

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande besiämmelser

1 § Denna lag tillämpas pä försäkringar som konsumenter tecknar hos

försäkringsbolag för huvudsakligen enskilt ändamål och som kan hänföras

till någon av följande försäkringsformer, nämligen

1.

hemförsäkring,

2.

villaförsäkring,

3.

fritidshusförsäkring,

4.

reseförsäkring,

5.

trafikförsäkring eller annan motorfordonsförsäkring,

6.

båtförsäkring.

I fråga om trafikförsäkring lillämpas lagen dock ej, om annat följer av trafikskadelagen (1975:1410).

Lagen tillämpas inte på försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen.

2

§ Med försäkringstagare förslås i denna lag den som har tecknat försäkring hosett försäkringsbolag. Försäkrad kallas den vars intresse har försäkrats mot skada eller på vars person en försäkring har tecknats.

3

§ Försäkringsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till nackdel för försäkringstagaren, den försäkrade eller annan ersättningsbe­rätligad är ulan verkan mol denne, om inte annal anges.

4

§ I förhållande till annan än försäkringstagaren lillämpas 25,54-58, 86-88, 95 och 96 samt 122 och 123 SS lagen (1927:77)om försäkringsavtal även i fråga om försäkringar som avses i denna lag. Vid tillämpningen av dessa bestämmelser gäller även 3 S försia styckel lagen om försäkringsavtal.

Om lillsyn över atl försäkringsvillkor är skäliga finns bestämmelser i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse.

Infbrmalion

5 § Innan en försäkring tecknas skall försäkringsbolaget lämna den informa­tion om sina premieroch andra försäkringsvillkorsom konsumenten behöver

Prop. 1979/80:9

193

för att kunna bedöma kostnaden för och omfattningen av försäkringen. Informalionen skall utformas så alt den underlättar valet av försäkrings­form.

Information behöver inte lämnas om konsumenten förklarar all han avstår från den eller om det möter särskilt hinder.

6 § Sedan försäkringen har tecknats skall försäkringsbolaget, om det inte har

skett tidigare, snarast i skriftlig form lämna försäkringstagaren tydlig

informationom sådana försäkringsvillkorsom innebär viktigare begränsning

av försäkringens omfallning i förhållande till vad konsumenter i allmänhet

har anledning alt räkna med.

Om försäkringsbolagel enligt 17 S andra styckel eller 19 S första stycket begär ändring av försäkringsvillkoren i avtalet, skall bolaget samtidigt skriftligen ange skälen för detta och lämna uppgift om de nya villkoren.

Om försäkringstagaren begär det är försäkringsbolaget under försäkrings­tiden också i övrigi skyldigt atl lämna information om premien och andra villkor som rör försäkringen.

7

§ I samband med all en skada regleras skall försäkringsbolaget, om det inte med hänsyn till omständigheterna är obehövligt, upplysa den som begär försäkringsersättning om vilka möjligheter som finns atl fö en tvist om ersättningen prövad. Finns det risk för atl rällen till försäkringsersättning skall gå föriorad på grund av preskription,skall bolaget också erinra om detla. Informationen skall lämnas skriftligen.

8

§ I fräga om underiåtenhet all lämna informaiion enligt 5-7 SS skall tillämpas vad som föreskrivs i marknadsföringslagen (1975:1418) om under­låtenhet att lämna information vid marknadsföring.

Ett åläggande atl lämna information enligt 5 S eller 6 S tredje stycket fär innehålla all informationen skall lämnas i skriftlig form.

Rätten att teckna försäkring

9 § Ell försäkringsbolag för inte vägra en konsument att leckna en försäkring

som bolaget normalt tillhandahåller allmänheten.

Första stycket gäller ej, om försäkringsbolaget med hänsyn till risken för försäkringsfall, den sannolika skadans omfattning eller annan omständighet har särskilda skäl att inte meddela försäkringen.

Försäkringsliden

10      § Försäkringstiden är den tid för vilken avtal om en försäkring träffas.

Den fär inte överstiga ett år, om det inte finns särskilda skäl för en längre

försäkringstid.

13 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

194

11      § Försäkringsliden böriar vid den lidpunkt som har avtalats eller som

framgår av omständigheterna.

Kan försäkringstidens börian inte fastställas enligt första stycket, böriar försäkringstiden klockan noll dagen efler den dä försäkringstagaren lämnade meddelande till försäkringsbolaget au han ville leckna försäkringen. Om försäkringen skall tecknas genom au försäkringstagaren beialar premien, börjar dock försäkringstiden försl klockan noll dagen efler den dag då premien betalades. Detsamma gäller om försäkringen i annat fall är giltig endast under förutsättning att premien betalas innan försäkringstiden böriar.

12      § Vid försäkringstidens utgång förnyas försäkringen i de fall och på de

villkor som anges i 14-17 SS-

Försäkringstiden för enornyad försäkring börjar när den tidigare försäk­ringsliden går ut.

13      § Försäkringsbolagets ansvarighet för inträffade försäkringsfall inträder

vid försäkringstidens börian och varar till försäkringsiidens slut eller till dess

att försäkringen på grund av uppsägning eller av någon annan anledning

upphör att gälla. Genom avtal kan ansvarigheten dock bestämmas för en

annan tid, om det finns skäl för del med hänsyn till försäkringsbehovei.

Försäkringstagaren är skyldig att betala premie endast för den tid under vilken försäkringsbolaget är ansvarigt.

Förnyelse av försäkringen

14      § En försäkring förnyas, om den inte har sagls upp atl upphöra vid

försäkringstidens utgång och försäkringstagaren inte vid denna tidpunkt har

tecknat en molsvarande försäkring hos etl annat försäkringsbolag.

Första siycket gäller ej, om del framgår av avtalet eller omständigheterna atl försäkringen inte skall förnyas,

15      § Försäkringsbolaget för säga upp försäkringen till försäkringstidens

utgäng endasl om bolaget har särskilda skäl att inte längre meddela

försäkringen.

För att en uppsägning enligt första stycket skall fö verkan måste ett skriftligt meddelande om uppsägningen avsändas till försäkringstagaren senast Ijorton dagar före försäkringstidens utgång. Gör försäkringstagaren sannolikt att detta meddelande har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnat råda över. upphör dock försäkringen tidigast en vecka efter den dag då meddelandet kom honom till hända och senast tre månader efter den dag dä försäkringsbolaget avsände meddelandet lill honom.

Prop. 1979/80:9

195

16

§ Vill försäkringstagaren säga upp försäkringen till försäkringstidens uigång, för han göra uppsägningen när som helst dessförinnan.

17

§ En försäkring förnyas för den vanligen tillämpade försäkringstid som närmast svarar mot den senast gällande försäkringstiden och pä de villkor i övrigt som har gällt under denna tid.

Har försäkringsbolaget begärt ändringav försäkringsvillkoren i ett skriftligt meddelande som har avsänts till försäkringstagaren senast fiorton dagar före försäkringstidens utgång, gäller den förnyade försäkringen för den tid och på de villkor i övrigi som bolaget har erbjudit.

Upphörande iförtid m. in.

18      § Försäkringsbolaget försäga upp försäkringen alt upphöra före försäk­

ringstidens utgäng, om försäkringstagaren eller den försäkrade grovt har

åsidosatt sina förpliktelser mot försäkringsbolagel eller om del finns andra

synnerliga skäl.

Försäkringsbolagets uppsägning får verkan fiorton dagar efter den dag då försäkringsbolagel avsände etl skriftligt meddelande till försäkringstagaren om uppsägningen. Gör försäkringstagaren sannolikt att detta meddelande har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnat råda över, upphör dock försäkringen tidigast en vecka efter den dag då meddelandet kom honom till hända och senast tre månader efter den dag då försäkringsbolaget avsände meddelandet till honom.

Beträffande uppsägning på grund av dröjsmål med betalningen av premie gäller vad som föreskrivs i 25 S,

19      § Försäkringsbolagel för begära atl försäkringsvillkoren ändras under

försäkringstiden, om försäkringstagaren eller den försäkrade har åsidosatt

sina förpliktelser mot försäkringsbolaget uppsåtligen eller genom oaktsamhet

som ej är ringa eller om det finns synneriiga skäl. Ändringen för verkan

fjorton dagar efter den dag då försäkringsbolaget avsände ett skriftligt

meddelande till försäkringstagaren om ändringen.

Har försäkringsbolaget begärt ändring av försäkringsvillkoren enligt första styckel, för försäkringstagaren säga upp försäkringen till den lidpunkt då ändringen annars skulle fö verkan. Uppsägningen skall göras före denna tidpunkt,

20      § Försäkringstagaren försäga upp försäkringen atl upphöra med omedel­

bar verkan, om försäkringsbehovet faller bort eller om det inträffar en annan

liknande omständighet.

Har en försäkring förnyats enligt 14 S eller har försäkringsvillkoren ändrats under försäkringstiden enligt 19 S första slyckel, kan försäkringstagaren

Prop. 1979/80:9

196

innan han har betalt någon del av fordrad premie säga upp försäkringen alt upphöra med omedelbar verkan. En förnyad försäkring upphör också omedelbart, om försäkringstagaren ulan att belala premie för denna försäk­ring tecknar en molsvarande försäkring hos eu annat försäkringsbolag.

Betalning av premie

21      § Försia premie fören försäkring skall betalas inom fiorton dagar efler den

dag dä försäkringsbolaget avsände elt skriftligt meddelande till försäkrings­

tagaren med krav pä premien.

Första stycket gäller ej, om försäkringen skall tecknas genom atl försäk­ringstagaren betalar premien eller om försäkringen i annal fall är giltig endasl under förutsäuning all premien betalas innan försäkringstiden börjar.

22

§ Premien för en förnyad försäkring skall betalas senast den dag dä den nya försäkringstiden böriar. Premien behöver dock inte betalas lidigare än en månad efter det alt försäkringsbolaget har avsänt elt skriftligt meddelande till försäkringstagaren om belalningen.

23

§ Har fiera premieperioder avtalats, skall premien för varje period efter den första betalas senast på periodens första dag. Premie som avser längre tid än en månad behöver dock inte betalas tidigare än en månad efter det atl försäkringsbolaget har avsänt ett skriftligt meddelande till försäkringstagaren om betalningen.

24

§ Betalas inte premien i rätl tid, för försäkringsbolaget i den mån del är skäligt ta ut en förseningsavgift enligt vad som kan ha bestämts i försäk­ringsavtalet.

25

§ Vid dröjsmål med betalningen av premien för försäkringsbolaget säga upp försäkringen alt upphöra fiorton dagar efter den dag då elt skriftligt meddelande avsändes till försäkringstagaren om uppsägningen. Gör försäk­ringstagaren sannolikt atl delta meddelande har försenats eller ime kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnat råda över, upphör dock försäkringen tidigast en vecka efter den dag då meddelandet kom honom till hända och senast tre månader efter den dag då försäkringsbolaget avsände meddelandet lill honom.

Försäkringen upphör ej. om premien betalas innan den tid som anges i första siycket har löpt ul. Försäkringstagaren skall erinras om detta i meddelandet om uppsägningen.

Försäkringen upphör ej heller enligt första siycket om försäkringstagaren inte har kunnat betala premien i rätt tid därför att han har blivit svårt sjuk eller berövats friheten eller därför att han inte har fött ut pension eller intjänad lön frän sin  huvudsakliga  anslällning.  Delsamma gäller om  nägon  annan

Prop. 1979/80:9

197

liknande oväntad händelse har hindrat försäkringstagaren atl belala premien i rätt lid. När hindret faller bort skall försäkringstagaren omedelbart betala premien. Gör han inte det, upphör försäkringen. Om dröjsmålet har varat i tre månader, upphör försäkringen även om hindret finns kvar.

26      § Betalar försäkringstagaren premien efter del att försäkringen har

upphört enligt 25 S, skall han därigenom anses ha begärt en ny försäkring från

klockan noll dagen efter den då premien betalades. Vill försäkringsbolaget

inte meddela försäkring enligt försäkringstagarens begäran, skall en skriftlig

underrättelse om delta avsändas till försäkringstagaren inom fjorton dagar

frän den dag då belalningen mottogs. Annars anses en ny försäkring ha

tecknats i enlighet med försäkringstagarens begäran.

Betalning av liUäggspremie

27

§ Har den avtalade premien höjts därför all försäkringen pä försäkrings­tagarens begäran har ändrats under försäkringstiden, skall denna tilläggs­premie betalas inom fiorton dagar efter den dag då försäkringsbolaget avsände ell skriftligt meddelande till försäkringstagaren med krav på tilläggspremien. Detsamma gäller annan tilläggspremie som försäkringstaga­ren är skyldig all betala,

28

§ Om en tilläggspremie som är en följd av atl försäkringen har utökats under försäkringstiden inte betalas i rätl tid, för försäkringsbolaget med tillämpning av 25 S säga upp försäkringen i den del den har utökats.

Om en annan tilläggspremie inte betalas i rätt tid, fär försäkringsbolaget räkna om försäkringsliden för den ändrade försäkringen med hänsyn lill den premie som har betalts. Sedan en skriftlig underrättelse om en sådan omräkning av försäkringsliden har avsänts till försäkringstagaren, gäller försäkringen under den kortare tid som följer av omräkningen, dock minst under Ijorton dagar efter det att underrättelsen har avsänts.

Avkortning av premie

29      § Om en försäkring upphör i förtid, har försäkringsbolaget endast rätt till

den premie som skulle ha bestämts om försäkringen från början hade

tecknats för den tid under vilken den har gällt. Upphör en förnyad försäkring i

förtid, har försäkringsbolaget dock inte rätt till högre premie än den som

svarar mol den risk som försäkringen har täckt.

Har försäkringstagaren betalt högre premie än försäkringsbolaget har rätt till enligt första stycket, skall bolaget belala tillbaka överskjutande belopp.

14 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 9

Prop. 1979/80:9

198

Nedsättning av försäkringsersättningen

30

§ Har försäkringstagaren när försäkringen tecknades uppsådigen eller genom oaktsamhet som inte är ringa lämnat en oriktig uppgift eller förtigit en omständighet av vikt, kan ersättning från försäkringen sättas ned i fråga om varie försäkrad, Nedsättningen görs efter vad som är skäligt med hänsyn till det verkliga förhållandets betydelse för försäkringsfallet och för omfattningen av skadan saml till försäkringstagarens uppsåt eller oaklsamhel och omstän­digheterna i övrigi,

31

§ Har den försäkrade uppsåtligen eller genom oaktsamhet åsidosatt sina åligganden enligt försäkringsvillkoren, kan ersättning från försäkringen sättas ned såviti gäller honom, Nedsättningen görs efter vad som är skäligt med hänsyn lill försummelsens betydelse för försäkringsfallet och för omfattningen av skadan samt lill den försäkrades uppsåt eller oaktsamhet och omständigheterna i övrigt.

Med den försäkrade jämställs annan som har handlat med hans samtycke. Också den som beträffande försäkrad egendom har en väsentlig ekonomisk gemenskap med den försäkrade jämställs med denne. Detsamma gäller den som i den försäkrades ställe eller tillsammans med denne har haft tillsyn över försäkrad egendom, om förbehåll om detla har gjorts i försäkringsvillko­ren.

32      § Har den försäkrade uppsåfligen framkallat en försäkringsfall, lämnas

inte ersättning från försäkringen såvitt gäller honom.

Har den försäkrade framkallat försäkringsfallet genom grov vårdslöshet, kan försäkringsersättning som ej avser skadestånd sällas ned såvitt gäller honom. Har den försäkrade framkallat försäkringsfallet genom annan oaktsamhet som ej är ringa, kan försäkringsersättning som ej avser skade­stånd sättas ned såvitt gäller honom, om förbehåll om nedsättning har gjorts i försäkringsvillkoren. Sådant förbehåll får göras endast om det är påkallat för alt förebygga försäkringsfall eller det annars finns särskilda skäl, Nedsätt­ningen görs efter vad som är skäligt med hänsyn till den försäkrades oaklsamhel och omsiändigheterna i övrigi.

Med den försäkrade jämställs annan som har handlat med hans samtycke, Ocksä den-som beträffande försäkrad egendom har en väsentlig ekonomisk gemenskap med den försäkrade jämställs med denne, om inte särskilda skäl talar mot detta,

33      § Även om försäkringstagaren eller den försäkrade har handlat pä ett säu

som enligt 30-32 SS kan föranleda att ersättning från försäkringen sätts ned

eller inte lämnas, tillämpas inte dessa bestämmelser om han var i ett sådant

sinnestillstånd som avses i 33 kap. 2 S brottsbalken eller under tolv är.

Prop. 1979/80:9

199

Vid tillämpningen av 31 S andra siycket eller 32 S tredje stycket skall den som var i elt sådant sinnestillstånd som avses i 33 kap. 2 S brottsbalken eller som var under tolv år jämställas med den försäkrade endast om han har handlat med dennes samtycke.

34 § Har den ersäuningsberättigade efter ett försäkringsfall uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet oriktigt uppgetl eller förtigit eller dolt någol av betydelse för bedömningen av hans rätt till ersättning från försäkringen, kan den ersättning som han annars skulle ha varit berättigad till sättas ned efter vad som är skäligt med hänsyn till omsiändigheterna.

Underförsäkring

35      § Skall försäkringsbeloppet enligt försäkringsvillkoren motsvara värdet av

försäkrad egendom eller annat försäkrat intresse och understiger beloppet i

betydande mån detta värde, kan ersättning frän försäkringen för skada pä

egendomen eller på det andra intresset sättas ned i förhållande till underför­

säkringen.

Dubbdförsäkring

36      § Har samma inlresse försäkrats mot samma fara hos flera försäkrings­

bolag, är varie försäkringsbolag ansvarigt mot den försäkrade som om det

bolaget ensamt hade meddelat försäkring.

Den försäkrade har dock inte rätt lill högre ersättning från försäkringsbo­lagen än som sammanlagt svarar mot skadan. Överstiger summan av ansvarsbeloppen skadan, fördelas ansvarigheten mellan försäkringsbolagen efter förhållandet mellan ansvarsbeloppen.

Skadereglering

37      § Sedan elt försäkringsbolag har fött underrättelse om elt försäkringsfall,

skall bolaget ulan uppskov vidta de åtgärder som behövs för att skadan skall

kunna regleras. Skadan skall regleras skyndsamt och med iakttagande av den

ersättningsberättigades och annan skadelidandes behöriga intressen.

Försäkringsvillkoren skall innehålla regler om värderingen av skadad egendom och annan föriust lill följd av försäkringsfallei.

38      § Försäkringsersättning skall betalas senast en månad efler det att den

ersättningsberätligade har anmält försäkringsfallei och lagl fram den utred­

ning som med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras av honom.

Detta gäller dock ej ersättning som avser livränta och ej heller i den mån

rätten till ersättning är beroende av att egendom återställs eller åieranskaffas.

Prop. 1979/80:9

200

att en myndighet meddelar ett visst beslul eller alt någon annan liknande händelse inträffar efter utgången av den tid som nyss har angetts.

Har den som begär försäkringsersättning uppenbarligen rätl till ersättning med åtminstone visst belopp, skall detla belopp genast betalas i avräkning på den slutliga ersättningen.

Preskription

39      § Den som vill kräva ut försäkringsersättning föriorar rätten lill ersäll­

ning, om han inte väcker talan mot försäkringsbolaget inom tre år från det att

han fick kännedom om atl fordringen kunde göras gällande och i varie fall

inom lio år från det att fordringen tidigast hade kunnat göras gällande.

Har den som vill kräva ut försäkringsersättning anmält skadan till försäkringsbolaget inom tid som har angetts i första stycket, har han alllid sex mänader pä sig att väcka talan sedan försäkringsbolaget har förklarat att slutlig ställning har tagits till ersättningsfrågan.

Har fordran på ersättning från en båtförsäkring kommil under dispaschörs behandling, anses därigenom talan om fordringen väckt,

40      § Ett försäkringsbolag förlorar rällen till obetald premie sedan sex

mänader har förflutit från det att premien skulle ha betalts, om inte

försäkringen dessförinnan har sagts upp av bolaget eller har upphört att gälla

av annan anledning än på grund av en uppsägning från bolagets sida.

Tvist om rätten att teckna eller behålla en försäkring

41      § Har ett försäkringsbolag i strid mot 9 S vägral en konsument att teckna

en försäkring, skall domslol på yrkande av konsumenten förklara atl han har

rätl att teckna försäkringen. Domstolen fär förklara att försäkringstiden skall

böria vid den tidpunkt som skulle ha gällt om försäkringsbolagel hade bifallit

konsumentens begäran om försäkring.

Talan om förklaring enligt första styckel skall väckas inom en månad från den dag då försäkringsbolaget meddelade konsumenten sitt beslut och angav skälen för beslutet samt erinrade konsumenten om vad han skall iaktta om han vill fö beslutet prövat.

Iakttas inte den tid som anges i andra stycket, är rätten all föra talan förlorad.

42      § Har ett försäkringsbolag sagt upp en försäkring i strid mot 15,18 eller

25 S, skall domslol på yrkande av försäkringstagaren förklara uppsägningen

ogiltig.

Talan om förklaring enligt första stycket skall väckas inom en månad från det att försäkringsbolaget har avsänt dels meddelandet om uppsägningen.

Prop. 1979/80:9

201

dels ett skriftligt meddelande om skälen för uppsägningsbeslutet med erinran om vad försäkringstagaren skall iaktta om han vill fö beslutet prövat. Tiden föratt väcka talan går dock aldrig ut före den tidpunkt dä uppsägningen skulle fö verkan.

Iakttas inte den tid som anges i andra stycket, är rätlen alt föra talan förlorad,

43 § Domstolen kan på yrkande meddela förklaring enligt 41 eller 42 § även för tiden intill dess all det föreligger ett avgörande som har vunnil laga kraft. En sådan förklaring fär dock inte meddelas utan att försäkringsbolaget har beretts tillfälle att yttra sig över yrkandet.

Innan en tvist som avses i 41 eller 42 S avgörs skall domstolen inhämta yttrande från försäkringsinspektionen, om del inte är obehövligt.

1,

Denna lag iräder i kraft den 1 januari 1981,

2,

En försäkring förnyas efler ikraftträdandet i de fall och på de villkor som anges i 14-17 SS, även om den har tecknats före denna tidpunkt. Förnyas försäkringen i ett sådant fall, lillämpas också 10, 12 och 13 SS-

3,

Om försäkringsbolaget eller försäkringstagaren till stöd för alt en försäkring sägs upp eller annars skall upphöra i förtid eller för atl försäkrings­villkoren skall ändras under försäkringstiden åberopar ett förhållande som har inträffat efter ikraftträdandet, lillämpas 18-20 SS även om försäkringen har tecknats före denna lidpunkt. Upphör försäkringen i förtid efter ikraftträdandet, tillämpas ocksä 29 S,

4,

Skall en premie betalas efter ikraftträdandet, tillämpas 21-25 saml 27 och 28 SS även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt,

5,

Har ett försäkringsfall inträffat efter ikraftträdandet, tillämpas 30-38 SS även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt.

6,

Beslämmelserna i 39 S tillämpas även på fordran som har tillkommit före ikraftlrädandel och som inte vid denna lidpunkt är preskriberad enligt äldre bestämmelser. Skall en premie betalas efter ikraftträdandet, lillämpas 40 S även om försäkringen har tecknats före denna tidpunkt,

7,

Vid tillämpningen av 2-6 gäller även 3 S-

8,

Lagen tillämpas inte på försäkringar som avser all framtid.

Prop. 1979/80:9

202

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal

Härigenom föreskrivs att 1 S lagen (192777) om försäkringsavtal skall ha nedan angivna lydelse.

IS'

Nuvarande lydelse

Denna lag äger tillämpning å avtal, varigenom försäkring medde­las av någon, som driver försäkrings­rörelse.

Vad här stadgas äger icke tillämp­ning å återförsäkring eller försäkring, som meddelas ov allmän sjukkassa eller av erkänd arbetslöshetskassa, ej heller å avtal, som slutes i enlighet med föreskrifterna i lagen om frivillig statlig pensionsförsäkring eller i lagen om yrkesskadeförsäkring.

Å trafikförsäkring är denna lag tillämplig i den män annat ej följer av vad om sådan försäkring är särskih stadgat.

Föreslagen lydelse

Denna lag äger lillämpning på avtal, varigenom försäkring medde­las av någon som driver försäkrings­rörelse,

Lagen gäller inte ålerförsäkring eller försäkring som avses i lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen (1973:370) om arbetslöshetsför­säkring, lagen (1976:380) om arbets­skadeförsäkring eller lagen (1979:84) om delpensionsförsäkring.

Lagen tillämpas inte påförsäkringar som avses i konsumentförsäkringsla­gen (1979:000f I förhållande tiU annan än försäkringstagaren tillämpas dock25,54-58,86-88, 95 och 96samt 122 och 123 §§ även ifråga om sådana försäkringar Vid tillämpningen av dessa bestämmelser gäller även 3 § första stycket.

Lagen   tillämpas   inte   heller  på trafikförsäkringar i den mån annat följer av trafikskadelagen (1975:1410).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1981. På försäkringar som har tecknats före denna tidpunkt lillämpas inte lagen (1927:77) om försäkrings­avtal i den mån konsumentförsäkringslagen (1979:000) är tillämplig enligt övergångsbestämmelserna lill den lagen.

1 Senasie lydelse 1954:245,

Prop. 1979/80:9

203

3 Förslag till

Lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

Härigenom föreskrivs alt 5,6 och 17 SS trafikskadelagen (1975:1410)' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

5S

Trafikförsäkring meddelas av försäkringsanstall som har fött tillstånd därlill av regeringen. Försäkringsanstalt som har fött sådant tillstånd är skyldig att på begäran meddela trafikförsäkring och au utförda bevis därom enligt formulär som försäkringsinspektionen fastställer,

1 tillsländ som avses i första styckel kan skyldigheten att meddela trafikförsäkring begränsas lill att gälla försäkring åt personer som tillhör viss yrkesgrupp eller intressegrupp eller som är bosatta inom visst område.

Återkallar regeringen tillstånd för försäkringsanstall an meddela trafik­försäkring skaU den som har tagU trafikförsäkiing hos anstalten och som är skyldig all ha sådan försäkring taga ny trafikförsäkring för fordonet inom en månad efter det atl beslutet om återkallelse har kungjorts i Post- och Inrikes Tidningar.

6S

A vial om trafikförsäkringför motor-

Återkallar regeringen tillståndet för

drivet fordon som är registrerat här i

en  försäkringsanstah   att   meddela

landet upphör an gälla tidigast när

trafikförsäkring, skaU den som har

myndighet som regeringen bestämmer

tagit trafikförsäkring hos anstalten och

har fån anmälan från försäkringsan-

som är skyldig att ha sådan försäkring

Slätten om att avtalet har blivit uppsagt

taga ny trafikförsäkring för fordonet

eller all annan anledning tiU dess

inom en månad efter det an beslutet

upphörande har inträn. Avtalet får

om återkallelse har kungjorts i Post­

dock bringas an upphöra tidigare, om

och Inrikes Tidningar,

ny trafikförsäkring för fordonet har

blivit gäUande eller om skyldigheten an

hålla försäkring har upphört.

' Omtryckt 1977:949,

Prop. 1979/80:9

Nuvarande lydelse

1 fall som avses i 5 § iredje slyckel upphör försäkringsavtalet senast vid utgången av den där angivna fris­ten.

204

Föreslagen lydelse

1 fall som avses i försia slyckel upphör den tidigare trafikförsäkringen senast vid utgången av den angivna månadsfristen.

171

Skadelidandes rätt till trafikskade­ersättning för, utöver vad som anges i denna lag, inskränkas endasl på grund av omsiändighei som har inträffat efler skadehändelsen och som enligt lagen (1927:77) om försäkringsavtal kan medföra be­gränsning av försäkringsgivarens skyldighel au utge försäkringsbe­lopp.

Skadelidandes rätt till irafikskade­ersättning för, ulöver vad som anges i denna lag, inskränkas endasl på grund av omständighet som har inträffat efler skadehändelsen och som enligt lagen (1927:77) om försäkringsavtal eller konsumentför­säkringslagen 1979:000) kan medföra begränsning av försäkringsgivarens skyldighet atl utge försäkringsbe­lopp.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1981,

Prop. 1979/80:9

205

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1948:433) om försäkringsrörelse

Härigenom föreskrivs att i 282 S lagen (1948:433) om försäkringsrörelse skall införas ett nytt moment, 3 mom,, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

282 S'

3 mom. Styrelsen och verkställande direktören för försäkringsbolag skaU beträffande verksamhet som bedrivs här i riket övervaka an även andra försäkrings villkor än premien är skäU­ga med hänsyn tiU det skydd försäk­ringen är avsedd att ge och omständig­heterna /' övrigt. Styrelsen och verksläUande direktören skall lämna försäkringsinspektionen alla upplys­ningar som inspektionen behöver for an granska att tillämpade villkor är skäliga. Vid granskningen bör Inspek­tionen ägna särskild uppmärksamhet åt villkoren för försäkringar som konsumenter tecknar huvudsakligen för enskih ändamål.

Ifråga om sjö- och iransportförsäk­ringar gäller första styckel endast om försäkringen tecknas av en konsument huvudsakligen för enskilt ändamål.

Denna lag iräder i kraft den 1 januari 1981.

' Senaste lydelse 1961:610.

Prop. 1979/80:9

206

5 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän

Härigenom föreskrivs att 3a S lagen (1929:145) om skiljemän skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3aS' Kan tvist mellan näringsidkare och konsument prövas av tingsrätt och rör tvisten vara, tjänst eller annan nyttighet som tillhandahållits för huvudsak­ligen enskilt bruk, fär före tvistens uppkomst träffat avtal att tvist skall hänskjutas till skiljemän utan förbehåll om rätt för parterna au klandra skiljedomen göras gällande endast om tvisteföremälets värde är högre än som anges i 1 S lagen (1974:8) om rättegängen i tvistemål om mindre värden eller hinder enligt 3 § nämnda lag möter mot lagens lillämpning.

Första stycket gäller ej om tvisten Första stycket gäller ej om tvisten

rör avtal mellan försäkringsgivare rör avtal mellan försäkringsgivare

och försäkringstagare och ej heller och försäkringstagare om försäkring

om annat följer av Sveriges interna- som grundas på kollektivavtal eller

tionella förpliktelser,

som grundas på gruppavial och hand-

has av förelrädare för gruppen och ej heller om annat följer av Sveriges internationella förpliktelser.

Denna lag träder i krafl den 1 januari 1981,

Äldre bestämmelser gäller i fråga om avtal om avgörande av skiljemän som har träffals före ikraftträdandet.

' Senaste lydelse 1977:453.

Prop. 1979/80:9

207

Innehåll

Bilaga 1.    Sammanfatining av försäkringsrätiskommitténs övervägan­

den ................................................................ 

1

Bilaga 2.    Försäkringsrättskommiiiéns lagförslag...... 

7

Bilaga 3.    Sammanställning av remissyttrandena över försäkringsrätts-

kommitléns betänkande........................... 

16

Remissinstanserna...................................... 

1°

1   Allmänna synpunkter.............................. 

17

1.1  Svea hovrätt................................. 

1 

1.2

Brottsförebyggande rådet ............... 

18

1.3

Riksrevisionsverket.......................... 

19

1.4

Försäkringsinspektionen................... 

19

1.5

Konsumenlverket/KO....................... 

21

1.6

Näringsfrihetsombudsmannen............ 

22

1.7

Länsstyrelsen i Gävleborgs län .......... 

22

1.8

Konsumenltjänstutredningen............. 

.... 

24

1.9

Landsorganisationen i Sverige........... 

.... 

25

1.10

Försäkringsanslälldas förbund............ 

.... 

25

1.11

Tjänstemännens centralorganisation... 

26

1.12

Centralorganisationen SACO/SR......... 

26

1.13

Jurist-och Samhällsvetareförbundet.... 

26

1.14

Svenska arbelsgivareföreningen......... 

26

1.15

Sveriges advokatsamfund................. 

27

1.16

Svenska försäkringsbolags riksförbund. 

29

1.17

Folksam........................................ 

30

1.18

Kooperativa förbundet..................... 

30

1.19

Kungl. automobilklubben................... 

30

1.20

Motorförarnas helnykterhetsförbund... 

30

1.21

Motormännens riksförbund................ 

30

1.22

Sveriges Villaägareförbund................ 

... 

31

1.23

Husmodersförbundet Hem och Samhälle       

31

1.24

Båtorganisationernas försäkringskommilté     

31

1.25

Svenska aktuarieföreningen.............. 

... 

31

1.26

Försäkringsjuridiska föreningen.......... 

... 

33

1.27

Lantbrukarnas riksförbund................. 

34

1.28

Utländska försäkringsbolags förening... 

35

1.29

Försäkringstjänstemannaförbundet..... 

35

1.30

Försäkringstagarnas riksförbund......... 

36

2   Tillämpningsområdet............................... 

... 

36

2.1

Konsumentverket/KO (särskilt yttrande)      

36

2.2

Landsorganisationen i Sverige........... 

36

2.3

Svenska försäkringsbolags riksförbund 

... 

36

2.4

Folksam........................................ 

... 

36

2.5

Kooperativa förbundel...................... 

... 

37

Prop. 1979/80:9

208

2.6

Molorförarnas helnykterhelsförbund.... 

.... 

37

2.7

Motormännens riksförbund................ 

37

2.8

Bätorganisalionernas försäkringskommilté      

37

2.9

Svenska akluarieföreningen............... 

.... 

38

2.10

Försäkringsjuridiska föreningen.......... 

.... 

39

2.11

Lantbrukarnas riksförbund................ 

39

2.12

Dispaschören Kaj Pineus................... 

.... 

40

2.13

Försäkringstagarnas riksförbund......... 

42

3    Information........................................... 

43

3.1

Konsumentverket/KO....................... 

43

3.2

Marknadsdomstolen......................... 

44

3.3

Näringsfrihetsombudsmannen............ 

44

3.4     Länsstyrelsen i Gävleborgs län ....... 

.... 

44

3.5

Konsumenttjänstuiredningen............. 

.... 

45

3.6

Försäkringsinspektionen................... 

.... 

45

3.7

Landsorganisationen i Sverige........... 

.... 

45

3.8

Svenska försäkringsbolags riksförbund. 

.... 

46

3.9

Folksam........................................ 

46

3.10

Sveriges Villaägareförbund................ 

46

3.11

Husmodersförbundet Hem och Samhälle        

46

3.12

Svenska akluarieföreningen............... 

.... 

46

3.13

Försäkringsjuridiska föreningen........... 

.... 

47

3.14

Lantbrukarnas riksförbund................. 

47

3.15

Försäkringstagarnas riksförbund......... 

48

4    Rätt till försäkring.................................. 

48

4.1

Försäkringsinspektionen................... 

48

4.2

Tjänstemännens centralorganisation... 

.... 

48

4.3

Svenska försäkringsbolags riksförbund. 

.... 

49

4.4

Folksam........................................ 

.... 

49

4.5

Kooperativa förbundet..................... 

.... 

49

4.6

Sveriges domareförbund................... 

.... 

49

5    Försäkringstid och ansvarstid................... 

.... 

50

5.1

Tjänslemännens centralorganisation.... 

50

5.2

Svenska försäkringsbolags riksförbund. 

.... 

50

5.3

Folksam........................................ 

.... 

50

5.4

Försäkringsjuridiska föreningen........... 

50

6    Uppsägning och förnyelse........................ 

50

6.1

Näringsfrihetsombudsmannen............ 

... 

50

6.2

Tjänstemännens centralorganisation... 

51

6.3

Svenska försäkringsbolags riksförbund. 

... 

51

6.4

Folksam........................................ 

51

6.5

Kooperativa förbundel...................... 

... 

51

6.6

Svenska akluarieföreningen............... 

... 

51

6.7

Försäkringsjuridiska föreningen........... 

51

Prop. 1979/80:9

209

6.8

Sveriges domareförbund.................. 

.... 

52

6.9

Lantbrukarnas riksförbund................ 

.... 

53

7    Premiebetalning..................................... 

.... 

53

7.1

Svea hovrätt................................. 

.... 

53

7.2

Riksrevisionsverkel.......................... 

.... 

54

7.3

Konsumentverket/KO....................... 

.... 

54

7.4

Länsstyrelsen i Gävleborgs län.......... 

.... 

54

7.5

Försäkringsinspektionen................... 

55

7.6

Svenska försäkringsbolags riksförbund 

55

7.7

Folksam........................................ 

55

7.8

Kooperativa förbundet..................... 

55

7.9

Kungl. automobilklubben................... 

55

7.10

Molorförarnas helnykterhelsförbund.... 

55

7.11

Sveriges Villaägareförbund............... 

55

7.12

Husmodersförbundel Hem och Samhälle        

56

7.13

Svenska aktuarieföreningen.............. 

56

7.14

Försäkringsjuridiska föreningen.......... 

.... 

56

7.15

Lantbrukarnas riksförbund................ 

57

8    Nedsättning av försäkringsersättning......... 

57

8.1

Svea hovrätt................................. 

57

8.2

Brottsförebyggande rådet................ 

58

8.3

Näringsfrihetsombudsmannen............ 

59

8.4

Länsstyrelsen i Gävleborgs län .......... 

59

8.5

Försäkringsinspektionen................... 

.... 

59

8.6

Tjänstemännens centralorganisation.. 

.... 

59

8.7

Sveriges advokatsamfund................ 

.... 

59

8.8

Svenska försäkringsbolags riksförbund 

.... 

61

8.9

Folksam........................................ 

.... 

61

8.10

Kooperativa förbundel..................... 

.... 

61

8.11

Motorförarnas helnykterhelsförbund... 

.... 

62

8.12

Motormännens riksförbund................ 

.... 

62

8.13

Husmodersförbundet Hem och Samhälle       

62

8.14

Båtorganisationernas försäkringskommitté     

62

8.15

Svenska akluarieföreningen.............. 

.... 

65

8.16

Försäkringsjuridiska föreningen.......... 

.... 

66

8.17

Sveriges domareförbund.................. 

.... 

68

8.18

Utländska försäkringsbolags förening.. 

.... 

69

8.19

Försäkringsljänstemannaförbundet..... 

.... 

69

8.20

Försäkringstagarnas riksförbund........ 

.... 

70

9    Underförsäkring..................................... 

.... 

71

9.1

Svenska försäkringsbolags riksförbund 

.... 

71

9.2

Folksam........................................ 

.... 

71

9.3

Svenska aktuarieföreningen.............. 

.... 

71

9.4

Lantbrukarnas riksförbund................ 

.... 

71

Prop. 1979/80:9

210

10  Dubbelförsäkring.................................... 

72

10.1

Svenska försäkringsbolags riksförbund. 

72

10.2

Folksam........................................ 

72

11  Skadereglering...................................... 

.... 

72

11.1

Svenska försäkringsbolags riksförbund. 

72

11.2

Folksam........................................ 

.... 

72

11.3

Försäkringstagarnas riksförbund......... 

.... 

72

12  Preskription.......................................... 

.... 

73

12.1

Svea hovrätt................................. 

.... 

73

12.2

Svenska försäkringsbolags riksförbund 

.... 

73

12.3

Folksam........................................ 

.... 

73

12.4

Försäkringstagarnas riksförbund......... 

73

13  Meddelanden lill försäkringstagare............. 

.... 

74

13.1

Svenska försäkringsbolags riksförbund 

74

13.2

Folksam........................................ 

74

13.3

Sveriges domareförbund.................. 

74

13.4

Försäkringstagarnas riksförbund........ 

74

14  Prövning av försäkringsgivarens beslul....... 

74

14.1

Svea hovrätt................................. 

74

14.2

Konsumenlverket/KO....................... 

75

14.3

Sveriges advokatsamfund................. 

.... 

75

14.4

Folksam........................................ 

75

14.5

Kungl. automobilklubben................... 

75

14.6

Motorförarnas hel nykterhetsförbund.. 

75

14.7

Försäkringsjuridiska föreningen.......... 

76

14.8

Sveriges domareförbund................... 

76

15  Offentlig kontroll över försäkringsvillkor...... 

76

15.1

Svea hovrätt................................. 

76

15.2

Riksrevisionsverket......................... 

77

15.3

Statskontoret................................ 

78

15.4

Konsumentverket/KO....................... 

78

15.5

Marknadsdomstolen........................ 

80

15.6

Näringsfrihetsombudsmannen............ 

.... 

83

15.7

Länsstyrelsen i Gävleborgs län ......... 

84

15.8

Konsumenltjänstutredningen............. 

85

15.9

Försäkringsinspektionen................... 

.... 

86

15.10

Landsorganisationen i Sverige........... 

87

15.11

Tjänstemännens centralorganisation.. 

.... 

88

15.12

Centralorganisationen SACO/SR......... 

.... 

88

15.13

Jurist- och Samhällsvetareförbundet.. 

88

15.14

Svenska arbelsgivareföreningen......... 

89

15.15

Sveriges advokatsamfund................. 

89

15.16

Svenska försäkringsbolags riksförbund,,,      

90

15.17

Folksam................................ i....... 

90

Prop. 1979/80:9

211

15.18

Kooperativa förbundet...................... 

... 

90

15.19

Bålorganisationernas försäkringskommilté      

90

15.20

Svenska akluarieföreningen............... 

90

15.21

Försäkringsjuridiska föreningen........... 

.... 

91

15.22

Lantbrukarnas riksförbund................. 

.... 

92

15.23

Försäkringstjänstemannaförbundel...... 

.... 

92

15.24

Försäkringstagarnas riksförbund......... 

92

16    Följdändringar i lagen om skiljemän.......... 

94

16.1

Konsumentverkel/KO........................ 

94

16.2

Landsorganisationen i Sverige............ 

94

16.3

Svenska arbetsgivareföreningen......... 

94

16.4

Svenska försäkringsbolags riksförbund. 

.... 

94

16.5

Folksam......................................... 

94

16.6

Försäkringstagarnas riksförbund......... 

.... 

95

Bilaga 3:1 Remissyttrande  av   Svenska   försäkringsbolags   riksför­

bund ................................................... 

97

Bilaga 3:2 Remissyttrande av Folksam.................... 

164

Bilaga 4. Lagrådsremissens lagförslag..................... 

192