Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1979/80:114

Regeringens proposition

1979/80:114

om verksamheten vid allmänna reklamationsnämnden;

beslutad den 28 februari 1980.

Regeringen föreslår riksdagen alt antaga de förslag som har upplagils i bifogade utdrag av regeringsprolokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

STAFFAN[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga Innehåll

I propusitiunen lämnas förslag om verksamhetsinriktning för och organi­sation av allmänna reklamationsnämnden.

Allmänna reklamalionsnämnden började sin verksamhel år 1968. Nämn­den prövar tvister mellan näringsidkare och konsument på begäran av konsument. Nämndens verksamhet har hittills bedrivits på försök. F. n. är nämnden knuien till konsumentverket.

Allmänna reklamationsnämnden fyller en viklig funkiion som etl komple­menl till de allmänna dumslolarna. Mot bakgrund av de goda erfarenheterna av den hittillsvarande försöksverksamheten vid nämnden föreslås verksam­heten nu få en stadigvarande karaktär. Vidare föreslås atl nämnden blir en fristående statlig myndighet. Nämndens avgöranden avses liksom f. n. vara rekommendationer till parterna om hur en tvist bör lösas.

En utvidgning av nämndens verksamhelsområde föreslås, nämligen alt nämnden skall kunna pröva tvister rörande visst arbete på fast egendom, exempelvis elektriska installationer, VVS-inslallatiuner, målningsarbeten och golvläggning.

Verksamheten vid allmänna reklamalionsnämnden avses bedrivas i sina nya former fr. u. m. den 1 januari 1981.

1  Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 114

Prop.  1979/80:114

2

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden

Härigenom föreskrivs all 2 och 7 SS lagen (1974:8) om rällegången i Ivislemål um mindre värden skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §' Är värdet av vad som yrkas högre än som anges i 1 § första stycket, skall denna lag ändå tillämpas, om

1.

tvisten huvudsakligen rör fråga

1. tvisten huvudsakligen rör fråga varöver utlåtande avgivits av rekla-     varöver utlåtande avgivits av (j///?;»/;-maiionsorgan  som   regeringen   be-     na reklamationsnämnden, eller stämmer, eller

2.

parterna överenskommit att lagen skall tillämpas och rätlen finner delta lämpligt.

Första stycket gäller endast om part försia gången han skall föra talan i tvistemål yrkar atl denna lag skall lillämpas och därvid åberopar ullåtandet eller överenskommelsen. Har talan väckts genum ansökan om betalningsfö­reläggande äger 1 § andra stycket andra punkten molsvarande tillämp­ning.

7 S

I tvist mellan näringsidkare och

I tvist mellan näringsidkare och

konsument rörande vara eller tjänsl konsument rörande vara, tjänst eller som tillhandahållits för huvudsakli- annan nyttighei som tillhandahållits gen enskilt bruk (konsumenltvist) för huvudsakligen enskill bruk (kon-skall rätten, um det är till gagn för sumentlvisl) skall rätten, om det är utredningen, inhämta yttrande från till gagn för utredningen, inhämla reklamationsorgan som avses i 2 . yltrande från allmänna reklama­lionsnämnden.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1981.

Senaste Ivdelse 1977:1144.

Prop.  1979/80:114

Utdrag

HANDELSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1980-02-28

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Ullslen,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Buren­stam[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Wirlén.[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om verksamheten vid allmänna reklamationsnämnden

1 Inledning

Statsmakterna har inom ramen för samhällets konsumentpolitik under en följd av år vidtagit åtgärder som syftar till att stärka konsumenternas ställning. Både på det civilrättsliga och på del marknadsrättsliga området har en omfattande lagstiftning införts samlidigt sum samhällsorgan med uppgift att ta till vara konsumenternas intressen successivi har byggts upp.

Allmänna reklamationsnämden inrättades år 1967 av statens kunsument-råd och började sin verksamhet den 1 januari 1968. Sedan år 1973 är konsumentverket huvudman för nämnden. Nämndens verksamhel har hittills bedriviis på försök. I samband med att konsumentverket och konsumentombudsmannen (KO) år 1976 sammanfördes till en myndighet förutskickades att allmänna reklamationsnämndens ställning och verksam­hetsformer inom kort skulle bli föremål för översyn (prup. 1975/76:159).

Med stöd av regeringens bemyndiganden den 25 mars och den 15 december 1976 tillkallade dåvarande chefen för handelsdepartementet en kommitté' för en samlad översyn av reklamationsförfarandel i konsument-tvister (H 1976:02).

Kommittén, som antog namnet reklamaiionsutredningen, avlämnade i maj 1978 betänkandet (SOU 1978:40) Tvistlösning på konsumentområdel. Belänkandet har remissbehandlais.

I Numera rättschefen Slaffan[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, numera hovrättsassessorn Bertil[REDACTED_EFTERNAMN], rådmannen Allan[REDACTED_EFTERNAMN], jur.kand. Anders Elmer numera byråche­fen Leif Lundvall och jur.dr. Sten Tengelin.

Prop.  1979/80:114

4

Utredningen behandlar två huvudfrågor, nämligen dels allmänna rekla-matiunsnämndens framtida verksamhet, dels en möjlighet för kunsument-umbudsmannen (KO) atl i tvist mellan kunsument och näringsidkare som ombud för konsumenten föra dennes talan i vissa fall. Mot det sistnämnda förslaget har vid remissbehandlingen riklals olika invändningar av såväl principiell som praktisk art. De aspekler som därvid har tagils upp är av sådan karaklär att frågan kräver ytterligare överväganden inom regerings­kansliel.

Till protokollet i detta ärende bör fogas en sammanfatining av betänkan­det som bilaga I samt en förleckning över remissinstanserna och en sammanslällning av remissyttrandena i nu akluell del som bilaga 2.

2 Föredragandens överväganden

2.1 Allmänt om lösande av tvister på konsumentområdet

Det kunsumentpulitiska arbetet bedrivs på många olika umråden. De ålgärder som kan vidtas är av vitl skilda slag. Huvuddelen av åtgärderna lar sikle på alt allmänt stärka konsumenternas ställning. Arbetet inriktas också på att hjälpa de enskilda konsumenterna om det av någon anledning uppstår en tvist mellan en kunsument och en näringsidkare. Den konsument som vill ha en tvist prövad har i princip två olika förfaranden att välja mellan. Antingen kan konsumenten låta en allmän domslol pröva ärendet eller utnyttja del mer informella reklamationsförfarandet.

Utvecklingen i Sverige har främsl följt den informella vägen. Allmänna reklamationsnämnden inrättades av statens kunsumentråd år 1967. Redan dessförinnan drevs sedan länge flera reklamalionsnämnder i olika bransch­organisationers regi. Allmänna reklamationsnämnden har till uppgift att pröva tvister på en mängd nlika umråden. Nämndens verksamhet har under årens lopp också fått en allt slörre omfattning. Verksamheten är uppdelad på ell antal avdelningar inom vilka berörda partsintressen är företrädda. Allmänna reklamationsnämndens beslut är till skillnad från domstolarnas avgöranden inte bindande ulan ulgör rekommendalioner som inte är möjliga att verkställa tvångsvis. Sedan år 1973 är konsumentverket huvudman för nämnden. Nämndens verksamhet har hitlills hafl karaktären av försöksverk­samhet.

Förfarandet vid domstol är, som nämnts, ett alternativ till reklamations­nämnder för att lösa knnsumenttvisler. Av naturliga skäl är det mer formaliseral än förfarandet vid reklamationsnämnden. För atl underlätta för bl. a. konsumenterna att bevaka sin räll har dock domslnlsförfarandet under senare år reformerats i olika avseenden. Som ett led i dessa slrävanden har sålunda etl förenklal rättegångsförfarande införts för tvistemål om mindre värden. Syftet med lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden, den s. k. småmålslagen, är bl. a. att bringa ner rältegångskustna-

Prop.  1979/80:114

5

derna utan att befogade rältssukerhetskruv eftersatts. Småmålslagen tilläm­pas endast pä rättegång i tvistemål vari förlikning om saken är tillålen. En förutsättning är att värdel av vad som yrkas uppenbart inle överstiger hälften UV del enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring bestämda basbelopel för oktober månad näst föregående år. Vissa undanlagsbestämmelser finns till delta. Under år 1980 är värdegränsen 6 950 kr.. Småmålslagen är vidare under vissa förutsättningar uulomuliskt lillämplig på alla ärenden som har prövats av allmänna reklamationsnämnden även om tvisteföremålels värde översiiger denna värdegräns.

Reklamatiunsutredningen har utvärderat hur ulika furmer för atl lösa kunsumenltvister har fungerat. Med utgångspunkt i denna utvärdering har utredningen i sitt betänkande angivit vilka gränser sum bör gälla mellan de ulika organ som finns för lösande av tvister på konsumentområdet. Utredningen konstaterar att det är uppenbart alt man inte kan undvara de allmänna domstolarna sum urgan för prövning av kunsumenltvister. Förutom att domstolarna uppfyller högt ställda krav på juridisk sakkunskap medger domstolsförfarandel en allsidig och ingående prövning av ärenden. Möjligheterna att hålla förhör med parlerna, atl la upp vittnesbevisning och atl anlila utomstående sakkunniga samt det förhållandel att dumstularnas beslut kan verkställas tvångsvis är värdefulla delar av dumslulsförfarandet. Utredningen framhåller samlidigt alt en verksamhet för lösande av tvister av det slag snm f. n. bedrivs vid allmänna reklamalionsnämnden också har påtagliga fördelar. Förfarandet är enkelt, snabbt och billigt. Ytterligare en styrka i nämndförfarandet är att reklamationerna bedöms av ett organ där sakkunskap rörande den vara eller Ijänsl sum avses finns representerad. Ocksä omständigheter av psykologisk art torde göra nämndförfarandet attraktivt för den enskilde konsumenten. Skälet till detta är, anförs det, alt en process vid domstol ofta uppfattas som svår, lidskrävande och kostsam.

Utredningen anser sålunda all reklamationsnämnden bör finnas även i framtiden som etl komplement till domstolarna. Den bör därvid ges en stadigvarande karaktär. Ulredningen förklarar vidare alt den koppling som f. n. finns mellan domstolarna och allmänna reklamationsnämnden genom småmålslagen är ändamålsenlig och bör bibehållas. Småmålslagen bör alltså enligt utredningen liksom hittills kunna tillämpas uavsett tvisteföremålels värde när tvisten vid dumslul rör en fråga sum reklamaiiunsnämnden har avgett utlåtande över. Reklamatiunsutredningen har i sina överväganden utgått från den nuvarande prucessurdningen. En utredning, rättegångsul­redningen (JU 1977:06), arbetar f. n. med en översyn av rättegångsförfaran­det vid allmän domstol. Skulle denna utrednings arbete leda till mera omfattande framtida förändringar av domstolsförfarandel får enligt rekla­maiionsutredningen frågan om den nyss angivna kopplingen mellan domstol och reklamationsnämnd övervägas på nytt.

Utredningen presenlerar en modell för förfarandet i fall då en konsumenl­tvist har uppstått. Enligt denna modell skall parlerna då tvist uppkommer i

Prop.  1979/80:114

6

första hand söka komma överens själva. Näringsidkaren har etl ansvar för att konsumenternages rättelse i skälig utsträckning utan samhällets medverkan. Först när parterna misslyckas med atl klara upp saken på egen hand bör samhällets resurser för tvistlösning anlitas. Till en början bör konsumenten försöka få hjälp inom ramen för den kommunala konsumentverksamheten. Kommunerna skall enligt förslaget svara för den första hjälpen åt konsu­menterna. Om det inte går atl klara upp saken pä kommunal nivå får kunsumenlvägledaren hänvisa konsumenten till tvistlösande organ. Tanken är att i huvudsak svårbedömda fall och principfrågor skall föras vidare till allmänna reklamationsnämnden. Konsumenten är dock oförhindrad alt vända sig direkt till domstol eller reklamationsnämnden. Omständigheterna i del enskilda fallel får därvid vara avgörande för um konsumenten väljer all väcka talan vid allmän domstol eller gör en anmälan till nämnden. I den föreslagna modellen är det som nyss berördes meningen att konsumenten i första hand skall vända sig lill det kommunala organet. Vänder sig konsumenten direkt till domslol bör man i situationer där ett reklamations­förfarande bedöms lämpligare kunna rekommendera konsumenten att i stället vända sig till allmänna reklamationsnämnden. Vänder sig konsument­en direkt till allmänna reklamationsnämnden bör tjänstemännen där kunna medverka till all parterna själva löser sin tvist eller uppmana konsumenten att ta kontakt med den kommunala vägledaren.

Remissinstanserna vitsordar vad utredningen har anfört om de goda erfarenheterna av allmänna reklamationsnämndens hittillsvarande verksam­hel. Reklamalionsutredningens syn på behovet av en framtida reklamations­nämnd som ett komplement till de allmänna domstolarna har därför fått ett starki stöd av remissinstanserna.

Både från allmän och från enskild synpunkt finns det. enligt min mening, elt uttalat intresse av att undvika tvister mellan konsumenter och närings­idkare. Del har därför varit naturligt för samhällel alt i olika former förebygga sådana tvister.

En viktig del i den långsiktiga förebyggande konsumentpoliliska verksam­heten är att söka hindra att farliga, felaktiga eller otjänliga varor bjuds ut till konsumenterna eller att tjänster utförs på ett felaktigt sätt. Ingripanden mot oskäliga avtalsvillkor och otillbörlig marknadsföring är också ägnade alt minska antalet reklamationer. Andra konsumentpolitiska åtgärder som hindrar att problem uppslår är sådana som leder till att konsumenterna aktivt, medvetet och kritiskt granskar utbudet av varor och tjänster. Här har konsumentinformationen stor betydelse.

Flera av de remissinstanser som har yttrat sig över reklamalionsutredning­ens förslag har betonat all konsumentpolitiken i första hand bör inriktas på att hindra att reklamatinnsursaker uppknmmer.

Jag vill framhålla att del primära målel givetvis bör vara att marknaden fungerar så bra att tvister inte behöver uppkumma. Kunsumentpulitiken bör därför även i fortsättningen främst inriktas på detta. Det är dock oundvikligt

Prop.  1979/80:114

7

atl det i framtiden kommer att förekomma tvister i en inte ringa omfuttning. Tendensen är också f. n. den all anlalet hos samhällsorgan registrerade reklamationer ökar. Detta lorde dock i första hand sammanhänga ined den ökade medvetenheten hos konsumenterna om möjligheterna att få tvister prövade. 1 de fall det uppstår tvister är det självfallet av stor vikt för den enskilde konsumenten att det finns ändamålsenliga meloder för all lösa dem. Också della är en viklig uppgift för konsumentpolitiken.

Det finns etl siarkt samband mellan sådana konsumentpoliliska åtgärder som är förebyggande och sädana som är ägnade atl lösa ivisler. Generella konsumeniproblem kan komma fram i samband med enskilda ivisler. Ett effekiivt lösande av tvister torde vidare på sikl förbättra förhållandena på marknaden och stärka konsumenternas ställning. En satsning på sådana förebyggande ålgärder som gör konsumenterna mer medvetna kan enligt min uppfattning också leda till att reklamationer av varor och tjänster ökar. Detla skall då inte tydas så alt konsumentproblemen tolall selt blir fler. Det är i stället konsumenternas medvetenhet om sina rättigheter som ökar.

Innan jag går närmare in på samhällets insalser för att siödja konsumen­terna i tvister vill jag ta upp förelagens ansvar i samband med klagomål. Del bör understrykas atl statsmakternas ålgärder på det konsumentpolitiska området vare sig avser eller kan ersätta förelagens egna ansträngningar att anpassa sitt utbud av varor och ijänster till konsumenternas önskemål. Det får vidare inte råda någon tvekan om atl del i första hand är näringsidkarna som har ansvaret för att konsumenternas klagomål bedöms och hanteras seriöst. Följaktligen ärdet också viktigt att konsumenten i första hand vänder sig till näringsidkaren ifråga med sina krav samt medverkar till en uppgörelse i godo.

Sum framgår av vad jag här har anfört delar jag till fullu uppfattningen all parlerna måste så långt det är möjligt själva söka lösa sina tvister. Förutsättningarna för alt en tvist skall fä en rimlig lösning kan duck vara beroende bl. a. av um det finns möjligheter atl få tvisten prövad i en efter omständigheterna anpassad och lillräckligl effektiv furm. Näringsidkaren har ufta en starkare ställning än knnsumenlen. En sådan obalans kan innebära en fara för att den enskilde konsumenten inte hävdar sin rält. Förekomsten av ett reklamalionsorgan stärker konsumenternas ställning både genom alt fakiiska tvister som har uppstått kan få sin lösning och genom de förebyggande effekter som förekomsten av ett sådant organ lorde ha. Jag anser därför att del i den konsumentpoliliska organisationen bör finnas etl reklamationsorgan där företrädare för konsumenter och näringsliv skall ha möjlighet atl i samverkan furmulera sin etik nch praxis när del gäller atl lösa tvister. Ett sådanl urgans praxis kan också påverka företagens reklamations-rutiner.

Som framgått av min redovisning ställer jag mig i allt väsentligt bakum den mudell för lösande av tvister på knnsumentområdet som utredningen skisserat. Jag anser atl tiden nu är mogen all låta den hittillsvarande

Prop.  1979/80:114

8

försöksverksamheien vid allmänna reklamalionsnämnden fä cn stadigvaran­de karaktär. Rättegångsutredningens arbete kan givelvis evenluelll leda till en framtida omprövning av vilka gränser som bör gälla mellan olika organ som har till uppgift att lösa ivisler. Enligt min mening är dock detta inte etl lillräckligt skäl för att avvakta med att ge allmänna reklamationsnämnden en permanent ställning.

En särskild fråga som flera remissinslanser berör är kommunernas rull när det gäller tvister på konsumentområdel. Vissa remissinslanser betonar att den kommunala konsumentverksamheten har betydelse för möjligheterna att få sådana tvister lösla. Därvid framhålls viss oro för att kommunerna inte kommer att bygga ut konsumentverksamheten i önskad omfattning. Slutsatserna av denna bedömning varierar emellertid. Sålunda anser bl. a. konsumentverket uch allmänna reklamalionsnämndens ordförande alt en förutsättning för ett effektivt lösande av tvister är atl den kommunala konsumentverksamheten byggs ut betydligt snabbare än vad som nu sker. Industriförbundet å sin sida anser att man vid omorganisationen av allmänna reklamationsnämnden måste beakta att den kommunala verksamheten inte är fullt utbyggd.

I fråga om förhållandet mellan den kommunala konsumentverksamheten och allmänna reklamationsnämnden vill jag anföra följande. Riksdagen beslutade år 1975 att den kommunala konsumentverksamheten skall byggas ut genom frivilliga åtaganden från kommunernas sida. Den 1 januari 1980 hade 185 kommuner någon form av konsumentpolitisk verksamhet. När det gäller lösande av tvister kan man konstatera att hjälp till konsumenterna på lokal nivå har belydelse för allmänna reklamationsnämndens arbete. Ju flera tvister som kan klaras upp genom kommunernas vägledning och informalion till enskilda konsumenter desto mindre blir belastningen på cenlral nivå. Därmed kan man centralt koncentrera uppmärksamheten på principiella frågor och särskilt komplicerade ärenden. Jag anser dock inte att en ytterligare utbyggnad av den kommunala konsumentverksamheten är en förutsättning för att allmänna reklamationsnämnden skall ges uppgifter i enlighet med reklamationsutredningens förslag. Beslut om utvidgad service till medborgarna blir givetvis beroende av det samhällsekonomiska utrym­met för utbyggnaden och det ekonomiska läget i kommunerna. Slor återhållsamhet måste under de närmaste åren iakttas vad gäller beslut om utbyggnad av kommunal verksamhet. Jag anser således att uppbyggnaden av den kommunala konsumentverksamheten får anpassas till den lakl resurser­na medger. Det bör därvid också noteras att många kommuner har prioriterat andra verksamheter. Jag vill här också erinra om atl hemkonsu­lenterna vid länsstyrelserna svarar för vägledning lill enskilda persuner i de kommuner sum saknar kunsumenlverksamhet.

Här kan nämnas att Kummunförbundet är en av de få remissinslanser snm avstyrker att allmänna reklamatinnsnämndens ges uppgifter i enlighet med utredningsförslaget. Förbundel anser att reklamatiunsutredningen borde ha

Prop.   1979/80:114

9

gjort en analys av vilken roll kommunerna kan spela med hänsyn lill bl. a. att den kommunala konsumentverksamheten aren frivillig aktivitet som låti kan komma i konflikl med den kommunala likställighetsprincipen. Vidare anser förbundet att reklamationsutredningens förslag i praktiken innebär alt den kommunala konsumentverksamheten blir någol av en första insians i reklamatinnsärenden. Förbundet anser att detta går utöver de konsument­uppgifter som enligt riksdagens beslut skall vara kommunala.

Med anledning av den kritik som Kommunförbundet riktar mol reklama­tionsutredningens förslag vill jag erinra om alt 1975 års riksdagsbeslul om kommunal konsumenlverksamhel (prop. 1975:40, NU 1975:26. rskr 1975:170) innebär att de kommunala konsumenlvägledarna avses svara för vågledning lill konsumenler i vid bemärkelse. Denna vägledning kan enligt riksdagsbeslutet vara av allmän karaktär eller avse råd i anslutning lill köp. 1 det senare fallel är det fråga om rådgivning både före köp och efter det utt köpet har genomförts. Hanteringen av reklamatinnsärenden på kommunal nivå innebär atl konsumenlvägledaren söker klarlägga de faktiska omstän­digheterna i fallel samt bistå konsumenten med råd och anvisningar om reklamationsförfarandel (prop. 1975:40 s. 13 och s. 45). Frågan om kom­munernas roll när det gäller vägledning och hjälp till enskilda konsumenler före och efter köp har sålunda lämligen nyligen behandlats av riksdagen. Den modell för kommunernas medverkan i reklamationsärenden som har förordats i det föregående inryms enligt min uppfattning inum den ram som 1975 års riksdagsbeslut ger för kommunal konsumentverksamhet. Avsikten är således inle alt utvidga de uppgifler som enligt 1975 års riksdagsbeslul gäller för den kommunala konsumentverksamheten och som sker genum frivilliga ålaganden från kommunernas sida.

Jag vill för tydlighetens skull erinra om alt det i nämnda riksdagsbeslut klarl uttalas alt det inle är meningen alt de kommunala vägledarna skall ta ställning för viss part och på den lokala nivån försöka lösa tvister i strid med någon parts vilja.

2.2 Allmänna reklamationsnämndens ställning och förhållande till konsu­mentverket

Reklamaiionsutredningen har haft till uppgifl alt pröva sambandet mellan konsumentverket uch allmänna reklamatiunsnämndens verksamhet. 1 direk­tiven till utredningen angavs det att vissa principiella skäl unekligen lalar för all en verksamhet sum går ut på atl avgöra tvister får en nrganisaturiskl självständig ställning. Å andra sidan ansågs det självklart atl etl nära samarbele måste ske med kunsumentverkel, den centrala myndigheten på konsumenlnmrådet. Del angavs vidare alt tvistefrågur i många fall får belydelse för konsumentverkets mer generelll inriktade verksamhet samt att det är angeläget alt nämndavgörandena följs upp av verket i dess förhandlings- och informationsverksamhet.

Prop.  1979/80:114

10

Reklamaiionsutredningen har föreslagit uti det r-ådande organisatoriska sambandet mellan konsumenlveiket och allmännu rekluniationsnän-inden skall bibehållas. Åven om vissa skäl talar för en organisatoriskt hell frislående nämnd anser utredningen de konsumentpoliliska argunienlen saml kostnadsfördelarna med en koppling till konsumentverket väga tyngre. De goda erfarenhelerna av allmänna reklamalionsnämndens hittillsvarande verksumhet har i hög grad påverkat utredningens ställningstagande. För atl ytterligare förstärka förtroendet för nämnden och undanröja alla risker för att dess avgöranden inte skall betraktas som objektiva har ulredningen föreslagit vissa ändringar som innebär alt nämndens självständiga ställning inom verket förstärks. Bl. a. föreslås atl nämndens ordförande och vice ordförande skall förordnas av regeringen.

I stort sett alla remissinstanser som har yttrat sig om allmänna reklama­tionsnämndens ställning betonar all nämnden måste organiseras så utt dess opartiskhet inte kan ifrågasättas.

Man är uckså enig um atl en markering av reklamalionsnämndens självständighet bör göras för atl tilltron till nämndens opartiskhet inte skall rubbas. Meningarna är dock delade om hur genomgripande åtgärder som måsle vidlas för all förtroendet för nämnden skall kunnu bibehållas och om möjligt stärkas.

En majoritet av remissinstanserna drar den slutsatsen alt förtroendet för allmänna reklamalionsnämndens objektivitet kan garanteras endast om nämnden ges en helt självständig ställning. Bland dem som har tagit ställning för en fristående reklamationsnämnd finns domstolar, näringslivsurganisa-tinner nch vissa intresseorganisalinner. Dessa påtalar alt en bärande grundsats i vårt samhälle är att organ som har till uppgift alt lösa tvister måste stå obundna av och ulan inflylande från någon av de tvistande. Konsument­verkets partställning som företrädare för konsumentintresset samt den samordning som har skelt mellan konsumentombudsmannen och konsu­mentverket anses vara tungt vägande skäl för alt nu skilja reklamations­nämnden från konsumentverket. Någon remissinstans erinrar om atl konsumentverket tillförsäkras erforderligt inflytande i nämnden genom att vara företrätt i dess olika avdelningar. Vidare erinras i remissvaren om att organ med domstulsliknande uppgifter på andra områden i flera fall har brutits ut uch getts full självständighet. Inget hindrar enligt remissinstanserna att de administrativa kostnadsfördelar som en samordning med konsument­verket har beräknats medföra tas till vara även om nämnden får en självständig ställning.

Etl tiotal remissinstanser, bl. a. konsumentverket, de centrala personal­organisationerna. KF och Hyresgästernas riksförbund, tillstyrker atl rekla-mationsnän-inden även i framtiden knyts till konsumentverket. Reklama­tionsnämndens roll i konsumentpolitiken anges av dessa instanser vara ett tungt vägande skäl för att inordna nämnden i verket. En fördel med utredningsförslaget anses vara att konsumentverket fär en kanal atl fånga

Prop.   1979/80:114

11

upp problem. Vidare underlättas uppföljning och kontroll av all näiiiiulens rekommendationer efterlevs. Det anses också som värdefullt att sakkunskap och erfarenhet på konsumenluinrådet samlas till en enda myndighet.

Eftersom allmänna reklamalionsnämndens verksamhel som jag redan har anfört föresläs bli permanent är del naturligt att frågan om nämndens nuvarande knytning lill konsumentverket prövas. Jag är medveten om all det kan anföras vissa konsumentpoliliska och administrativa skäl för en koppling mellan reklamalionsnämnden och konsumentverket. Jag har dock för egen del funnit de argument som har anföris för en hell självsländig reklama­tionsnämnd vara mer lungt vägande. Min bedömning är därför utt nämndens nuvarande organisatoriska knytning lill konsumeniverkel bör upphöra. Nämnden bör alliså bli en frislående statlig myndighel.

Jag vill dock betona att ett nära samarbete mellan konsumentverket och allmänna reklamationsnämnden är angeläget också i framtiden. Helt naturligt måste det vara en strävan att få till stånd ett erfarenhetsutbyte mellan de båda myndigheterna som underlättar det konsumentpoliliska arbetet, exempelvis konsumentverkets registrering av de problem konsu­menterna möter på marknaden. En given utgångspunkt måste vidare vara att konsumenternas kontakter med nämnden i slörsia möjliga utsträckning underlättas. I de fall den enskilde vänder sig till fel myndighel måsle ett enkelt förfarande finnas för att föra ärendet till rätt insians. Vidare bör, så långl möjligt, bl. a. administrativa resurser samulnyltjas i syfte atl begränsa kosinaderna. Jag ämnar åierkomma till samarbetet mellan konsumentverket och nämnden i det följande (avsnitt 2.5).

2.3 Nämndavgörandenas karaktär m. m.

Allmänna reklamationsnämndens beslut är rekommendalioner lill parter­na om hur uppkomna tvister bör lösas. Reklamatiunsutredningen har övervägt um denna ordning är lämplig eller um avgörandena i framtiden bör vara bindande och verkslällbara. Utredningen påvisar alt verkslällbara reklamationsnämndsbeslut medför att förfarandel vid nämnden måste ändras på etl sätt som gör att nämnden och domstolarna kommer alt framstå som i stort selt likartade alternativ för konsumenterna. Utredningen anser det inle ändamålsenligt att tillhandahålla tvä i praktiken likadana förfaran­den för all lösa konsumenttvister. Dessutom bedömer utredningen att den formalisering snm oundvikligen följer om man gör nämndens beslut verkställbara lill viss del förtar styrkan i nämndförfarandet, som bl. a. är ull nämnden kan vara friare i sin prövning av tvister. En annan fördel med nämndförfarandet är att det är enkelt och smidigt. Utredningens slutsats är att nämndens avgöranden även i framtiden skall ha karaktären uv rekom­mendationer till parterna.

Endast   ett   fåtal   remissinslanser   har   berört   förslaget   alt   allmänna

Prop.   1979/80:114

12

reklamationsnämndens avgöranden skall ha karaktären av rekommendatio­ner också i framtiden. Så gott som samtliga som har yltrat sig ansluter sig lill delta förslag.

Även jag anser att de argument som har förts fram för att bibehålla den nuvarande ordningen med rekommendationer är övertygande. Jag ansluter mig sålunda till utredningens uppfattning och vill inle förorda alt nämndens beslut görs bindande och verkställbara.

Reklamalionsutredningens överväganden angående lämpligheten av att göra nämndbesluten verkställbara har gjorts mot bakgrund av alt det är angelägel att efterlevnaden av nämndens beslut blir så slor sum möjligt. 1 detla sammanhang anför ulredningen alt det måste finnas ett samspel mellan reklamationsnämnden och konsumeniverkel så att nämndens avgöranden följs upp i verkets mera långsikliga verksamhel.

En särskild fråga som ulredningen lar upp i detta sammanhang är publiceringen av namnen på de näringsidkare som inte följer reklamalions­nämndens rekommendalioner. Konsumentverket gör två gånger om året en sammanställning av ärenden i vilka konsumentens krav bifallils av reklama­lionsnämnden. Genom kontakter med berörda konsumenter klargör verket i vad mån de har fått rättelse i enlighet med nämndens rekommendation. Om så inte skett tas en kontakt med näringsidkaren som ges lillfälle att ge konsumenten rättelse eller att förklara varför så inte skett. Resultatet av konsumentverkets utredningsarbete läggs efter visst urval fram i form av en offentlig lista över näringsidkare som inte har följt nämndens rekommenda­tioner. Detta material tjänar som underlag för bl. a. den publicering som tidningen Råd och Rön gör.

Ulredningen anför att publiceringen först och främsl har till uppgift att ge information som kan vara till nylla för konsumenterna men att den också tjänar snm ett påtryckningsmedel mol näringsidkare. Från dessa utgångs­punkter anser utredningen att publiceringen har en viktig funkiion alt fylla i de fall bristande efterlevnad av nämndens rekommendalioner bottnar i tredska från näringsidkarens sida. Ulredningen konstaterar dock atl bristande efterlevnad också kan bero på atl näringsidkaren anser all nämnden har fattat ett felaktigt beslut och utredningen menar atl i sädana fall principiella invändningar kan riktas mot systemet med publicering. Utred­ningen drar den slutsatsen att konsumentverket även i framliden bör vara uförhindrat atl publicera namnen på näringsidkare snm inte följer nämndens beslut. Del bör enligt utredningen anknmma på kunsumentverkel all fastställa de närmare formerna för denna publicering. Beträffande de fall där näringsidkaren visar att han har fört tvisten vidare till domstol eller vidlagil långtgående förberedelser för en sådan åtgärd anser dock utredningen att det finns skäl alt avvakta domstolens avgörande innan publicering sker.

Tämligen mänga remissinstanser har behandlat denna fråga. En majoritet av dessa anser att publiceringen av namnen på de företag som inte följer nämndens rekommendationer även framdeles bör kunna användas som ett

Prop.  1979/80:114

13

medel för att upprätthålla god efterlevnad av nämndavgörandena. Man framhåller dnck atl obefogad negativ publicitet för näringsidkarna måste undvikas. De flesta av dem som är för en publicering tillstyrker utrednings­förslaget. Några anser dock att namnen på alla företag bör publiceras oavsett om målet har förts till domstol eller ej. Flera remissinstanser, bland vilka domslolar och några näringslivsorganisaiioner återfinns, motsätter sig alt publiceringen tillåts förekomma i fortsättningen.

Oavsett vilken ståndpunkt remissinslanserna har intagit är man överens om att det är viktigt att åtgärder pä något sätt vidtas mot näringsidkare som av tredska inte följer nämndens beslut. De remissinstanser sum är positiva till publiceringen av namnen på dem som inte följer besluten framhåller i flera fall att man inte finner åtgärden hell invändningsfri. Man bedömer dock fördelarna så stura att publiceringen kan accepteras nm den tillämpas med stort mått av försiktighet. De remissinstanser sum avstyrker har som huvudinvändning mol publicering alt den kan få effekten att nämndavgör­andena i prakliken uppfattas som tvingande av näringsidkarna. Det står inte alltid klart om det beror på tredska eller på att nämndens beslut uppfattas som felaktigt när en näringsidkare inte följer rekommendationen. Publice­ringen anses därför av många remissinslanser känslig från rättssäkerhetssyn­punkt.

Frågan om upplysningar till konsumenterna från konsumentverkets sida om vilka företag som brutit mot branschpraxis m. m. har tidigare berörts i propusitionen med förslag till konsumenlkreditlag (prop. 1976/77:123, LU 1976/77:31, rskr 1977/78:25). I del fallet gällde det information om företag som inle har följt konsumentverkels rikllinjer. Föredragande departements­chefen anförde då följande.

"'Konsumentverket har enligt sin instruktion till uppgifl att informera konsumenterna om för dem väsentliga fakta och förhållanden. Till sådan information räknas sedan gammalt uppgifter om hur företagen uppträder på marknaden i olika hänseenden, t. ex. beträffande reklamationshanlering. marknadsföring och produktutveckling. Del måsle vara verket obetaget att även i fnrtsätlningen uch uavsett um riktlinjer har meddelats eller ej genom publicering eller på annat sätt ge ultryck för sin uppfattning om företag i sådana hänseenden. Publicering eller annan åtgärd på den grunden att företag inte har följl evenluella rikllinjer får dock självfallet inte ges sådana ultryck alt åtgärden rent faktiskt får samma verkan som um riktlinjerna rättsligt var sanktionerade. Sådan ålgärd bör i allmänhel inle företas i andra fall än då del föreligger elt vägledande avgörande av marknadsdomstolen eller då den aktuella riktlinjen har bred förankring inom branschen."

Enligt min uppfattning bör konsumentverket uckså i furtsältningen vara oförhindrat att göra sammanställningar med namn på förelag som inle följer allmänna reklamalionsnämndens beslul. Med hänsyn lill sammanställning­ens syfle alt ge konsumenterna en rättvisande information nch lill företagens rättssäkerhet är del viktigt  att urvalet sker med stor omsorg.  För att

Prop.  1979/80:114

14

sammanställningen skall ha ett tillräckligt informationsvärde för konsument­erna bör den i allmänhet inte omfatta sådana fall där företaget har fört tvisten lill domslol eller det framstår som uppenbart att förelagel förbereder detta. Vidare bör av samma skäl urvalet ta sikte på främsl näringsidkare som vid flera tillfällen har underlåtit att följa nämndens beslut. Det kan också finnas andra mer uppenbara fall där det är befogal att nämna visst förelag. Genom att urvalet görs efter principer av denna art uppnås den viktiga fördelen från konsumentsynpunkt atl sammanställningen mer klart anger vilka företag som kan tänkas ocksä framdeles underlåta att följa nämndens rekommen­dationer.

Jag vill hår konstatera atl självfallet bör inte viss näringsidkare tas med i sammanställningen utan atl denne har beretts tillfälle atl lämna en förklaring. Delta sker inte heller f. n.

Jag anser mot denna bakgrund atl del bör vara möjligt för konsument­verket att också i fortsättningen göra sammanställningar avseende vissa förelag sum inte följer allmänna reklamalionsnämndens rekommendation. Arbetet med sammanställningen bör därvid utföras med beaktande av främst de principer jag nu har redovisat.

2.4 Allmänna reklamationsnämndens verksamhetsområde m. m.

Allmänl

Jag går nu över lill att behandla allmänna reklamationsnämndens arbetsuppgifter. Inledningsvis kommer jag atl uppehålla mig vid vissu allmänna villkor som bör vara uppfyllda för atl nämnden skall pröva ett ärende.

Reklamationsutredningens förslag angående de regler som skall gälla för nämndens prövning av tvister har sin molsvarighet redan i den nu tillämpade ordningen för nämnden och omfattar i korthet bl. a. följande. Reklama­tionsnämnden skall endasl kunna pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare. Härigenom kommer nämndens verksamhetsområde atl överensstämma med tillämpningsområdet för övrig konsumentlagsiiftning. Tvister mellan privatpersoner samt mellan näringsidkare kommer att falla utanför nämndens verksamhetsområde. När det gäller kretsen som skall kunna anhängiggöra ärenden vid nämnden anser ulredningen flera omstän­digheter lala mot att näringsidkare ges initiativrätt. Det skulle enligt utredningen vara olyckligt om näringsidkaren mot konsumentens vilja kunde föra en tvist till nämnden. Man anser alt det då skulle finnas risk för att alla reklamationsfall, där man inte genast kommer överens, skulle hänskjutas till nämnden. Därför skall endast konsumenter kunna påkalla prövning hos nämnden. En förulsältning för alt nämnden skall ta befattning med etl ärende är vidare alt konsumenten redan har sökt få rätlelse hos näringsid­karen. Nämnden skall ocksä ha rätt att avvisa ärenden som av någon

Prop.  1979/80:114

'''

edning inte bedöms vara lämpade för dess prövning. Del bör liksom nu ankomma på nämnden atl från fall lill fall avgöra vilka ärenden som skall avvisas. Det kan gälla ärenden med ofullständig utredning eller sådana som bedöms alllför komplicerade, tidsödande eller kostnadskrävande i övrigt. Ett tvisteföremåls ringa värde kan också vara anledning till att avvisa ett ärende. Om muntlig bevisning anses erforderlig är även detta ett skäl för avvisning. En särskild fråga i anslulning till vad som nu har berörts är, anför Ulredningen. om nämnden skall vara skyldig att avvisa ärenden som endast gäller en isolerad prisfråga. Utredningen anser att nämnden i framliden skall vara oförhindrad att pröva en tvist om hur priset på en vara m.m. skall bestämmas. Regeln om att allmänna reklamalionsnämnden inte skall pröva ärenden som är äldre än sex månader räknat från det att näringsidkaren har avböjt anmälarens krav bör enligt utredningen normalt gälla ocksä i framtiden. Denna regel motiveras enligt utredningen främst av att del blir svårare att utreda ett ärende ju längre tid som förflyter.

Endast ett fätal remissinslanser kommenterar de allmänna regler som föreslagits för nämndens prövning uv ärenden. Enstaka röster har höjts för att man bör överväga att låta näringsidkare påkalla prövning vid nämnden och att låta nämnden pröva tvister såväl mellan konsumenter inbördes som mellan näringsidkare. Några få inslanser kommenterar nämndens möjlighet att avvisa ärenden. Denna anses allmänt vara berättigad. Remissinstanserna påpekar dock atl den bör användas med försiktighet.

För egen del vill jag beträffande frågan om vilka parter som skall kunna påkalla prövning av nämnden ansluta mig till utredningens uppfattning. Jag är sålunda inle beredd att föreslå att kretsen sum får anhängiggöra ärenden hos nämnden uiökas. Jag vill också peka på alt bl. a. praktiska skäl f. n. talar mot att en större krets ges tillfälle att utnyttja reklamationsnämnden. Jag ämnar i det följande föreslå en viss utvidgning av nämndens verksamhets­område. Detta ställer ökade krav på resurser hos nämnden. Att dessutom utöka den krets som får anlita reklamalionsnämnden skulle, mot bakgrund av del slalsfinansiella läget, medföra risker för en alltför hård belastning på nämnden.

Också när det gäller frågan om avvisning vill jag erinra om att det slalsfinansiella läget sätter spärrar för tilldelningen av medel till allmänna reklamalionsnämnden. Det är inte realistiskl alt anta att nämnden kan tillföras några mer påtagliga resurser även om verksamhelen utvidgas. Det kan därför i vissa fall vara rimligt all ett resurskrävande ärende avvisas med hänvisning atl det tar i anspråk för stor del av nämndens resurser.

Här vill jag dock skjuta in atl det i vissa fall kan vara etl siarkt konsumentintresse alt även kosinadskrävande ärenden prövas av nämnden. Detta aktualiserar frågan hur nämnden skall kunna tillföras medel för att pröva de ärenden som bedöms lämpade för nämndförfarandet. Jag återkommer lill finansieringsfrågorna senare.

Jag förordar mol den bakgrund jag här har redovisat alt en avvisnings-

an

Prop.  1979/80:114

16

möjlighel skall finnas i enlighet med vad utredningen har föreslagil.

När det gäller de regler som har föreslagits för nämndens prövning av ärenden har jag, utöver vad jag nu anfört, inga erinringar.

F. n. kan allmänna reklamationsnämnden pröva ärenden rörande offentlig verksamhet, om stat eller kommun uppträder som näringsidkare, Reklama­iionsutredningen har inte föreslagil någon ändring därvidlag.

Flera remissinslanser påtalar att det är angelägel att tvister rörande offentlig verksamhet prövas av nämnden, Några remissinslanser anser att det bör utredas hur långt allmänna reklamalionsnämndens kompetensområde lämpligen bör sträcka sig i detla avseende. Hovrätten över Skåne och Blekinge, allmänna reklamationsnämndens ordförande. Industriförbundet, Grossistförbundet, Kummunförbundet, Mutormännens riksförbund och Sveriges trähusfabrikers riksförbund anför synpunkter i denna riktning. Jag anserdei naluriigt alt reklamationsnämnden liksom hittills prövar frågor sum rör nffentlig verksamhel när i det enskilda ärendel stat eller kummun kan anses uppträda som näringsidkare. Denna gränsdragning har sin mutsvarig-het i kunsumentpulitiken i storl.

Allmänna reklamationsnämnden prövar f. n. inte ärenden inom vissa områden. Det gäller lakar-, tandläkar-, veterinär- och advokattjänster samt verksamhet som står under tillsyn av bankinspektinnen. Kursverksamhet i den mån klagomålet gäller undervisningens kvalitet år uckså undantagen. Utredningen anser att detta bör gälla även för framtiden. Vidare anförs att tvister som kan prövas av statens Va-nämnd bör falla ulanför reklamations­nämndens kompetensområde. Remissinstanserna har i princip inga invänd­ningar mot denna avgränsning. Jag ställer mig också bakom den.

Hittills har också tvister rörande fast egendom fallit utanför nämndens verksamhetsområde. Reklamationsutredningen har föreslagit en ändring därvidlag. Jag går nu över till denna fråga beträffande vilken jag har samrått med chefen för justitiedepartementet och chefen för bostadsdepartemen­tet.

Fast egendom

Enligt uppgifler i reklamationsutredningens betänkande har konsument­ernas krav på råd och hjälp avseende småhus ökal markant under senare år. Detta har sin grund i alt köpet av ett eget småhus vanligtvis är den största ekonomiska satsningen som en enskild person gör och att småhusens andel av bostadsmarknaden är stor. F. n. byggs ca 40 000 småhus om året i landet. Jag vill peka på att åtgärder som syftar till att förebygga tvister måste ses som sårskilt angelägna när det gäller fast egendom eftersom stora ekonomiska värden står på spel för den enskilde. Statsmakterna har därför vidtagit olika åtgärder för att stärka småhusköparnas och småhusägarnas ställning. Följande kan redovisas.

Allmänt  gäller  att  bostadsbyggandet  är   reglerat   av  ett  omfattande

Prop.  1979/80:114

17

normsystem. Kontroll i tre former förekommer i samband med att småhus uppförs. För det försia sker en kommunal byggnadskontroll enligt byggnads­stadgan. Den andra formen gäller statligt belånade hus och beslår av att förmedlingsorganet kontrollerar atl byggnaden uppförs enligt de handlingar som ligger lill grund för beslut om statliga lån. Den iredje formen är byggherrens/beställarens kontroll av entreprenör och leverantör.

I prop. 1977/78:93 angående rikllinjer för ansvarsfördelningen inom bostadsförsörjningen m. m. uttalade föredragande departementschefen bl. a. att frågorom producentens egenkontroll, producentansvaret, tillverk­ningskontroll, förlängda garantier m. m. skulle prövas i samband med den pågående översynen av byggnadslagstiftningen.

Också när det gäller försäljningsvillkor o. d. finns det vissa regler. Genom en ändring (SFS 1977:452) i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor, avtalsvillkorslagen, är denna numera tillämplig på villknr sum används vid erbjudande nm köp av fast egendnm. Härigenom kan ästadknmmas att de vanligl förekommande standardkontraklen får en utformning som tillgodoser rimliga krav på balans mellan konsument- och näringsidkarintressen.

1 detta sammanhang kan nämnas att marknadsdomstolen i december 1979 meddelade beslut (1979:17) i ett ärende angående oskäliga avtalsvillkor vid erbjudande av byggnadsentreprenad. 1 beslutet behandlas vad som bör gälla beträffande tidsförlängning för färdigställande av enireprenad på grund av allmän knapphei på material och arbetskraft eller på grund av oförutsebara eller svåröverkomliga hinder. Vidare berörs lalan rörande fel och brister efter besiktningen, skiljeklausul vid konsumentenlreprenader och sådana fel och brister som inte yppats förrän ett år efter entreprenadens avlämnan­de.

Åven vissa parter på bostadsmarknaden har antagit regler för försäljnings­villkor m. m. Sålunda har Sveriges Villaägareförbund och Svenska byggen­treprenörföreningen träffat en överenskommelse om ett garanti- och försäkringssystem, kallat Småhus 76. Också HSB och Riksbyggen har infört ett liknande skydd för konsumenterna. Åven inom andra organisationer pågår arbete med syslem som syftar till atl förbättra småhusköparnas ställning.

Främsta syftet med de nyss nämnda överenskommelserna är att ge småhusköparen etl ekonomiskt skydd i händelse av fel eller brister. Syslemen innehåller dels en s. k. produktionsgaranti för producenternas åtagande enligt avtal, dels en ansvarsförbindelse som ger köparen rätt till ersättning för fel eller brister som upptäcks inom tio år från garantitidens utgång.

Statsmakterna har ställt sig positiva till dessa småhusgarantier. Sålunda har riksdagen beslutat atl kosinaderna för kontroll och besiktning samt garanti- och försäkringskostnaderna i nyss redovisade avtal skall kunna ingå i låneunderiagen för statliga bostadslån (prop. 1977/78:93, CU 1977/78:28,

2 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 114

Prop.  1979/80:114

18

rskr 1977/78:265), Villkoret är att det finns betryggande ekonomisk garanti för atl huset färdigställs och ett tioårigt försäkringsskvdd för väsenlliga fel och brister i fastigheten.

1 anslutning lill statsmakternas behandling av konsumentskyddet för sialsbelanade småhus anförde föredragande statsrådet atl det på sikt var angelägel att alla småhus omfattades av delta skvdd. Med anledning härav har regeringen gett bnstadsstyrelsen i uppdrag alt efter samråd med konsumentverket pröva förulsältningarna utt införa detta konsumentskydd vid förvärv av småhus som ell villkor för statliga bostadslån. Bosladssiyrelsen har, enligt vad jag har erfarit, nyligen avrapporterat sill uppdrag.

Hittills har närmare 5 000 småhusköpare tecknat avtal som ger produk­tionsgaranti och ansvarsutfästelse enligt Småhus 76 eller motsvarande annat system.

Vidare bör nämnas att det f. n. prövas om avtallsvillkorslagen bör kompletteras med vissa civilrällsliga regler av tvingande nalur. Småhusköp­kommitlén (Ju 1975:02) har sålunda i uppdrag att överväga konsumentens befogenheter i förhållande till säljare respektive entreprenör vid förvärv av småhus eller tomtmark. Kommittén överväger f. n. i vad mån fastighetsmä­klares civilrättsliga ansvar gentemot säljare och köpare vid förmedling av fastigheter bör preciseras och utvidgas.

Konsumentljänstutredningen lade under sommaren 1979 fram betänkan­det (SOU 1979:36) Konsumenttjänstlag. Bl. a. föreslåsen konsumenttjänsl­lag som skall gälla avtal mellan näringsidkare och konsument om tjänst som näringsidkaren i sin yrkesmässiga verksamhet utför huvudsakligen för konsumentens enskilda bruk. Den föreslagna lagen innehåller tvingande regler om bl. a. ansvar för marknadsföring, näringsidkarens prestatiun och avbeställningsräil. Med tjänst avses arbete på lös sak, arbete pä fast egendom eller liknande. Utredningen har ansett det olämpligt att föregripa resultatet av småhusköpkommiiléns arbele och har därför föreslagil att konsument­tjänstlagen inte skall gälla uppförande av byggnad för bostadsändamål. Separata avtal som konsumenten eventuellt träffar med rör-, elinstallatörer, målare, plattsätiare osv. skall däremot falla in under lagen. Förslaget har remissbehandlais och bereds f. n. inum juslitiedepartementel.

Sum framgår av min reduvisning har en rad väsentliga ålgärder redan vidtagits för att stärka småhusköparnas och småhusägarnas ställning. Andra sådana åtgärder övervägs. Jag anser att konsumenternas ekonomiska risker vid köp och underhåll av fastigheter bör minskas så långl detta är möjligt. Jag vill duck betona att de kostnader för förelagen som följer med olika konsumentpolitiska åtgärder, och som genom prisbildningen kan komma atl överföras på konsumenterna, noga måsle vägas mol de fördelar konsument­erna väntas erhålla. Bedömningarna måste ta sikte på både kortsiktiga och långsiktiga effekter. Regleringar som vidtas utan en sådan kostnadsanalys kan ibland vara till nackdel för konsumenterna.

Reklamaiionsutredningen liksom många av remissinstanserna framhåller

Prop.  1979/80:114

19

att man i försia hand bör undanröja själva orsakerna till reklamationer. Jag delar denna uppfattning. Flera av de insatser statsmakterna prövar har också det syflel. Fortsatta ansträngningar bör göras för att söka förebygga tvister. 1 det sammanhanget är de garanti- och försäkringssystem, exempelvis Småhus 76, som statsmakterna tidigare har uttalat sig för av intresse. Som jag har nämnt innehåller dessa system bl. a. produkiionsgarantier och ansvars-utfästelser. Detla bör bidra till atl vissa tvister undviks. Jag anser det vara både rikligt och värdefullt att parterna inom en bransch på detla sätt tar ell eget ansvar när det gäller konsumentskyddet. Också de nämnda ansvariga myndigheterna verkar för förbätlrade villkor kring småhusköp och under­håll. 1 debatten har delvis olika meningar förls fram um vilka organ som bör svara för detta arbete. Bl. a. har gränsdragningen mellan bostadsstyrelsen och konsumentverket diskuterats. Det finns därför skäl att här närmare beröra denna fråga.

Bosiadssiyrelsens och konsumentverkets uppgifter när del gäller att ta lill vara konsumenternas intressen gränsar till varandra. Gränsdragningen mellan de båda myndigheterna behandlades senast i prup. (1977/78:93) angående rikllinjer för ansvarsfördelningen inum bustadsförsörjningen m. m. Det slogs då fast att bostadsstyrelsen skall ha huvudansvaret för sådana föreskrifter, råd och anvisningar som behandlar egenskaper hos fast egendom eller tillbehör därtill medan konsumentverket skall ha motsvaran­de uppgift beiräffande annan egendom. Vidare skall sådana riktlinjer som ulgör en del av konsumentverkels arbele med marknadsföringsfrågor ankomma på verket även när det gäller fast egendom. Detsamma gäller frågor som rör konsumenternas rättsliga ställning i anslutning till förvärv av fastighet. Samarbete mellan myndigheterna förekommer regelbundet i en speciell arbetsgrupp för bostadsfrågor där även planverket ingår.

Villaägareförbundet har i en skrivelse till regeringen den 29 juni 1979 yrkat atl ansvarei för avtalsvillkorslagens tillämpning på småhuskontrakl överflyt­tas till bosladssiyrelsen. Sum ett alternativ framförs att KO:s agerande inför marknadsdomstolen skulle kunna ske på uppdrag av och efter direktiv från bostadsstyrelsen. Som motiv för förslaget anges atl en helhetssyn måste tillämpas när det gäller konsumentskydd för småhusägare och beskaffenhe­ten hos olika avtalsvillkor. Vidare anges att de regler som ställs upp för statlig långivning och även rent byggnadslekniska och byggnadsekonomiska regler måste tillmätas stor betydelse vid prövningar av avtalsvillkor.

Som jag har redovisat har ansvarsfördelningen mellan konsumentverket och bostadsstyrelsen när det gäller fast egendom nyligen behandlats av statsmakterna. Marknadsdomstolen har i det tidigare nämnda beslutet i ärendet om byggnadsentreprenader bl. a. uttalat att reglerna beträffande de statliga bostadslånen inte kan anses vara ett hinder för att man på normalt sätt skall tillämpa avtalsvillkurslagen på villknr sum används vid smähusen-treprenader. Praxis vid tillämpningen av avtalsvillkorslagen synes alltså inte särbehandla fast egendom. Både principiella och praktiska skäl talar för att

Prop.  1979/80:114

20

det  förhandlande   och  övervakande   organet   skall   vara   detsamma   för avtalsvillkorslagens hela tillämpningsområde.

Mot denna bakgrund anser jag att den fastställda uppgifts- och ansvars­fördelningen bör ligga fast. Självfallel bör konsumentverket och bostads-styrelsen som hittills samråda i frågor där deras verksamhetsområden har nära anknylning. Del beslut marknadsdnmslnlen nyligen har meddelat angående avtalsvillknr vid byggentreprenader har i betydelsefulla avseenden lagl fast rättsläget på områdel. Jag anser därför alt det finns goda förutsättningar för ett fortsatt arbete med att precisera och förslärka konsumentskyddet på småhusmarknaden. Förelrädare för myndigheter, konsumenteroch företag bör därvid söka finna gemensamma lösningar av de aktuella frågorna. Enligt vad jag har erfarit har konsumentverket nyligen tagit upp förhandlingar med de nämnda parlerna angående avtalsvillkorens framtida utformning när det gäller småhus samt om konsumentskyddet i slort på områdel.

1 fråga om de tvister som trots alll förekommer på fastighetsområdet har samhället lagit pä sig etl ansvar för att medverka lill att sådana konflikter löses. Allmänna reklamalionsnämndens verksamhet omfattar dock f. n. inte frågor om fast egendom. Reklamaiionsutredningen har övervägt om denna inskränkning bör bestå.

När allmänna reklamationsnämnden inrättades undanlogs klagomål med anledning av köp av fast egendom. Del lämnades däremot öppet om nämnden skulle pröva klagomål mot leveranser av delar eller tillbehör till fast egendom eller arbeten utförda på sådan egendom. Detta ledde till atl nämnden i början av sin verksamhet kom atl pröva vissa fastighetsfrågor. Med hänsyn till den stora arendetillströmningen beslutade nämnden i början av år 1969 att avvisa sådana ärenden.

Trots detta har konsumenterna i stor utsträckning vänt sig till nämnden med problem i samband med förvärv av fastighet eller reparationer och underhåll av faslighel. Mot bakgrund av de behov som syntes föreligga genomförde konsumentverket år 1974 en kartläggning och analys av förhållandena på småhusmarknaden. Delta ledde bl. a. till en försöksverk­samhet avseende fastighetsreklamationer i Gävleborgs och Uppsala län undertiden den 1 januari 1975-den 30 juni 1976. Erfarenhelerna från denna försöksverksamhet anses goda. Reklamationsutredningen har mol denna bakgrund föreslagil att tvister rörande fast egendom skall kunna prövas av allmänna reklamationsnämnden. De avgränsningar sum gäller för nämndens övriga verksamhet skall uckså gälla för fastighetsfrågor. Utredningen anser att det får ankomma på reklamationsnämnden att i varje enskilt fall vid behov utse en besiktningsman som uppfyller kraven på opartiskhet och har erforderlig kunskap. Tvister rörande nyttjanderätt till fast egendom föreslås falla utanför nämndens arbetsområde på grund av att särskilda organ för lösande av tvister finns på området.

Många remissinstanser pekar på alt man  i  första hand bör försöka

Prop.  1979/80:114

21

undanröja reklamationsorsaker. Man anser därför atl det finns anledning att arbeta vidare med och effektivisera de forebyggande ålgärder som redan vidtagits. Delta anses emellertid vara en långsiktig process. Remissinslan­serna gör den bedömningen att det under överskådlig framlid kommer utt uppstå elt avsevårt antal tvister på fastighelsområdel. Man menar all konsumenterna därför bör erbjudas ett så enkelt och billigt förfarande för lösande av ivisler som möjligt. Reklamalionsutredningens förslag att allmänna reklamationsnämnden bör ges mandat att pröva tvister rörande fast egendom har dock fått etl blandat mottagande. Många remissinstanser är tveksamma till det. Några tendenser till att vissa intressegrupper skulle vara mer positiva till förslagel än andra kan inte utläsas av remissvaren.

Flera av de remissinstanser som lillslyrker förslaget, bl. a. SPK, konsu­mentverket. LO, TCO saml flera näringslivsorganisaiioner, tar i huvudsak fasla på följande argument. Den enskilde konsumenten möter stora problem vid köp, reparation och underhåll av fast egendom. Förvärv av faslighet är ofta en stor investering för den enskilde med mycket långtgående ekono­miska åtaganden. Konsumenten är också ofta i underläge gentemot säljaren genom att ha sämre kunskaper både tekniskt och juridiskt sett. Reklama­tionsförfarandel anses kunna lösa tvister enkelt, snabbt och billigt samt dessutom ha fördelar av psykologisk art. De goda erfarenhelerna av den bedrivna försöksverksamheten anförs som ett starki argument för utred­ningsförslaget. Vidare anses ett partssammansatt reklamationsorgan ha större förutsättningar att knyla teknisk expertis till sig än vad domstolarna har. Nämnden anses vidare kunna skapa praxis angående god sed på faslighetsområdet. Flera av de remissinslanser som tillslyrker förslaget påpekar atl genomförandet av det i stor utsträckning är en resursfråga. För all reklamationsnämnden skall kunna arbeta effektivt anses det särskilt angeläget att nämnden kan avvisa ärenden på fastighetsområdet.

De flesta som är skeptiska till den föreslagna utvidgningen av reklama­tionsnämndens verksamhetsområde till atl avse fast egendom, bl. a. Stockholms tingsrätt, domstolsverket, Sveriges domareförbund, KF, Sveri­ges företagares riksförbund, Sveriges Villaägareförbund. Folksam, HSB och Riksbyggen, grundar främst sin inställning på att lagstiftningen pä fastighets-umrådel är knmplicerad saml atl ärendebedömningen är svår nch ofta kräver muntlig redovisning uch besiktning. Sådan ivistlösning anses höra hemma vid allmän domstol. En prövning vid allmänna reklamationsnämnden anses alltför summarisk vilket bedöms inverka menligl på rättssäkerheten. Man menar också atl del finns en risk för alt en avgiftsfri prövning vid en reklamationsnämnd styr ärenden från domstolar till nämnden. Det anses betänkligt att reklamationsnämnden därigenom skulle komma alt leda rättsutvecklingen på fastighelsområdel. Vägledande för flera remissinstan­ser när de tagit ställning mol förslaget har varil alt ett reklamaiionsförfarande för fast egendom är tämligen resurskrävande. Marknadsdomstolen, allmän­na reklamationsnämndens ordförande, SHlO-familjeföretagen, Villaägare-

Prop.  1979/80:114

22

förbundet ni. fi. ifrågasätter dessutom om inte utredningen har underskattat de kostnader som uppstår vid fastighelsreklamationer. Eflersom nämndens resurser redan är hårt ansträngda befarar några remissinstanser att en utvidgning av verksamhetsområdet kan påverka nämndens funktionsduglig­het med risk för att traditionella reklamationsnämndsområden blir lillbaka­lrängda. Man ifrågasätter om sniåhuskonsumenterna av fördelningspolitiska skäl bör få lillgodogöra sig det enkla och billiga system som ett reklamat­ionsförfarande erbjuder. Bl. a. KF anser det tveksamt om de ringa resurser samhället satsar på konsumentområdet bör få en förskjutning mot ett enda konsumtionsområde. Detta anses diskutabelt efteftersom småhusägare enligt bl. a, KF inte kan betraktas som en resurssvag grupp.

Flera remissinslanser anser att försöksverksamheten inte har gett lillräck­liga erfarenheter för att utvidga nämndens uppgifter till att stadigvarande omfatta fast egendom. Bl, a. hovrätten över Skåne och Blekinge är av denna uppfattning. Också kommerskollegium anser att åtskilliga överväganden kvarstår innan del är möjligt all ta slutlig ställning i frågan. Det gäller såväl en beräkning av verksamhetens omfattning och en uppskattning av resursbe­hovet som tekniska problem med besiktningsverksamhet m. m.

Vissa remissinstanser föreslår att nämnden åtminstone i etl inledningsske­det som ett alternativ enbart skall pröva tvister rörande arbete på fast egendom. Marknadsdomstolen, allmänna reklamationsnämndens ordföran­de, Malmö kommun och SACO/SR är av denna uppfattning. Konsument­tjänstutredningen, sum under sommaren 1979 har lagt fram förslag till en konsumenttjänsllag, konstaterar att det finns ett nära samband mellan införandet av en konsumenttjänstlag och tillhandahållandet av reklamations-nämndsförfarande inom denna lags tillämpningsområde. Från denna utgångspunkt tillstyrks att nämndens verksamhetsområde utvidgas till atl också avse konsumenttjänster på fast egendom. En tidsmässig samordning mellan de båda reformerna förordas.

Utredningens förslag rörande fast egendom har alltså fått ett blandat mottagande vid remissbehandlingen. Både de som är positiva till att nämnden tar sig an frågor om fast egendom och de som avstyrker detta rednvisar tungt vägande argument för sina ställningstaganden. Vid min bedömning av frågan har jag funnit atl särskild vikl måste lillmälas några av de argument som har förts fram mot utredningsförslaget. Det gäller bl. a. att större fastighetsärenden, och då framför allt köp av fastigheter, kan vara komplicerade. Tvister pä detta område anses därför bättre höra hemma vid de allmänna dumstularna vilka har andra möjligheter att ta upp muntlig bevisning m. m. Också bedömningen att de större fastighetsärendena blir mycket resurskrävande måste uppmärksammas. Detta hänger samman med atl besiktning ofta kan komma att krävas. Det befaras vidare att ulredningen har underskattat kostnaderna för verksamhelen. Jag vill här skjuta in atl även de som tillstyrker förslaget har understrukit behovet av betydande resurser för verksamheten.

Prop.  1979/80:114

23

Mot bakgrund av vad jag nu har anfört kan jag inte fiirorda atl utredningens förslag genomförs fulll ut när det gäller fast egendom. Osäkerheten om alla faslighetsärenden passar för prövning i nämnden och farhågor för en orimlig belastning på nämndens resurser har som framgått varit vägledande för mitt beslut. Rådande budgetläge har vidare understrukit kravet på återhållsamhet när det gäller att ålägga nämnden nya uppgifter. Jag anser sålunda inte att nämndens verksamhetsområde bör utvidgas lill köp av fast egendom. Del område på vilkel man bör uividga nämndens uppgifter är enligi min mening arbele på fasi egendom. En sådan lösning har också uttryckligt stöd av flera remissinslanser.

Också när det gäller arbete pä fast egendom finns del emellertid vissa tvister som inte passar för en prövning i nämnden. Jag finner det nalurligl att bl. a. klagomål på större byggentreprenader inte behandlas av nämnden. Dessa ärenden kan ofta vara lika komplicerade som tvister angående köp av fasligheter. Vidare bör tjänster som är föremål för speciell reglering i annat sammanhang inte heller prövas av nämnden. Som exempel på en sådan tjänsl kan här nämnas sotning.

Jag anser vidare att del åtminstune i ett inledande skede är påkallal all inte ge nämnden alltför omfattande uppgifter när del gäller tvister rörande arbele på fast egendom. Skälet härtill är främsl bristen på underlag för atl bedöma hur många och hur resurskrävande ärenden som kummer att föras till nämnden om dennas verksamhetsområde vidgas till att omfatta hela detta tjänsteområde. Utbyggnaden av nämndens verksamhet har sketl successivt under dess 12-åriga verksamhetsperiod. Även när del gäller arbete på fast egendom anser jag det lämpligt att gå stegvis fram. Av bl. a. resursskäl bör nämnden i del inledande skedet pröva tvister rörande arbele pä fast egendom inom branscher som är väl avgränsade och av särskilt slort inlresse för konsumenterna. Som exempel på arbeten som passar för en prövning i nämnden och som är intressanta pä grund av att många sådana tjänster utförs vill jag nämna elektriska installationer, VVS-installationer, målningsarbeten och golvläggning. Sådana tvister rörande tjänster på fast egendom som redan nu prövas av nämnden bör givetvis kunna behandlas även framdeles. Det är av vikt atl erfarenheterna av nämndens arbete med dessa nya uppgifter noga följs och utvärderas. Erfarenheterna av bl. a. antalet klagomål i olika branscher kan komma att föranleda att nämnden i framtiden prövar tvister inom andra tjänsteområden än de här uppräknade. Det bör ankomma pä regeringen atl meddela föreskrifter beträffande vilka tjänster rörande fast egendom som bör prövas av nämnden samt vilken avvägning som bör göras i fråga om nämndens befattning med ärenden på detta område.

Tvister rörande köp av varor som kan hänföras till sådanl arbete på fast egendom som föreslås falla inum nämndens verksamhetsområde bör också kunna prövas av nämnden.

För att reklamalionsnämnden skall kunna ta ställning till klagomål angående arbete på fast egendom torde det ofta krävas att en besiktning

Prop.  1979/80:114

24

utförs. En väsenllig förutsättning för att nämnden skall kunna pröva sådana Ivisler rörande arbele pä fast egendom som jag har föreslagit är därför atl besiktningspersonal finns atl tillgå. Reklamaiionsutredningen gjorde den bedömningen att tillgången på kunnig och opartisk besiktningspersonal var tillräcklig för atl nämnden skulle kunna pröva både köp av och arbete på fast egendom. Det torde kunna antas atl den befintliga besiktningspersonalen räcker för de ärenden på fastighelsområdel som nu är aktuella för prövning i nämnden. Jag anser liksom utredningen att det i varje enskilt fall bör ankomma på nämnden atl vid behov utse någon som kan göra en sakkunnig och opartisk besiktning.

Utvidgningen av verksamhetsområdet för nämnden aktualiserar frågan hur nämndverksamheten bör finansieras. För att fä en rimlig resursfördel­ning mellan de olika konsumtionsområden nämnden verkar inom bör enligt min mening den enskilde i princip bekosta besiktningar, sum sammanhänger med prövning av ett ärende. Sådana kan som har nämnts antas bli vanliga när det gäller faslighetsärenden. Jag ålerkommer lill finansieringsfrågan i del följande (avsnitt 2.7).

En särskild fråga som bör beröras här är lillämpningen av lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen) på tvister rörande fast egendom när yttrande i saken har avgivits av allmänna reklamalionsnämnden.

Som tidigare har nämnts lillämpas den s. k. småmålslagen på rättegången i tvistemål vari förlikning är tillåten, um värdet av vad sum yrkas uppenbart inte överstiger hälften av basbeluppel för ukluber månad näst föregående år. Om värdet av vad som yrkas är högre, skall lagen ändå tillämpas om tvisten huvudsakligen rör fråga, varöver utlåtande har avgivits av reklamationsor­gan som regeringen bestämmer, dvs. av allmänna reklamationsnämnden (jfr 2§ kungörelsen 1974:465 om tillämpningen av småmålslagen).

Reklamationsutredningen har inte funnit anledning att föreslå någon ändring i de nu behandlade reglerna i anslutning till alt nämndens verksamhetsområde utvidgas till atl omfalta också fast egendom. Detta innebär att småmålslagen skulle kunna bli tillämplig även på fastighetslvister rörande värden som överstiger beloppsgränsen, om de har prövats av reklamationsnämnden. Flera remissinstanser har haft invändningar mot detta. Man är tveksam till all fastighetslvister prövas i ett förenklat förfarande enligt småmålslagens modell, I vart fall bör enligt en del remissvar tingsrätten ha möjlighel att förordna att ell visst tvistemål rörande fast egendom skall handläggas i vanlig rättegångsordning.

Rent allmänt anser jag att frågor som lämpar sig för prövning vid allmänna reklamationsnämnden också torde kunna behandlas vid allmän domstol enligt etl förenklat rättegångsförfarande. Det förhållandet atl reklamations­nämnden har tagit upp ett fastighetsärende bör därför kunna tala för att tvisten också lämpligen skall på yrkande av part kunna bedömas enligt småmålslagen. Vad som har framhållits vid remissbehandlingen um att viss

Prop.  1979/80:114

25

tvist kan vara av sådan karaklär alt ett vanligt rättegångsförfarande är alt föredra torde huvudsakligen gälla förvärv av fasligheler saml slörre byggentreprenader. Eflersom jag har föreslagil atl utvidgningen uv nämn­dens verksamhetsområde skall begränsas till visst arbete på fast egendom anser jag det inte påkallat med en ändring i småmålslagen i den del som här har berörts.

Med hänsyn till att allmänna reklamationsnämnden nu föreslås få ställning av statlig myndighet bör den nämnas direkt i småmålslagen. Jag föreslår alt 2 och 7 SS småmålslagen ändras i enlighet härmed. Därvid bör ytterligare en ändring göras 17!), F, n, anges i paragrafen att rätten skall under viss förutsättning inhämta yttrande av reklamationsorgan som avses i 2 S i tvist mellan näringsidkare och konsument rörande vara eller tjänst som tillhan­dahållits för huvudsakligen enskill bruk (konsumenltvist). Reklamationsut­redningen föreslår att domstolen bör kunna inhämta nämndens yllrande också rörande andra nyttigheier än varor och tjänster, i första hand i fråga om fast egendom. Jag förordar all detta förslag genomförs.

Övrigl

1 del föregående har jag redovisat huvuddragen i reklamalionsutredning­ens förslag om allmänna reklamationsnämndens verksamhetsområde i fortsättningen. Jag har där tagit ställning till vad som anförts av utredningen i dessa hänseenden. I stort ansluter jag mig således till förslagen. Såsom föreslås av utredningen bör vissa bestämmelser rörande nämndens verksam­het tas in i en instruktion för nämnden. Där bör sålunda nämndens kompetensområde allmänt beskrivas. Beskrivningen kan sedan, med hänsyn lill utvecklingen av verksamheten, komma att behöva preciseras. Åndringar kan vara påkallade av bl. a. rättsliga eller praktiska skäl. En omständighet som kan behöva uppmärksammas är förhållandet mellan allmänna rekla­mationsnämnden och trafikförsäkringsanstalternas nämnd. Som framgår av reklamalionsutredningens belänkande är verksamheten vid trafikförsäk-ringsanslalternas nämnd i stor ulslräckning statligt reglerad. Det ankommer på regeringen att utfärda instruktion för allmänna reklamationsnämnden.

2.5 Allmänna reklamationsnämndens organisation

Sedan nämndens tillkomst är 1968 har fiera förändringar av dess organisation genomförts. Statskonsult AB gjorde är 1975 en översyn av nämndens organisation och arbetsformer. Organisationens nuvarande utformning fastställdes efter denna översyn och är i slort följande.

Prövning av ärenden sker på s. k. nämndavdelningar. F. n. finns det tio sådana avdelningar, nämligen för motor, hemelektronik m. m.. fritidsbålar, försäkringar, skinn, skor, tvätt, textil, resor och allmänna frågor.

Avdelningarnas ledamöier representerar till lika delar konsumenter och

Prop.   1979/80:114

26

näringsliv. Konsunientrepresenlanlerna hän-itas främsl fraii fackliga organi­sationer och konsumentverket. Näringslivsrepresenlanlerna kommer väsentligen frän olika branschorganisationer. Sammaniräde vid nämndav-delning leds av nämndens ordförande eller någon av dess vice ordförande. Dessa är opartiska jurister och skall ha erfarenhei av dömande verksamhet. Ordföranden är heltidsanställd och skall, förutom alt leda vissa nämndsam­manlräden, samordna verksamhelen hos nämnden. Eii av de vice ordföran­dena är också heltidsanställd och biträder ordföranden med vissa arbetsupp­gifter samt är ordförandens ställföreträdare. Däruiöver finns ätta vice ordförande vilka har som extra uppdrag atl tjänstgöra i nämnden. Ordföranden, vice ordförandena och övriga ledamöter utses f. n. a\ konsumentverket.

För beredning och föredragning av iirenden och för rådgivning lill allmänheten finns etl kansli. Kansliet är uppdelat på två enheler och har f. n. 30,5 helårsbefattningar.

Reklamationsutredningen har inte lämnat något detaljerat förslag beträf­fande nämndens organisation utan bara angett huvuddragen i den framtida organisationen. Med hänsyn till de goda erfarenheterna av den nuvarande organisationen förslår utredningen atl organisationsstrukturen i allt väsent­ligt behålls.

En förändring som utredningen övervägt är om fler vice ordförande bör knytas på heltid till nämnden. Det är dock enligt utredningen tveksamt om det vid sidan av den vice ordförande som redan nu är heltidsanställd finns behov av ytterligare heltidsanställda vice ordförande. Utredningen anser att systemet med deltidsanställda vice ordförande ger en önskvärd flexibilitet. Det anses också var en fördel alt i viss utsträckning ha nämndordförande som samtidigt är verksammma vid allmän domstol.

Remissinstanserna har i ringa utsträckning kommenterat frågan om den närmare ulformningen av nämndens organisation. Principiella invändningar mot utredningens förslag har inte förts fram.

Åven jag anser atl man i allt väsentligt bör bibehålla den nuvarande organisationen. De tvister som anmäls till nämnden bör sålunda även fortsättningsvis prövas vid nämndavdelningar som är inriklade pä olika ärendegrupper. Det framstår därvid sum lämpligt att de nya ärendena rörande arbete på fast egendnm. som jag har föreslagit skall kunna prövas av nämnden, hänförs till en särskild nämndavdelning för fastighetsfrågor. Det får ankomma på regeringen all besluta i fråga om den närmare fördelningen av olika ärendegrupper på nämndavdelningar.

Liksom hittills bör en heltidsanställd ordförande vara chef för nämnden. Dennes uppgifter bör vara, förutom atl leda nämndsammanlräden. att samordnade olika avdelningarnas verksamhet, leda arbetet vid kansliet, och falla beslut när det gäller policy-. planerings-, budget-, uppföljnings- och personalfrågor m. m. Härvid bör det vara naturligt att samråd sker med ledamöter och vice ordförande i den omfattning detta är lämpligt.

Prop.   1979/80:114

27

Vidare bör det som f. n. finnas en heltidsanställd vice ordförande vid nämnden. Förutom atl, i likhet med de andra vice ordförandena, leda nämndsammanlräden bör han/hon vara ställföreträdare för ordföranden. Vidare bör den hellidsanslällda vice ordföranden i den utsträckning ordföranden bestämmer delta i ledningen av nämndens verksamhel.

När del gäller kansliorgansationen vill jag erinra om atl den tämligen nyligen fick den nu gällande ulformningen. Några skal att nu ompröva det principiella ställningstagande som då gjordes har inte framkommit. Kan­sliorganisationen hos den nya självständiga nämnden bör därför utgå från den nuvarande. Ställning måste dock tas till hur vissa nya funktioner bör inordnas i organisalionen.

När det gäller frågan hur arbelet med klagomål rörande fast egendom skall inordnas i organisationen har reklamationsutredningen inte låinnat något detaljerat förslag. Som har nämnts anser dock utredningen att den nuvarande organisationen bör bibehållas i stort. Enligt mitl förslag skall de nya uppgifterna för nämnden avse arbete på fast egendom. De resurser som behöver lillföras för dessa uppgifler kan enligt min bedömning inordnas i den nuvarande kansliorganisationen.

Den nya myndigheten måste också ansvara för planering samt ekonomi-och personaladministrativa funktioner som f. n. utförs av konsumentverket. Jag kommer därför att föreslå att nämnden tillförs personal för dessa uppgifter. De förändringar av konsumentverkets medelsbehov som följer av att nämnden tillförs egna administrativa resurser far prövas i samband med det årliga budgetarbetet. Förändringar som berör budgetårel 1980/81 motiverar vissa justeringar i regleringsbrevet. Jag anser det lämpligl atl de nämnda administrativa uppgifterna organisatoriskt hålls samman hos nämn­den. Detta bör ske genom att resurserna lillförs en av kanslienhelerna.

En näraliggande fråga är hur registratur och arkivering skall skötas hos nämnden. Givetvis måste den nya myndighelen ansvara för dessa funktioner. Som tidigare har nämnts bör etl nära samarbete finnas mellan konsument­verket och allmänna reklamationsnämnden bl. a. när det gäller registrering av konsumeniproblem och uppföljning uv nämndens beslut. För att tillgodose detta behov är det naturligt att de båda myndigheterna har etl tekniskt samarbete när det gäller registraluren av det slag som f. n. bedrivs. Sannolikt behöver dock det nuvarande systemet anpassas till de nva förhållandena som inlräder genom organisationsförändringen. Det är därför lämpligt att konsumentverket lills vidare enligt hittillsvarande rutiner handhar arbetet med registrering och arkivering. Detta innebur att personalen under den tiden bör vara anställd hos konsumentverket.

Eftersom konsumentverket och allmänna reklmationsnåmnden finns i gemensamma lokaler år det möjligt alt ha etl administrativt samarbete på samma sätl som förekommer i dag när det gäller vissa servicefunktioner. Givetvis måste alla möjligheter till kostnadsbesparingar genom samarbete och samutnyttjande tillvaratas. Jag anser därför att konsumentverket åven i

Prop.  1979/80:114

28

fortsättningen kan svara för den nämnda servicen. Jag kommer all beräkna medel för detta ändamål under nämndens anslag. Del ankommer dock på regeringen att besluta i vilken omfattning konsumentverket skall bistå nämnden med denna service.

Med den organisationslösning jag har föreslagit anser jag det naturligt att regeringen beslutar vilka organisaiioner som skall förelräda olika parler i nämndavdelningarna.. Regeringen eller den regeringen utser bör också förordna ledamöterna i nämndavdelningarna samt nämndens ordförande och vice ordförande.

Den organisation av nämnden som jag förordar framgår av en tablå, vilken lorde fogas till regeringsprotokollel i delta ärende som bilaga 3. Det fär ankomma på regeringen att besluta i fråga om den närmare indelningen i underenheter m. m.

Verksamheten vid nämnden bör drivas i sina nya former frän och ined den I januari 1981. Regeringen bör begära riksdagens bemyndigande alt vidta de övergängsanordningar och åtgärder i övrigt som behövs för förslagens genomförande.

En fråga som har anknytning lill allmänna reklamationsnämndens organisation är behovet och lämpligheten av en regional reklamationsverk­samhet.

Reklamationsutredningen har enligt sina direkliv haft lill uppgift att överväga um det kan vara lämpligt ined en viss regional utbyggnad av allmänna reklamationsnämnden. Redan i utredningsdirektiven redovisas dock viss tveksamhet till värdet av en regionalisering.

Reklamationsutredningen har inte funnit det lämpligt med regionaln reklamationsnämnder.

Endaslett tiotal remissinstanser berör den här frågan. Huvuddelen av dem som yttral sig bilräder ulredningens uppfattning alt regionala reklamalions­nämnder inte bör inrätlas.

Jag anser att utredningen har fört fram tungt vägande argument för sin uppfattning att en regional reklamationsnämndsverksamhet inte bör inrät­tas. Reklamationsnämnden bör därför även fortsättningsvis enbari vara etl centralt organ.

2.6 Handläggningsrutiner

Allmänhetens kontakter med reklamalionsnämnden sker oftast per telefon. Det slora fiertalet klagomål klaras upp vid informella kontakter med kansliet. 1 de fall sä inte sker inleds ett mer formellt förfarande inför nämnden. Detta är skriftligt. Sedan ett nyinkommet ärende diarieförts pä den avdelning dit det hör kontrollerar kansliets tjänstemän att det inte finns skäl att avvisa ärendet. Varje anmälan till nämnden som inte avvisas sänds lill berörd näringsidkare för yttrande. Inkomna svar delges anmälaren för eventuella  synpunkter.  Ytterligare  kommentarer som  kommer in  från

Prop.   1979/80:114

29

anmälaren delges vidare näringsidkaren för kännedom.

Ett ärende avgörs efter föredragning inför den avdelning inom nämnden till vilket det hör. En avdelning är beslutför när ordföranden eller vice ordföranden samt minst fyra andra ledamöier är närvarande och under förutsättning alt företrädare för såväl konsument- som näringsidkarintressen deltar.

Ärenden av enklare beskaffenhet får dock avgöras genom enhälligt beslul av ordföranden eller vice ordförande jämte två ledamöter varav den ene ledamoten skall representera konsumentintressena och den andre närings-idkarintressena.

År 1976 påbörjades en försöksverksamhet meds. k. förenklad prövning av vissa ärenden vid nämnden. Denna verksamhel har sedan successivi utvidgals. Del nu tillämpade systemet innebär atl den heltidsanställde ordföranden eller den heltidsanställde vice ordföranden har rätt att efter föredragning ensam besluta i ärende som inte är av principiell betydelse, förutsatt att antingen konsumentens anmälan uppenbarligen inte kan bifallas eller motparten inte har ingåtl i svaromål till nämnden. Förenklad prövning under dessa förutsättningar får ske på alla avdelningar. På inotoravdelningen får sådan prövning dessutom ske i ärenden där konsumentens yrkande inte överstiger 300 kronor.

Nämndens beslut fattas genom omröstning och avfallas skriftligen. Förfarandet är f. n. avgiftsfritt.

Reklamationsutredningen har granskat handläggningsrutinerna vid all­männa reklamationsnämnden. Utredningen anser att de nuvarande rutiner­na i allt väsentligt bör kunna tillämpas även i fortsättningen.

Utredningen har diskuterat om rätten att avgöra enklare ärenden skulle kunna delegeras till tjänsteman vid kansliet men avvisar en sådan lösning av främst principiella skäl.

Mot bakgrund av det stora antalet ärenden som kommer in lill allmänna reklamationsnämnden har ulredningen övervägt om denna tillströmning skulle kunna begränsas med hjälp av en värdegräns men har funnit atl betydande nackdelar följer med en sådan. Utredningen anserdei mer rimligt atl nämnden använder sin möjlighet all avvisa bagatellärenden. Mot bakgrund av behovet alt kunna pröva bagatellärenden i förenklad form föreslår utredningen att ärenden där konsumentens yrkande inte överstiger viss beloppsgräns skall kunna avgöras genom ordförandeprövning.

Förslagen nm handläggningsrutiner har inle gett remissinslanserna anled­ning til! annat än mindre påpekanden. Flera instanser, bland vilka märks konsumentverket och allmänna reklamationsnämndens ordförande, hävdar dock alt om en väsenllig begränsning av handläggningstiderna skall åstadkommas måste nämnden tillföras mer resurser.

Jag finner liksom utredningen och remissinstanserna atl nämndens nuvarande handläggningsrutiner är ändamålsenliga och i stort bör bibehål­las. Jag ställer mig också i princip bakom  utredningens synpunkter på

Prop.  1979/80:114

30

förenklad ärendeprövning, värdegränser etc. De begränsade resurserna vid kansliet har av flera remissinslanser anseits utgöra det största hindret för en mer effektiv ärendehantering. De förenklade former för verksamheten som har införts, och som enligt mitt förslag bör tillämpas ocksä i framtiden, har medförl besparingar.

Jag är dock medveten om att ärendetillströmningen under nämndens verksamhetstid varil slor. Del är givetvis ett krav att ralionaliseringar inle får gå ut över rättssäkerheten i verksamheten. Det är dock angeläget att alla möjligheter till effektiviseringar och besparingar tas till vara.

2.7 Finansieringen av allmänna reklamationsnämndens verksamhel

Allmänna reklamationsnämndens verksamhel fick redan från början en betydande omfattning. Första årel diariefördes 884 ärenden. Verksamheten har därefter expanderat snabbt. Det totala antalet anmälningar år 1979 var 8 406. dvs. ca nio gånger fler än under det första verksamhetsåret. Antalet telefonsamtal till nämnden har under denna period näslan fyrdubblats. Drygt 20 000 telefonsamtal angående nya ärenden kommer nu årligen till nämnden. Nämndens ärendebalanser har också ökat. 1 anslagsframställningen för 1980/81 påpekade konsumentverket att arbetsläget vid nämnden är ansträngt. Detta beror på den ökande efterfrågan på nämndens tjänster och på att ärendena har blivil alltmer komplicerade.

För att möta situationen har som tidigare nämnts åtgärder vidtagils bl. a. för att minska handläggningstider och förenkla ärendehanteringen. Stats­makterna har vidare vid olika tillfällen förstärkt nämndens resurser. En budgetprövning görs på sedvanligt sätt årligen för nämnden, Mol bakgrund av del statsfinansiella läget och ambitionerna att begränsa den offentliga sektorns kostnadstillväxt har en restriktiv resurstilldelning varit nödvändig för reklamationsnämndsverksamheten likaväl som på andra områden.

Jag har föreslagit att nämnden skall tillföras ett nylt verksamhetsområde, nämligen reklamationer när det gäller arbete på fast egendom. Denna förändring kommer atl innebära att omfattningen av nämndens verksamhet ökar. Mot denna bakgrund anser jag det angeläget atl diskutera olika möjligheter atl öka nämndens resurser. Detta aktualiserar frågan om avgifter för nämndens tjänster.

Reklamationsutredningen har övervägt att låta dem som anlitar reklama­lionsnämndens tjänster bära en del av kostnaden för verksamheten. Rent allmänt menar utredningen att en eventuell generell avgifi måste sättas lågt och att en avgiftsbeläggning medför höga administrativa kostnader. Vidare anser ulredningen alt även slarka principiella skäl lalar mol avgifter eftersom elt sådant system bedöms försämra särskilt de resurssvaga konsumenternas möjligheter att ta tillvara sin rätl. Utredningen anser dock att det kan finnas skäl att överväga om en avgift skall tas ut i fall där samhällets kostnader för varje ärende är genomsnittligt stora, exempelvis i fastighetsärenden. Enligt

Prop.  1979/80:114

31

utredningen synes en möjlighet vara att införa avgifi endast i sådana ärenden som kräver besiktning. Utredningen pekar pa att man ävcni de senare fiillen kan fä negaliva konsumentpolitiska effekter samt tillämpningsproblem. Utredningen drar slutsatsen att man inte bör införa generella avgifter vid någon av reklamalionsnämndens avdelningar.

Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig angående finansieringen av allmänna reklamationsnämndens verksamhel. Bl. a. konsumcniverkel. allmänna reklamtionsnämndens ordförande och Konsumentvägledarnas förening avslyrker att ett avgiftssystem införs. Frågan om avgifter för besiktningar har duck rönt intresse hos bl. a. KF och K-konsuli. KF hävdar i sitt remissvar att småhusköparna inte kan betraktas som en svug konsument­grupp och anser det därför diskutabelt att allmänna reklamationsnämnden skall satsa sä stor del av sina resurser på fastighelsreklamationer. KF finner det därför rimligt atl parterna pä småhusmarknaden själva på något sätt bidrar till en del av kustnaderna vid fastighelsreklamationer. Reformen kan enligt KF exempelvis till viss del bekostas genom en avgift i samband med småhusförsäljning eller genom att parterna bär besiktningskostnaderna. En omprövning av kostnadsansvaret för besiktningar av annan egendom måste enligt KF göras om det senare alternativet väljs. K-konsult förordar alt en avgift tas ul i de fall nämnden lar upp ett ärende där besiktning erfordras.

Av min redovisning framgår atl verksamheten vid allmänna reklamations­nämnden har expanderat kraftigt sedan dess tillkomst. Verksamheten vid nämnden styrs i stor utsträckning av efterfrågan från allmänheten. I ett läge dä det framslår som angelägel att dess verksamhetsområde utvidgas måste nya vägar för att få fram erforderliga resurser sökas. Jag anser del därför påkallal att åtgärder prövas som dels kan tillföra nämnden medel, dels leder till ett så effekiivt utnyttjande av organisationen som möjligt.

1 anslutning till mitt beslut atl förorda alt reklamalionsnämndens verksamhetsområde utvidgas till tvister rörande arbete på fast egendom har jag övervägt om en avgift bör tas ul i fastighelsärendena. För en sådan lösning talar just det förhållandet att vissa tvister rörande arbeie på fast egendom kan förväntas bli relativt dyrbara reklamalionsärenden. Om faslighetsärenden helt skall finansieras inom ramen för nämndens anslag finns en uppenbar risk för att en alltför stor del av nämndens resurser kommer att tas i anspråk för dessa ärenden på bekostnad av de traditionella reklamationsärendena. Jag vill härvid erinra om att bl. a. KF avstyrkt förslagel om fastighelsreklama­tioner på grund av denna risk. Givetvis är det möjligt för nämnden alt medvetet söka fä balans mellan olika konsumtionsområden. För att nå därhän måste dock vissa kosinadskrävande ärenden avvisas. Vissa ärenden som kan vara viktiga för den enskilde och även konsumenlpolitiskl intressanta skulle då aldrig komma att prövas av nämnden. En avgift kan i elt sådant fall vara ett medel alt öka omfattningen på nämndens verksamhet och ge flera konsumenter tillfälle att fä sin sak prövad. En avgift har vidare

Prop.  1979/80:114

32

fördelen att kunna fungera som instrument för prioritering.

Jag finner idén att införa generella avgifter i faslighetsärenden intressant. Vissa invändningar mol en sådan åtgärd finns dock, bl, a, att tvister rörande fast egendom inte alllid behöver vara särskilt komplicerade och resurskrä­vande. Också en annan invändning kan resas mot avgifter enbart i faslighetsärenden nämligen atl allmänna reklamalionsnämnden redan i dag behandlar sådana tvister inom andra områden som också ställer krav på inte oväsentliga resursinsatser.

En kostnad som ofta uppkommer i mer komplicerade ärenden går emellertid tämligen lätt alt urskilja, nämligen besiklningskostnaderna. Som framgår av bl, a, reklamalionsutredningens betänkande är besiktningar ofta resurskrävande. De argument jag har fört fram i fråga om avgifter i komplicerade ärenden gäller givetvis också besiktningskostnaderna. Jag har kommit till slutsatsen atl avgifier bör tas ut då besiktningskostnader uppkommer. Det naturliga är därvid att avgifterna inte begränsas lill besiktningar i fastighetsärenden utan las ul i samband med besiktningar inom alla områden nämnden är verksam på. Jag vill redan här slå fast att elt huvudsyfte med dessa avgifter är att tillföra nämnden medel. För alt det skall vara någon mening med sysiemel måste avgifterna därför bestämmas på etl sådanl sätt att besiktningskostnaderna i princip täcks. Sum jag återknmmer till i det följande måste dock vissa tekniska frågor lösas innan avgifter för besiktningar kan tas ut.

En utgångspunkt för nämndens avgiftssättning bör vara alt avgifternas storlek alltid bör anges på förhand. Avgiften bör i princip täcka besiktnings­kostnaderna men inte överstiga tvisteföremålets värde. Näringsidkaren bör alltid rekommenderas att betala tillbaka den avgift konsumenten har erlagt om nämndens beslut är till konsumentens favör. Jag räknar med atl de administrativa kostnaderna blir relativt små i ett system med denna konstruktion.

En annan fråga som jag redan har beröri är hur nämndens resurser skall utnyttjas på effektivaste möjliga sätt. Jag har tidigare föreslagit att nämnden skall ha tämligen fria händer att avvisa ärenden som bl. a. inte passar för prövning i nämnden och sådana där tvisteföremålels värde är mycket ringa. Vidare bör ärenden kunna avvisas om de kräver alltför stora rerursinsatser. Som jag har redovisal har nämndens ärendebalanser ökat under senare år. Arendetillströmningen har vidare letl lill alt de genomsnitlliga handlägg­ningstiderna blivit längre. Resurssitualionen vid nämnden kan sålunda drabba viktiga kunsumentinlressen såsnm bl. a. snabb handläggning. Det finns därför anledning att övervåga om generella avgifter vid nämnden bör införas. Härigenom skulle många bagatellartade tvister komma atl sållas borl och verksamheten kunna koncentreras till de från konsumentsynpunkt mera väsentliga frågorna.

Självfallet måsle dock de konsumentpoliliska aspekterna när det gäller avgifter uppmärksammas så atl kostnaderna för den enskilde konsumenten

Prop.  1979/80:114

33

inte blir alltför betungande.

Det jag nu har anfört innebär alt frågan om avgifter vid nämnden kommer atl övervägas ytterligare. Del gäller dels hur ett avgiftssystem för besiktning­ar närmare bör utformas, dels hur generella avgifter kan utformas för att förbättra effektiviteten i verksamhelen. Jag bedömer att ett system avseende avgifier vid besiktningar är relativt enkelt alt utforma. Del får ankomma på regeringen all pröva i vilken omfattning avgifier bör utgå i ärenden som nämnden lur upp.

2.8 Personalbehov m. m.

Vid allmänna reklamalionsnämnden finns f. n. 30,5 tjänster. Tjänsterna är inrättade vid konsumentverket. Dessa tjänster skall dras in och molsvarande antal tjänster inrättas vid nämnden.

Som jag redan har anmält bör nämnden lillföras vissa resurser dels för de nya uppgiflerna på fastighelsområdel, dels för administrationen av verksam­heten. Vid mina överväganden har jag kommit fram till all nämnden bör tillföras tre nya tjänster för fastighelsärendena och ytterligare tre Ijänster för de administrativa uppgifterna. Dessutom bör medel beräknas för den service konsumentverket kommer att ge nämnden samt för anlitande av viss teknisk expertis.

Fördelningen av personalen på olika enheler har jag redan berört.

3 Upprättat lagförslag

1 enlighet med vad jag nu har anfört har inom handelsdepartementet upprättats förslag till

lag om ändring i lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden.

Förslagel har upprättals i samråd med chefen för justitiedepartemen­tet.

4 Anslagsfrågor

Medel för allmänna reklamationsnämndens verksamhet anvisas under anslaget D 6. Konsumeniverkel: Allmänna reklamationsnämnden. 1 det föregående har jag föreslagit att allmänna reklamationsnämnden görs permanent och inrätlas som en självständig myndighet den 1 januari 1981. Jag föreslår därför atl anslaget i furtsältningen benämns Allmänna reklama­iiunsnämnden. Medlen bör fram till den 1 januri 1981 disponeras av konsumentverket.

3 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 114

Prop. 1979/80:114

34

D 6. Allmänna reklamatltinsnämnden

1978/79 Ulgift

4 720 000 kr.

1979/80 Anslag       4 810 000 kr. 1980/81 Förslag      5 697 000 kr.

I prop. 1979/80:100 (bil. 14 s.88) har regeringen föreslagit riksdagen utt. i avvaktan på särskilt proposition i ämnet, lill Konsumeniverkel: Allmänna reklamationsnämnden beräkna elt förslagsanslag a\ 4 810 000 kr.

Vid bedömningen a\ behovet av resurser vid allmänna reklamationsnämn­den måste konsumentverkets begäran om medel för verksamheten för budgeiårei 1980/81 beaklas.

Konsumeniverkel

1. Pris- och löneomräkning 285 000 kr.

2.    En besparing pä 2 '/r skulle innebära alt antalet saninianträdcn i

nämnden måste minskas kraftigt. Detta betyder alt antalet ärenden som kan

avgöras av nämndens avdelningar under budgetåret 1980/81 måste minskas.

Till detta skall läggas att antalet inkommande ärenden bedöms öka.

3.

Nämnden bedöms inte med nuvarande resurser liilfredsslällande kunna möla efterfrågan på dess tjänster. Framför alll inom försäkrings-, rese- och allmänna området förvänlas en ökning av anlalel ärenden. En försiiirkning med två handläggare och tvä kansliskrivare anses erforderlig (-f- 850 000 kr.).

4.

Arvodena till de deltidsanställda vice ordförandena bör höjas (-1- 83 000 kr.).

5.

Resekostnaderna för nämndens ledamöier m. m. förväntas komina all öka (+ 15 000 kr.).

Föredraganden

Vid beräkningen av anslaget har jag utgått ifrån det redovisade huvudal­ternativet i anslagsframställningen för budgetåret 1980/81, Jag har dock mot bakgrund av arbetsbelastningen vid nämnden begränsat besparingen till 1 7c av anslaget.

Mot bakgrund av vad jag har anfört om verksamheten vid nämnden beräknar jag en ökning av anslaget med 887 000 kr. Ökningen medger alt nämnden tillförs personal för nya uppgifler när det gäller fast egendom och adminislralion av verksamheten. Medel har också beräknals för bl. a. anlitande av teknisk expertis.

Prop.  1979/80:114

35

5 Hemställan

Med hänvisning lill vad jag har anfört hemsläller jag alt regeringen föreslår riksdagen atl

1.

godkånna de riktlinjer för en omorganisation av allmänna reklamationsnämnden och för dess verksamhet som jag har förordat,

2.

bemyndiga regeringen alt vidta de övergångsåtgärder och åtgärder i övrigl sum behövs för förslagets genomförande,

3.

antaga inom handelsdepartementet upprättat förslag till lag om ändring i lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden,

4.

till Allmänna reklamalionsnämnden för budgeiårei 1980/81 under elfle huvudliteln anvisa ell förslagsanslag av 5 697 000 kr.

6. Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslular att genom propusitiun föreslå riksdagen atl anlaga de förslag som föredragan­den har lagt fram.

Prop.  1979/80:114

36

Bilaga 1

Sammanfattning av reklamationsutredningens betänkande (SOU 1978:40) Tvistlösning på konsumentområdet

Konsumentpolitikens uppgift är att siödja konsumenterna och förbättra deras ställning på marknaden. En viklig del av det konsumentpoliliska arbelet syftar lill att underlätta för konsumenter att ta lill vara sin rätl när del uppstår tvist med näringsidkare om en vara eller tjänst. För detla ändamål kan man i princip välja mellan två vägar. Den ena är alt salsa på ett informellt förfarande vid reklamationsnämnder av olika slag. Den andra är att låta parterna anlita domstol och göra domstolsförfarandel så enkell och smidigt som möjligt.

Utvecklingen i Sverige har i stor utsträckning följt den informella vägen. Allmänna reklamalionsnämnden (ARN) inrättades år 1968. Sedan år 1973 är konsumentverket huvudman för nämnden. Alltsedan starten har nämndens verksamhel haft karaklären av försöksverksamhel. Jämsides med nämnd­vägen har emellerlid också domsinlsaliernativet stått öppet för knnsumen-terna. Genom lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål nm mindre värden, den s. k. småmålslagen, har man sökt underlätta för konsumenler alt bevaka sin rält vid domstol.

I vårt uppdrag har ingått alt ställa samman och värdera de erfarenheler som föreligger rörande olika meloder att pröva ivisler mellan konsumenler och näringsidkare. Vårt arbeie har därefter inriklals på all få lill stånd en ändamålsenlig samordning mellan de olika resurser som finns för ivistlös­ning på konsumentområdel.

Vårt arbele har således huvudsakligen varit begränsat till frågor som gäller ivistlösning. Vi understryker emellertid att även om det självfallet är av stor vikl för den enskilde konsumenten att det finns ändamålsenliga meloder för alt lösa uppkomna tvister, så är del från både enskild och allmän synpunkt av än Slörre betydelse atl så långl möjligt .se till att tvister över huvud tagel inte uppkommer. Det gäller med andra ord att förebygga reklamaiionsanledning-ar.

Erfarenheterna av ARN:s hittillsvarande verksamhel är goda. Antalet skriftliga anmälningar till nämnden harökai kraftigl under den lid verksam­heten har pågåll. En betydande del av de ärenden som anhängiggjons vid nämnden har kunnat skrivas av sedan saken klarats upp under handlägg­ningen. Företagna undersökningar har visat att näringsidkarna i stor utsträckning ger konsumenterna den rättelse som nämnden föreslår. ARN;s verksamhet har också visal sig ha belydelse i ett större konsumenlpolitiskl sammanhang. Ärendena i ARN ulgör således en viktig källa för konsument­verket när det gäller alt karllägga konsumenters problem. Även rätts­utvecklingen på konsumentområdet har påverkats av ARN:s verksamhet.

Samiidigi som antalet ärenden vid reklamationsnämnden ökat kraftigt har småmålslagen hiuills inte fört med sig någon slörre ökning av antalet mål där konsumenterna  väcker talan vid domslol.  Detta lorde  främst bero på

Prop.  1979/80:114

37

omständigheter av psykologisk art.

Vår slulsals är all reklamationsnåmndsrörfarundct behövs även i framti­den. Nämndförfarandet kan emellertid inte hell och hållet ersätta dom­stolarnas roll på området. Både domstolsförfarandet och reklamations-nåmndslorfarandet har för- och nackdelar. Förfarandena kompletterar emellerlid varandra på väsenlliga punkler. I de fall det ena förfarandet av olika anledningar framstår som mindre lämpligt torde det andra vanligen erbjuda möjligheter lill lösning av tvisten. Förfarandet vid en reklamations-nämnd kan göras snabbi, enkelt och billigt. Särskilt när fakta i tvisten är osiridiga franisiår nämndförfarandet många gånger som det bästa alternati­vet. När däremot uppgift slår mol uppgift och del är nödvändigl med muntlig bevisning föran kunna reda ut de fakiiska förhållandena, får tvisten avgöras i domstolsprocess. Detsamma är fallet när tvisten av andra anledningar är särskilt komplicerad från ulredningssynpunkt. Befarar konsumenten alt näringsidkaren inle kommer all rälla sig efter reklamalionsnämndens rekommendationer, kan det uckså vara lämpligare att hänskjuta tvisten lill dnmsinl. 1 princip bör det slå knnsumenlen frill att välja vilket tvistlösande urgan han vill. Enligt vår mening är det värdefullt för kunsumenternaail del på detla säll erbjuds två möjligheter för lösande av uppkomna tvister.

Vid sidan av domstolar och reklamationsnämnd har den kommunala konsumentverksamheten stor betydelse för möjligheterna all lösa ivisler på konsumentområdel. Det är inom ramen förden kommunala verksamheten som konsumenten först bör söka få saken uppklarad. Åven om det inle är möjligt att på kommunal nivå lösa tvister i strid mot någon parisönskan, visar erfarenheterna all reklamalionsärenden ändå i slor ulslräckning kan klaras upp genom sådan medlande verksamhel som äger rum i kommunerna. Den kommunala verksamheten medför alltså en sållning av ärenden så alt det huvudsakligen är mera svårbedömbara fall och principfrågor som förs vidare till andra inslanser,

F. n, är ARN organisatoriskt knuten till konsumentverket. En särskild fråga är vilken organisatorisk ställning nämnden bör ha i framtiden. Klart är att nämnden måste vara obunden och objektiv i sin bedömande verksamhet. Detta kunde tala för atl nämnden bör ha en formelll fristående ställning. Vi anser dock alt nämndens obundna ställning som bedömande organ inte behöver påverkas av att den är administrativt samordnad med verket. Enligt vår mening lalar övervägande skäl för elt sådanl organisatoriskt samband mellan reklamationsnämnden och konsumentverket även i framtiden. Skälen har främst sin grund i nämndens allmänna roll i konsumentpolitiken. Som redan antytts har nämnden stor betydelse för konsumentverkets problemuppfångning. Del är också viktigt atl nämndens verksamhet lätt kan följas upp med olika åtgärder av verkel. Statsmakternas bedömning av vilka konsumentpoliliska ålgärder som vid varje tidpunkt bör priorileras under­lättas om nämnden och verkel är en och samma myndighel. Från konsu­mentpolitisk synpunkt är det ocksä önskvärt alt sakkunskap och erfarenhet i

Prop.  1979/80:114

38

konsumentfrågor är samlade lill en myndighel. Härtill kommer att nämn­dens objektivitet hittills inle har ifrågasatts trots del nuvarande sambandet med verket. Tvärtom synes förtroendet för verksamheten vara stort bland såväl näringsidkare snm knnsumenier.

Vi föreslår därför att reklamalionsnämnden i administrativt hänseende skall vara knuten lill konsumentverket även i fortsättningen. I förhållande lill nuläget bör emellerlid vissa ändringar göras, så alt nämndens självsländiga ställning förstärks. Bl. a. föreslår vi all nämndens personal skall förordnas av regeringen eller av nämndens ordförande.

Enligt vårl förslag skall reklamationsnämnden endast pröva tvister mellan konsumenler och näringsidkare. Härigenom kommer nämndens verksamhetsområde atl överensstämma med tillämpningsområdel för den konsumentlagsiiftning som har genomförts under senare år. Vi föreslår vidare atl det bara är konsumenler som skall kunna påkalla prövning hos reklamalionsnämnden. Anmälningar mot såväl nyiillverkade som begag­nade varor bör kunna las upp till prövning.

Vi har enligt våra direkliv även haft att överväga om möjligheterna att ta upp olika sakfrågor inom ramen för nämndverksamhelen bör vidgas.

Vad som framkommit under utredningsarbetet tyder på att behovet av ett reklamationsorgan för ärenden rörande fast egendom är stort. Vi föreslår därför att reklamationsnämnden i framliden skall kunna pröva sådana ärenden. Såväl ärenden rörande köp av fastighet som ärenden rörande arbele på fast egendom bör kunna prövas. Tvister rörande nyttjanderätt lill fast egendom föreslås dock falla utanför nämndens kompetensområde. Liksom i övriga fall bör även i fastighetsärenden krävas atl det är fråga om en tvist mellan konsument och näringsidkare. Ärenden som gäller köp av fastighet i andra hand kommer därför normalt inte alt kunna prövas av nämnden.

Klagomål som gäller statlig och kommunal verksamhet av olika slag föreslås kunna bli föremål för prövning i reklamationsnämnden. En förut­sättning härför är emellertid alt siaten eller kommunen uppträder som näringsidkare.

Bland ärenden som vi föreslår skall falla ulanför nämndens kompetens­område märks sådana som gäller lakar- och landläkarijänsier samt advokat­verksamhet.

ARN har f. n. rätl all i del enskilda fallel avböja au pröva ärende som inte befinns lämpligt atl prövas av nämnden. Den vanligaste avvisningsgrunden är all utredningen i ärendel är alllför ofullständig. Vi föreslår all nämnden även i fortsättningen skall ha rätt all avvisa ärende, om utredningen i ärendet är brislfällig och lillräcklig ulredning inte kan erhållas inom ramen för nämndens arbetsformer. Också i andra fall bör ett ärende kunna avvisas, om det med hänsyn lill nämndens arbelsformer eller andra omständigheter inle lämpar sig för prövning av nämnden.

En särskild fråga som vi har övervägt är om det kan vara lämpligt med en regional utbyggnad av reklamalionsnämndens verksamhet. Vi har emellerlid

Prop.  1979/80:114

,39

funnil all de fördelar som slår all vinna med en regional reklumaiions-nämndsverksamhel år begränsade, särskilt mnt bakgrund av den kommunala konsumenlverksamhel som är under uppbyggnad och den sållning av ärenden som sker där. 1 vart fall framslår nackdelarna med en regional utbyggnad som betydligt slörre än fördelarna. Vi anser därför alt regiunal reklamatinnsnämndsverksamhet inte bör kumma i fråga.

ARN;s beslut har karaktären uv rekommendation lill parlerna om hur ivisien bör lösas. Avgörandena kan alliså inle verksiållas tvångsvis. Vi föreslår inte någon ändring på denna punkl. Verkställbara reklamations-nänmdsbeslui skulle innebära atl förfarandet vid nämnden måste göras mera formaliseral och även i övrigl ändras på ell säll som skulle medföra alt nämnden och domstolarna i slor ulslräckning kom att framslå som likartade alternativ för konsumenten. Del kan enligt vår mening inte vara ändamåls­enligl med tvä likarlade förfaranden för alt lösa konsumenttvister.

I detta sammanhang tar vi också upp frågan om publicering av namnen på de näringsidkare som inte följer reklamalionsnämndens beslut. Vi anser atl sådan publicering liksom nu bör kunna ske i konsumentverkets regi och i de former som komsumeniverket bestämmer.

Till konsumeniombudmannens (KO:s) uppgifter hör alt föra konsument­kollektivets talan inför marknadsdomstolen i ärenden om olillböriig mark-nadsföringnch oskäliga avtalsvillkor. KO kan emellertid f n. inie föraenskild konsuments lalan i tvistemål inför allmän domstol.

Vi lägger fram ett förslag som innebär all KO i tvist mellan konsument och näringsidkare skall kunna föra konsumentens lalan som ombud, nm ulgången av tvisten är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt.

Förslagel syftar lill all öka den civilrättsliga knnsumentskyddslagsliftning-ens gennmslagskraft. Avsiklen är all KO skall använda lalerälten främsl för alt få fram vägledande domstolsavgöranden i principiellt vikliga frågor. Talerätten begränsas emellertid inte till rena prejudikalfrågor utan KO kan medverka även när en fråga av annan anledning är av vikl för konsument­intresset, exempelvis när elt större anlal konsumenter berörs eller när en näringsidkare konsekvenl vägrar alt rätta sig efler reklamalionsnämndens beslut.

I mål där KO medverkar som ombud skall enligi förslaget konsumenten i princip gå fri från rättegångskostnader. Åven beträffande näringsidkaren föreslås särskilda regler som begränsar kostnadsansvaret. Syftet med dessa beslämmelser är alt motverka atl parlerna av kostnadsskäl undviker rättegång och därigenom försvårar för KO att få fram domstolsavgöranden.

Ell genomförande av våra förslag kommer att medföra vissa kosinader. När del gäller den föreslagna reklamationsnämndsverksamheten på faslig-hetsområdet uppskattar vi kostnaderna till sammanlagi omkring 3,1 milj. kr. perår, varav ca 1,5 milj. kr. utgör kostnader för besiktningar. Vårl förslagom att KO skall kunna föra enskild konsuments talan i tvistemål vid allmän

Prop.  1979/80:114

40

domslol innebär atl del blir nödvändigl med viss förstärkning av KO-sekrelariatet vid konsumentverket. Kosinaderna härför uppskattar vi till ca 300 000kr. perår.

För att nedbringa samhällets kostnader för reklamationsnämndsverksam­heten kan man överväga atl låta dem som anlitar reklamalionsnämndens tjänster bära en del av kosinaderna för verksamhelen. Vi har särskilt när det gäller faslighetsärenden övervägt olika länkbara lösningar för delta. Av främst knnsumenlpoliliska skäl anser vi dock alt man bör avstå från atl införa avgifier vid någun av reklamatinnsnämndens avdelningar. För det fall ell avgiftssystem ändå skulle komma i fråga anger vi ett par länkbara alterna­tiv.

Reservationer och särskilda yttranden har avgells på vissa punkler. Del gäller frågorna om förhållandet mellan reklamalionsnämnden och konsu­mentverket, nämndens möjlighet att pröva ärenden om fast egendom, publicering av namnen på näringsidkare som inte följer nämndens beslul samt KO:s talerätl i tvistemål.

Prop.  1979/80:114

41

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttrandena över reklamationsutredning­ens betänkande (SOU 1978:40) Ivistlösning på konsumentområdet

Remissinstanserna m. m.

Efter remiss har yttranden över beiänkandei avgelts av Göta hovrätt, Hovrällen över Skåne och Blekinge, Stockholms tingsrätt. Södra Roslags tingsrätt, Örebro tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Sundsvalls tingsrätt, dom­stolsverket, bankinspeklionen, försäkringsinspektionen, kommerskollegium (KK), marknadsdomstolen, statens pris- och kartellnämnd (SPK), konsu­mentverket, allmänna reklamalionsnämndens ordförande, resegurunli-nåmnden, slatens inslilul för byggnadsforskning, länsslyrelserna i Värm­lands och Norrboltens län, konsumentljänstutredningen, småhusköpskom­mittén, rättegångsutredningen, banklagsuiredningen. Svenska kommunför­bundet, Malmö och Luleå kommuner. Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänslemännens centralorganisation (TCO), Centralorganisationen SACO/ SR, Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Sveriges industri­förbund, Sveriges grossistförbund, Sveriges köpmannaförbund, SHlO-familjeföretagen, Kooperativa förbundet (KF), Svenska företagares riksför­bund, Sveriges trähusfabrikers riksförbund. Svenska byggnadsentreprenör-föreningen, Sveriges villaägareförbund. Motorbranschens riksförbund (MRF), Motormännens riksförbund (M), Kungliga automobil klubben (KAK), Motnrförarnas helnykterhetsförbund (MHF), Researrangörsför­eningen i Skandinavien, Svenska resebyråföreningen. Svenska försäkrings­bolags riksförbund, Folksam, Husmodersförbundet Hem och Samhälle, Stockholms irädgårdsstadsföreningars samarbelsnämnd, K-konsuli, Hyresgäslernas riksförbund. Hyresgästernas sparkasse- uch byggnadsför­ening (HSB), Sveriges fastighetsägareförbund, Konsumentvägledarnas förening saml Riksbyggen.

Länsstyrelserna har i sin tur inhämlal och bifogat yttranden från kommu­ner i länen.

I det följande återges remissinslansernas yttranden i oavkortat skick. Endasl en redigering av materialet på nedan angivna rubriker har gjorts. Remissvaren vad gäller rätten för konsumentombudsmannen atl föra konsumenternas talan redovisas dock inte här.

Innehåll

Sid.

1

Allmänt om reklamationsförfarandet.................. 

42

2

Allmänna reklamalionsnämndens slållning och förhållande till konsumentverket   

63

3

Nämndavgörandenas karaktär m. m.................. 

.... 

85

Prop.  1979/80:114

42

4    Allmänna reklamalionsnämndens verksamhelsområde     

100

4.1

Fast egendom....................................... 

100

4.2

Övrigl.................................................. 

.. 

136

5

Regionala reklamaiionsnänmder........................ 

150

6

Allmänna reklamalionsnämndens organisalion samt hundlägg-ningsruliner 

152

7

Finansieringen av nämndverksamhelen............... 

.. 

158

8

Författningsreglering m. m.............................. 

.. 

162

1. Allmänt om reklamationsförfarandet

1.1 Göia hovrätt:

Uppgiften au lösa tvister mellan enskilda åvilar de allmänna domstolarna. Under sen-are lid hur emellerlid dennu uppgift beuäffiinde vissa rättsområden, snm traditionellt ankommit på domstolarna, överlämnats till särskilt inrättade nämnder. Mot denna anordning kan riktas anmärkning från principiell synpunkt, uch hovrätten anser alt den kan godtagas endast nm mycket stora effektivitetsvinster därigenom kan göras. Det bör inle förnekas atl domstolsförfarandel ibland kan vara långsamt, omständligt och kostnads­krävande. Åven psykologiska fakiorer kan ha medverkai lill au enskilda personer - i konsumentmål och andra mål - avslår från att söka sin rätt vid domstol. Dessa svårigheler bör dock inte lösas genom att handläggningen av tvister inom vissa rättsområden flyttas över till särskilda nämnder ulan genom att domstolsförfarandel reformeras. Ett sådanl reformarbete pågår för närvarande.

Från den utgångspunkt hovrätten nu angivit kan ulredningens förslag om att permanenta allmänna reklamationsnämnden (ARN) ifrågasättas. Del kan emellertid krävas lång lid atl reformera domstolsprocessen så alt den med bibehållet krav på rättssäkerhet blir snabbare och billigare och i övrigl mera lämpad atl lösa tvister på konsumentområdet. ARN har under den tid försöksversamheten bedrivits kommii alt åtnjuta ston förtroende från både konsumenter och näringsidkare. Förfarandet där är enkelt, snabbt och billigt och det åsidosätter ej, såsom det hittills lillämpals, grundläggande krav på rättssäkerhet. ARN och domstolarna kan anses komplettera varandra på ell för konsumenterna tillfredsställande sätt. På grund härav vill hovrätten ej motsätta sig alt ARN permanentas. En omprövning av ARN kan emellertid bli akluell i samband med en reformering av domsiolsprocessen.

1.2 Hovrätten äver Skåne och Blekinge:

Av redogörelsen för ,'\RN;s hillillsvarande verksamhel framgår all denna varil värdefull som en del av samhällels poliiik aU siödja konsumemerna och förbällra deras ställning på marknaden. Åven i framtiden bör det enligt

Prop.   1979/80:114

43

hovruttens mening vid sidan av domstolarna finnas eu organ som på etl enkell sätt prövar tvistefrågor inom konsumentområdel. Liksom utredning­en anser hovrätten alt det är lämpligl uu ARN fyller denna funkiion. Hovrätten lillslyrker därför alt ARN fortsälter sin verksamhet och all denna blir permanent.

Vid sin bedömning av frågan om ARN:s framlida siällning redovisar Ulredningen åtskilliga synpunkter på vilken roll domstolarna i dag spelar för lösandet av konsumenttvister. Särskilt småmålslagens lillämpning uppmärk­sammas. Eftersom det ankommer pä rättegångsulredningen all studera erfarenhelerna från lillämpningen av den lagen, anser sig hovrällen sakna anledning att i nu förevarande sammanhang gå närmare in på de problem som är förknippade med småmålslagens tillämpning. Det vill dock synas som om reklamaiionsutredningen underskattar den roll småmålslagen konmiii anspela. Hovrätten återkommer strax härtill. Som ulredningen själv påpekar är det vidare inte uteslutet att frågan om förhållandet mellan ARN och domstolarna kan komma i ett nytt läge när rättegångsutredningen avslutat silt arbele. Slutsatsen all ARN bör göras lill ett permaneni alternativ till domstolarna för prövning av konsumenuvisler rubbas dock inte av dessa omständigheter.

På s. 135 f i betänkandet anger ulredningen hur konsumenten bör få vägledning när tvist uppstått. Hovrällen vill i detta sammahang understryka vikten av alt den som konsumenten först sätter sig i förbindelse med sätter sig in i ärendet så noggrant au konsumenten fär eu väl genomiänki råd om lämplig ivisilösande insians. Del får inte förekomma all konsumenten blir hänvisad fram och tillbaka mellan olika myndigheter innan hans ärende las upp lill prövning. Förulom del obehag som vållas kan sådant, om frågan exempelvis gäller återvinning, leda till rättsförlust för konsumenten.

1.3     Stockholms tingsrätt:

Erfarenhelerna av försöksverksamheten vid allmänna reklamationsnämn­den är goda och tingsrätten delar utredningens uppfattning om atl del inom konsumentområdel bör finnas ell informellt förfarande att tillgå för atl pröva tvister. Tingsrätten ansluter sig därför till förslagel om atl allmänna reklamaiiunsnämnden skall göras permaneni.

1.4     Södra Roslags lingsrätt:

I likhet med Reklamaiionsutredningen finner tingsrätten tiden vara kommen all permanenta ARN:s verksamhet.

Prop.  1979/80:114

44

1.5 Örebro tingsräll:

Tingsrätien delar ulredningens uppfauning att reklamationsförfarandel ulgör eu lämpligl och behövligt uliernativ ull domstolsförfarandel och au del bör finnas en ullmän reklamationsnämnd även i framtiden.

1.6 Göteborgs tingsrätt:

Enligt tingsrättens mening innebär det framlagda förslaget förbättringar på konsumentområdel. Från de synpunkter lingsriilten har utt beukia tillstyrks förslagel med de anmärkningar och tillägg som framförs nedan.

Utredningens uppfauning om betydelsen av allmänna reklamaiionsnänm-den delas av lingsrätlen. Det är viktigt även ur domstolarnas synpunkt att ell reklamaiionsnrgun fungerar väl. Tingsrätten har liksom ulredningen uppfatt­ningen ull konsumenten frill skull kunna välja mellan förfarandel vid reklamationsnämnd och domstol.

I avsnittet ""Prövning av konsumenuvisler" uttalar sig utredningen om de krav som bör slällas på förfarandet i konsumenttvister. Tingsrätten delar utredningens synpunkier om detla. Del förtjänar dock alt påpekas au konsumentens ställning under senare år förslärkls betydligt. Bl. a. har detta skell genom det ökade bruket av rättsskyddsförsäkringar, utökad rättshjälp samt övrig lagsliftning på konsumentområdel.

1.7 Domstolsverket:

De allmänna dnmsinlarna är samhällets organ för slitande av tvister mellan enskilda. Domstnlarna besitter hög kumpelens för uppgiften. Dumsinls-organisationen är dyrbar, inte minsl lill följd av den starka decentralisering som utmärker organisationen. Förslag lill åtgärder av statsmakterna som är ägnade att påverka domstolarnas arbetsunderlag bör prövas med noggrant beaktande av effeklerna på domstolsorganisationen.

Medborgarna är i allmänhet obenägna atl gå lill domstol med sina tvister. Skälen härtill är flera. Kostnaderna för en domstolsprocess spelar säkert en roll. Förfarandereglernas ulformning bidrar sannolikl i många fall lill atl den enskilde avstår från all få sin sak prövad eller söker en annan form för prövningen. Den vidsträckta användningen av skiljedomsklausuler i kontraktsförhållanden tyder på det.

Utvecklingen på en rad samhällsområden har under de senaste årtiondena tvingat fram en explosionsartad ökning av anlalel samhällsingripanden mot smärre brott och förseelser. För atl bemästra den påfrestning delta inneburil på rättsväsendet har förenklade handläggningsformer skapats, genom vilka domstolarna kunnal befrias från handläggningen av sådana mål. Depenali-seringen av vissa slag av försummelser har verkat i samma riktning. Det rör sig härom en rationaliseringsprocess i slorskala. Domstolsverket har givetvis

Prop.  1979/80:114

45

ingenting alt erinra mol den. Den antydda ulvecklingen har tvärtom varii inte bara nödvändig utan också värdefull.

När del gäller den civila målsidan har andra utvägar valts för atl möla samhällsutvecklingens krav. Specialdomsiolar eller fristående nämnder har inrättats för judiciella uppgifter som eljesi skolat anknmma på allmän dumstnl. Därigenom har det blivil möjligt atl avvika från rättegångsbalkens regler rörande rättens sammansällning, förfarandeis ulformning eic. Exem­pel på sådana nämnder är hyresnämnderna och allmänna reklamalionsnämn­den. Endast i begränsad ulslräckning har uppmärksamheten lidigare riklats på möjligheterna alt reformera domstolsförfarandel så au bälire förutsäU­ningar skapas för domstolarna alt ta hand om tvisterna. Småmålslagen ulgör dock ett exempel på en sådan reform och en översyn av rättegångsbalken i syfte atl främja enklare handläggningsformer har inletts.

Tillkomsten av specialdomstolar och särskilda nämnder för ivistlösning medför en utarmning av de allmänna domstolarna. Domstolsverket har bl. a. därför i annal sammanhang begäri all frågan om elt inlemmande av hyres-och arrendenämnderna i tingsrättsorganisationen uireds i särskild ordning. Från samma utgångspunki ställer sig domstolsverket kritisk till den utvidg­ning som sketl av allmänna reklamationsnämndens verksamhelsområde och avstyrker att nämndens kumpelens vidgas ytterligare.

Då allmänna reklamaiiunsnämnden inrättades hade nämnden till uppgift att pröva anmärkningar mnt beskaffenheten av inköpta varor eller tillhan­dahållna tjänster. Därmed avsågs i första hand en teknisk granskning. Ett organ av allmänna reklamationsnämndens karaklär har en viktig uppgift all fylla närdet gälleraii pröva sådana anmärkningar. Domstolsverket tillstyrker därför att allmänna reklamationsnämnden permanenlas för detta ändamål. Emellertid prövar nämnden numera även ärenden av rent juridisk nalur. I och med della har nämnden övertagit uppgifler från de allmänna dom­stolarna som dessa måste anses vara mera lämpade för. Domstolsverket inser att del i praktiken kan vara svårt för nämnden att inskränka sig till en rent leknisk granskning. De ärenden som handläggs vid nämnden och som är till övervägande del av juridisk nalur bör emellerlid mot bakgrunden av vad som nu sagts hänvisas lill de allmänna domstolarna för avgörande.

1.8 Försäkringsinspektionen

Försäkringsinspeklionen, som förordnar en expert (utan rösträtt) i Allmän­na reklamalionsnämndens försäkringsavdelning, anser de gångna årens erfarenheler från nämndens verksamhet på försäkringsområdet vara goda och delar ulredningens uppfattning all reklamalionsnämndsförfarandet behövs även i framtiden som komplement till domstolsförfarandel.

Prop.  1979/80:114

46

1.9 KK:

Åven om dens. k. småmålslagen frän 1974 medfört lättnader för en enskild konsument att bevaka sin räll vid domstol har ökningen av antalet mål där konsument väckt talan varit liten. Anlalel ärenden som behandlals vid ARN har emellertid fortsatt att öka, vilkel inle bara beror på au det numera blivit möjligt för nämnden au behandla fier ärendekaiegorier än lidigare, exem­pelvis reklamationer rörande försäkringar.

Del är välkänt atl den enskilde knnsumenlen känner sig hämmad av och obekant med det formella juridiska förfarandel vid domstol och ogärna vänder sig dil vid tvister. Förfarandet vid ARN, som är skriftligt, torde inte upplevas på samma sätt. Näringslivel har kommii au sälla sion värde på nämndens verksamhel bland annat mol bakgrund av den erfarenhet och sakkunskap, som finns representerad och inie funnil anledning att ifrågasälla nämndens opartiskhet.

Statistiska beräkningar visar ait nämndens rekommendationer efterlevs i mycket hög grad. Utredningen har diskuterat möjligheten av all göra reklamalionsnämndens beslul verkslällbara, men funnil övervägande skäl tala för att avgörandena även i framtiden endasl skall ha karaklären av rekommendationer, vilket är en ståndpunkt som kollegiet biträder.

Erfarenheten visar all förfarandel vid ARN varii ett bra allernaliv för prövning av konsumenttvister, inte minsl mot bakgrund av det slora antal tvister, som genom ARN"s förmedlande kunnat lösas redan under handlägg­ningstiden.

Del är emellertid viktigt atl handläggningen vid ARN sker så snabbi som möjligt, och kollegiet finner atl det därför vore lämpligl med en översyn av rulinerna och kanske ulökning av personalen i syfte au förkorta de otillfredsställande långa handläggningstiderna vid vissa av nämndens avdel­ningar, säsom till exempel vid försäkrings- och motoravdelningen.

Tros au lokal och regional konsumentupplysning forllöpande byggs ut, bl. a. i syfte att förebygga tvister mellan konsument och näringsidkare, visar erfarenhelen att del än så länge finns behov för ett organ av ARN"s karaktär. Under förutsättning alt nuvarande rättegångsordning inte ändras på ell sådant sätl att elt informellt förfarande vid prövning av konsumenttvister blir obehövligt, ansluter sig kollegiel lill utredningens förslag atl låta försöks­verksamheten vid reklamationsnämnden övergå till fasi verksamhet.

I. IO Marknadsdomstolen

Utredningen har lämnat förslag angående den del av samhällets konsu-menipolitik som syftar iill atl underlätta för konsumenter att ta till vara sin rätt när det uppstår tvist med näringsidkare om en vara eller ijänst. 1 sina överväganden har ulredningen lill stor del hafl alt uppehålla sig vid allmänna reklamationsnämndens (ARN) ställning  och   verksamhet.   Främsl  med

Prop.  1979/80:114

47

hänsyn iill denna inriktning av utredningsarbetet finner marknadsdomstolen inledningsvis motiverat alt uppmärksamma ulredningens sammansällning. Med beaklande av sammansällningen torde ulredningen i själva verkei närmasl vara au karakierisera såsom en inom konsumeniverkel (KOV) och ARN eiablerad iniernulredning. Huruvida en dylik iniernuiredning är den lämpligasle all ulifrån direkliven obundei överväga ARN:s roll inom konsumenipoliiiken och därvid kanske finna nya infallsvinklar beiräffande de spörsmål som aklualiseras kan man enligi marknadsdomsiolen ifrågasäl­la.

Den på siu säu helt grundläggande frågeställningen rörande ARN:s framlida ställning är huruvida del över huvud tagel skall finnas någol statligt reklamationsnämndsförfarande för lösande av konsumenttvister. Härvid får marknadsdomstolen instämma i utredningens förordande av au det vid sidan av domstolsförfarandel skall finnas etl nämndförfarande också i framtiden. Åven om reklamalionsnämndsförfarandet från fråmsl rättssäkerhets­synpunkt är förenal med brisier har det dock visal sig vara ett ändamålsenligl remedium för konsumenterna när tvist uppstått med näringsidkare om en vara eller tjänst. Enligt marknadsdomstolens synsäll kan emellerlid ett reklamationsnämndsförfarande aldrig utgöra annat än ett komplement till domstolsförfarandel. I en rättsstat måsie den slutgiltiga prövningen av räitsivisier alltid kunna ske vid domsinl.

Marknadsdomstolen har alltså funnil atl det även i framtiden bör finnas etl reklamationsnämndsförfarande. Såsom ulredningen föreslagit bör även den framlida nämnden kallas ARN.

Fortsättningsvis kommer dnmstnlen att uppehålla sig vid den ivistlösning som skall ske i ARN:s regi. Dessförinnan finns del emellertid anledning understryka att också den kommunala konsumentskyddsverksamheten har stor betydelse för möjligheterna au lösa tvister på konsumentområdel. Härvidlag fär domstolen ansluta sig till ulredningens överväganden.

1.11 Konsumeniverkel:

Reklamaiionsutredningen föreslår att Allmänna reklamationsnämnden även i fortsättningen skall bedriva verksamhet på i huvudsak samma säu som nu. Konsumentverket instämmer i delta förslag och ansluter sig till de argument som utredningen framför.

Utredningen utgår från atl nämndverksamhelen är en del av konsument­politiken och utgör ett led i samhällels strävanden att stödja konsumenterna och att förbättra deras ställning på marknaden. Det är enligt verkets uppfattning väsentligt att man ser verksamheten från den utgångspunkten och inte - som en reservant i ulredningen - som en form av rättegång.

Om nämndens verksamhel skall kunna bedrivas på ett meningsfullt sätl och med en rimlig resursinsats är det väsenlligl all man på olika säu försöker begränsa tillströmningen av ärenden till nämnden. Detta kan ske på flera

Prop.  1979/80:114

48

olika sätl.

Samiidigi som regeringen lillkallade reklamaiionsutredningen uppdrogs ål konsumeniverkel au branschvis gå igenom malerialel hos Allmänna rekla­mationsnämnden bl. a. för att ange åtgärder för au minska reklamationsor­sakerna. I december 1977 överlämnade verket en rapport om genomgången till regeringen. I rapporten redovisades dels åtgärder som verket självl kan vidta för au begränsa antalet reklamationer, dels sådana åtgärder som kräver beslut av statsmakterna. Dessa senare ålgärder avsåg bälire konsumentskydd vid köp och reparation av bil, utvidgad kontroll av konsumenttjänster saml konsumentens rättigheter då säljaren uppdragit åt fristående serviceförelag all fullgöra säljarens garantiansvar. Verket framhöll också i rapporten att en ökad användning av öppet köp mea säkerhet skulle nedbringa antalet reklamationer.

Elt annat sått atl minska anlalel reklamationer hus nämnden är att knnsumenlen i första hand vänder sig lill den kommunala konsumentverk­samheten. Konsumentvägledaren kan då hjälpa konsumenten att genom kontakter med näringsidkaren klara upp tvisten. Om vägledaren själv tar konlakl med förelaget kan detla bidra lill att saken görs upp i godo. Erfarenhelerna visar alt ivistigheter i samband med "konsumeniaviaf" ofta har sin grund i atl parlerna inte är tillräckligt informerade om vilka regler som gäller. Underår 1977 hade den kommunala konsumentvägledningen 150 000 kontakter med konsumenler. Av dessa rörde ca en iredjedel klagomål, dvs. frågor snm kan leda till reklamaiinner. Del är enligt verkets uppfattning väsenlligl att man genom en ökad konsumentverksamhet i kommunerna ökar möjligheterna lill lokal ivistlösning av nyss angivei slag. En förutsäu­ning för en märkbar förbällring härvidlag är all den kommunala konsumeni-verksamheien byggs ul belydligl snabbare än vad som nu sker.

1.12 Allmänna reklamationsnämndens ordförande:

Jag har i huvudsak intet atl erinra mol framställningen i dessa kapitel i vad rör vikten av ändamålsenlig samordning av de resurser som finns för ivistlösning på konsumentområdel, de allmänna synpunkier som bör läggas på förfarandel i konsumenttvister saml de fördelar och nackdelar som är förenade med såväl domstolsförfarandel som reklamalionsnämndsförfaran­det.

Såsom ulredningen framhåller kompletterar dessa förfaranden varandra på väsentliga punkler. För den som på nära håll har kunnal följa den expansiva Ulvecklingen av ARN:s verksamhel under den 10-åriga försöksperioden framstår det närmasl som självklart atl, som ulredningen förordar(s. 131), del åven i framtiden skall finnas ett nämndförfarande vid sidan av domstolsförfarandel, så att konsumenterna därigenom erbjuds två möjlighe­ter för lösandet av uppkomna tvister. (Om den kommunala konsumentverk­samhetens roll, se följande avsnitt.)

Prop.   1979/80:114

49

För behovel av ett reklamaiionsförfarande på konsumentområdel torde de förändringar i domsiolsprocessen som rättegångsulredningens arbete kan länkas leda lill inte komma att ha någon avgörande betydelse.

Vad ulredningen säger om kopplingen mellan reklamationsnämnden -enligt förslagel också i fortsättningen kallad allmänna reklamalionsnämnden (ARN) - och domstolarna föranleder inte någon kommentar.

Däremot synes del mig angelägel alt redan i detla avsnitt något mer ingående konmieniera den roll ARN bör spela inom konsumentpolitiken än som har sketl i betänkandet.

Ulredningen utgår från att nämndverksamhelen aren del av konsument­politiken och utgör ett led i samhällets sirävan att stödja konsumenterna och förbättra deras ställning på marknaden (avsnitt 2.1.1 och 5 kap.). Av delta i och för sig riktiga konstaterande drar ulredningen därefter bl. a. vissa slulsalser rörande ARN:s framlida ställning i förhållande till konsumentver­ket (9 kap.).

Det kan då finnas skäl att undersiryka ulredningens påpekande (s. 123) atl när ARN inrättades syflel var alt ge konsumenterna elt organ som de kunde vända sig lill för alt få reklamalionstvisier prövade på elt snabbt, enkelt och billigt säll. Syftet var således atl lillskapa etl ivisilösande organ. Detta framgår också av nämndens sladgar. En föruisättning för atl en anmälan skall tas upp lill prövning i nämnden är all anmälaren/konsumenten har klagat hos motparten/näringsidkaren och atl klagomålet har avvisals, dvs. alt del föreligger en tvist.

Om reklamationsverksamheten nu i enlighel med utredningens förslag görs till en permaneni statlig verksamhet, bör enligt min mening klarl sägas ul att ARN:s egentliga uppgift är all - genom förlikning eller nämndbeslui -lösa redan uppkomna tvister och inie att förebygga uppkomsten av sådana. Sisinämnda uppgift som ju t. ex. innefaltar producentpåverkan, information, näringsrältsliga ingripanden och iniliativ till lagsliflning bör åvila andra konsumentpoliliska organ, främst konsumeniverkel, KO, marknadsdomsto­len och den kommunala konsumentvägledningen. Del sagda innebär att rådgivningsskyldigheten till allmänheten bör vara begränsad lill sådan rådgivning som har samband med redan uppkommen tvist.

Att ARN:s egentliga roll på del konsumentpolitiska fältet klan preciseras au avse ivistlösning bör - jämle andra ålgärder varom mera i det följande -kunna bidra till all nämnden även formelll kommer alt framstå som vad den i verkligheten har utvecklats till, nämligen ell samarbelsorgan mellan konsu­mentföreträdare och näringsliv, etl organ som på ett objektivt sätt söker lösa reklamalionstvisier under hänsynstagande till vad som från båda sidor kan accepteras vara god sed i förhållandet konsument-näringsidkare. Nämnden fungerar alltså inle och bör ej heller i framliden fungera som ett ensidigt konsumenlpolitiskl instrument.

Även med sådan precisering av ARN:s roll kan och bör reklamations­nämndsverksamheten ha vissa på lång sikl ivistförebyggande effekler.

4 Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 114

Prop.  1979/80:114

50

Ulredningen framhåller bl. a. alt ärendena i nämnden uigören viklig källa för konsumeniverkel när det gäller för verket au kartlägga konsumenters problem nch att snabbt kunna ta initiativ lill erfnrderliga ålgärder. Del kan tilläggas att ärendena i nämnden bör kunna ge också näringslivet värdefull kunskap om sådana problem och leda till frivilliga saneringsåtgärder från branschorganisationernas sida. - Vidare pekar utredningen på den redan antydda normbildande effekten inom näringslivet, generellt och på bransch­planet och på det inflytande nämndens praxis har haft och kan få på den allmänna rättsutvecklingen.

Jag delar utredningens uppfattning om värdet av au en central reklama-tionsverksamhei kompletteras med kommunal rådgivningsverksamhet och om önskvärdheten av att utbyggnaden av denna kommunala verksamhel påskyndas. Man bör bl. a. siräva efter all nå dithän all all rådgivning till enskilda konsumenler före köp av varor eller beställning av tjänster kan ske på del lokala planet. Härigenom skulle som tidigare nämnts ARN avlastas arbete som faller utom ran-ien för nämndens egenlliga verksamhelsområde, ivistlösning.

1 likhei med vad nu sker bör den kommunala vägledaren vidare bislå konsumenter som behöver råd efter det atl köp etc. har genomförls och en tvist eller reklamationsanledning har uppstått. Som utredningen uttalar kan därigenom konsumenttvister i stor utsträckning klaras upp utan atl de behöver föras vidare lill ARN. Jag har intet att erinra mot utredningens beskrivning av hur hanteringen på kommunal nivå av reklamalionsärenden bör ske. Viktigt är att vägledaren söker klargöra de faktiska omständigheterna i fallel, så alt ytterligare ulredning om dessa - med åtföljande tidsförlust - inte behöver göras hos ARN om ärendel går vidare dit.

Del bör kanske framhållas all konsumenlvägledaren i del i och för sig vällovliga syftet att bislå en konsument dock inle får gå alllför bryskt fram mol dennes motpart. Kritik har riktats bl. a. mot en lendens i vissa kommuner all vägledarna uppfattar sig och agerar som ett slags lokal reklamationsnämnd. De kommunala huvudmännen bör vaka över att vägledarna i sin verksamhet intar en rådgivande och medlande attityd och respekterar den kommunala liksiällighetsprincipen.

1.13 Länsstyrelsen I Värmlands län:

Länsstyrelsen anser all ARN har en viklig funktion att fylla i och med att konsumenttvister kan lösas på ett för konsumenterna enkell och informellt sätt. Även om tvister idag snabbare och effektivare kan lösas via domslol så visar det sig all man föredrar atl föra ärendel lill ARN eftersom det förefaller mindre komplicerat.

Prop.  1979/80:114

51

1.14 Länsstyrelsen i Norrbotiens län:

Länsstyrelsen delar ulredningens uppfauning au den nuvarande ordning­en för ivisilösning bör bibehållas. Reklamalionsnämndsförfarandei, som kan vara snabbi, enkell och billigi, fyller en slor funkiion som allernaliv till domstolsförfarandel. Domstolsförfarandet och reklamalionsnämndsförfa­randet kompletterar varandra på väsentliga punkter. Länsstyrelsen anser i likhet med ulredningen all det är värdefulll för konsumenten atl ha möjlighet atl välja det förfarande som med hänsyn lill tvisten är mesi ändamålsenligl. Del är därför vikligl all de olika förfarandena inte likformas.

Länsstyrelsen kommer i övrigt all behandla ulredningens förslag endasl i de delar den rör kommunal och regional konsumentverksamhet.

Den kommunala konsumentverksamheten har stor betydelse även som insians för lösande av uppkomna tvister. Många tvister och missförstånd reds upp av de kommunala konsumenlvägledarna. Den kommunala konsument­verksamheten är emellerlid ännu inte helt uppbyggd. Ulredningen under­stryker det angelägna i all utbyggnaden sker så snabbt som möjligt. Länsstyrelsen delar självfallet utredningens uppfallning härvidlag. I Norr­bottens län är den kommunala konsumentverksamheten inte utbyggd i önskvärd utsträckning. I endasl tre av länets kommuner finns ijänslemän med uppgift atl enbart handha konsumentfrågor. I ytterligare fem kommuner finns tjänstemän som utöver andra arbetsuppgifter även ska svara för konsumentrådgivning. I övriga kommuner finns inie någon kommunal konsumenlverksamhel. De kommuner som saknar egen konsumentverk­samhet har lill följd av bland annat lågl befolkningstal och stor ytvidd ekonomiska problem. Konsumentverksamheten i dessa kommuner torde komma alt få stå tillbaka för sådan verksamhet som i den hårda ekonomiska prioriteringen bedöms mer angelägen alt upprätthålla. Under tiden fullgörs konsumentverksamheten av länsstyrelsens hemkonsulenter.

Det är emellerlid inle realistiskt all vid beräkningen av allmänna reklamalionsnämndens arbeisomfång ulgå från atl hemkonsulenterna kan lösa lika många reklamationer som de kommunala konsumenlvägledarna. Enligt RKV-utredningen (SOU 1978:16) kommer hemkonsulenterna alt få nya arbetsuppgifter. En sådan förändring är märkbar redan i dag. Hemkon­sulenterna får från central nivå allt fler utredningsuppdrag av omfallande slag med påföljd all tiden för konsumentrådgivningen har måst nedbringas i väsentlig mån. Till följd härav har de konsumenler som bor i kommuner utan kommunal konsumentrådgivning begränsade möjligheter all få sådan rådgivning genom hemkonsulenterna. Det finns därför anledning överväga att tillskapa etl särskilt statligt ekonomiskl stöd till svaga kommuner för en utbyggnad av kommunal konsumentpolitisk verksamhel.

Prop.  1979/80:114

52

1.15 Småhusköpskonimiiién:

Kommittén är ense med ulredningen om an reklamalionsnämndsförfa­randet Ulgör en lämpligl och behövligi allernaliv till domsiolsförfurandei samt all tiden nu bör vara mogen uu permunenia nämndens verksamhel.

1.16   Rättegångsulredningen:

Också den lokala konsumentverksamheten borde hu en roll i fråga om samhällets ivistlösning. F. n. är det emellerlid dåligt siiilli med resurserna för och samordningen inom den verksamheten. Rättegångsulredningen vill instämma i vad som i betänkandet uttalas om det angelägna i att den lokala konsumentverksamheten förbällras.

Avslutningsvis vill rättegångsulredningen uttala au fiera av de i betänkan­det upplagna förslagen kan genomföras nu men atl lösningarna särskilt i frågor om nämndens verksamhetsområde och om kopplingen mellan nämnden och de allmänna domstolarna kan komma au behöva omprövas som resultat av rättegångsulredningens fortsatta arbete.

1.17   Svenska kommunförbundei:

Reklamalionsutredningens förslag innebär i prakliken enligt styrelsens mening alt den knmmunala knnsumenlverksamheten blir någol av en första instans för reklamatinnsärenden. Ulredningen använder nm den kommnala verksamheten uttryck som "sållning av ärenden" så att det huvudsakligen är mera svårbedömbara fall och principfrågor som förs vidare till andra instanser" (sid 134), och "medlande verksamhet" (sid 133). Delta går uiöver vad som sades i 1975 års riksdagsbeslul om kommunernas medverkan i samhällels konsumentpolitik när del gäller reklamationsverksamhei.

I betänkandet talas om konsumentvägledaren -den kommunale tjänste­man som avses handlägga reklamationsärendena - men man berör inte alls vilken roll konsumeninämnden eller motsvarande organ varunder denne tjänsteman lyder, skall spela. Det förtjänar därför påpekas alt den konsu­mentpoliliska verksamheten är en aktivitet, som till omfattning och inrikt­ning styrs av kommunfullmäktiges medelsanvisning och närmare direkliv genom l.ex. reglementet för konsumentnämnd. Detaljstyrningen tillkom­mer det förvaltningsorgan - konsumeninämnden eller molsvarande - som utsetts all handha verksamheten. Det är alltså inte möjligt för Konsument­verket eller en allmän reklamationsnämnd atl utan speciallagstiftning gå in och bestämma över den kommunala verksamhetens inriktning eller vilka arbelsuppgifler som kommunens konsumenlvägledare skall ägna sig åt. Förbundsstyrelsen menar att utredningen, när man på sätt som skett, lagt vidgade uppgifter på kommunerna, borde ha gjort en verklig analys av vilken roll kommunerna kan spela inom reklamationsverksamheien, inte minsl

Prop.  1979/80:114

53

med hänsyn lill alt del galler en frivillig akiivitei, som län kan komma i konflikl med kommunallagens likslällighelsprincip.

Enligi siyrelsens uppfauning är den akiivitei från kommunernas sida som avses i 1975 års riksdagsbeslul och som noggrant har exemplifierats i förarbetena till nämnda beslut vad man längst kan slräcka sig lill ulan atl frågan om speciallagstiftning för kommunernas del måste aklualiseras. Vid en evenluell sådan diskussion måsle man också överväga frågan om elt djupare engagemang inom detla specialområde överhuvudtaget lämpar sig för kommunal verksamhel.

Slyrelsen vill erinra om atl prop. 33 till 1972 års riksdag om samhällets konsumentpolitik angav att en förbällrad och utbyggd rättshjälp - de allmänna advokatbyråerna - samt ett förenklat rättegångsförfarande -småmålslagen - skulle bli två andra alternativ för den enskilde, vilket skulle göra att en vägledningsfunklion beträffande reklamationsärendena inle skulle bli någon slor belastning på en kommunal konsumentpolitisk verksamhet. Under avsnittet 2.7 Domstolsförfarandet m.m. anförs å sid 93 i betänkandet:

"Domstolen skall således hjälpa allmänheten med allmänna råd och upplysningar om olika möjligheter att få ivisler prövade vid domslol eller reklamationsorgan. Vidare skall domstolen ge anvisningar om vad en rättssökande har atl iaklla för att la till vara sin räll i del konkreia fallel. Domstolen skall sålunda vid behov lämna rätlssökanden upplysningar om hur en ansökan om stämning eller yllrande över sådan ansökan bör avfattas och om förfarandet i övrigl i rättegången. Vid varje tingsräll skall finnas befattningshavare som har till uppgift all ombesörja den nu berörda rådgivningen."

Huruvida den rådgivning till allmänheten som beskrivs i citatet ovan fått någon omfattning redovisas inie av utredningen, vilket är en brisl. Av den statistik som presenteras framgår emellerlid att småmålslagen inle fått så stort intresse från allmänhetens sida. Ärendena har till huvudsaklig del hamnat hos reklamationsnämnden. Reklamaiionsutredningen berör ej alls i vilken utsträckning de allmänna advokatbyråerna engagerats i reklamations­ärenden.

En omfallande upplysningsverksamhet om Allmänna reklamationsnämn­den och den kommunala konsumentvägledningen har bedrivits alltsedan 1973, samlidigt som motsvarande upplysningsverksamhet inle föreknmmii beträffande domstolarnas möjligheter atl medverka pålvistlösningsområdet. Därtill kommer att del hos allmänheten finns elt visst psykologiskt motstånd mot atl vända sig lill advokat och domslol.

Innan ställning tas lill hur samhällels insatser beiräffande ivisllösningar på konsumenirådei skall utformas bör enligt styrelsens uppfattning en mera djuplodande och omfattande parlamentarisk utredning göras om hela problemkomplexet. Ärendet har slörre dimensioner än vad som framgår av utredningens betänkande. Del är fråga om dels uppgiftsfördelningen mellan

Prop.  1979/80:114

54

stat och kommun inom viss sektor, dels gränsdragningen mellan statens konsumentpoliliska verksamhet och domstolsväsendet och dels i vilken utsträckning kosinaderna för reklamationsverksamhet bl. a. på fastighelsom­rådel skall beslridas med skattemedel eller avgifter.

Reklamatiunsutredningen framhåller ju också å sid 131, atl skulle rätte­gångsulredningens arbele leda till mera omfattande förändringar av donistolsförfarandei kan frågan om förhållandet mellan domstol och rekla­mationsnämnd komma i ett nytt läge.

1.18   Malmö kommun:

Sammanfattningsvis förordas sålunda - i de delar där invändningar ovan rests - att kommunstyrelsen i yltrande över betänkandet föreslår atl den allmänna reklamationsverksamheien blir föremål för ytterligare övervägan­den; bl. a. torde härvid också kunna anföras att risk föreligger för övervällring av f n. statliga göromål på kommunernas konsumentvägledning.

1.19    LO:

Enligt LO:s mening måsie samhällets konsumentpoliliska insalser i ökad utsträckning inriktas på all så långt möjligt förebygga uppkomsten av reklamaiionsanledningar. Detla kan bl. a. ske genom en ökad insyn i förelagens produktplanering. I nuvarande situation finner dock LO del helt nödvändigt alt konsumenterna har lillgång till ett effektivt system för prövande av reklamationstvister.

LO delar ulredningens uppfattning all elt reklamationsnämndsförfarande behövs vid sidan av domstolsförfarandel. Förfarandet vid en reklamations­nämnd kan göras relativt snabbi och enkell och särskilt när fakta i tvisten är ostridiga, framstår nämndsförfarandel många gånger som del bästa alterna­tivet. LO lillslyrker därför utredningens förslag att Allmänna reklamalions­nämnden görs till etl permanent statligt organ.

Utredningen betonar au den kommunala konsumentverksamheten vid sidan av domslolar och reklamationsnämnd har stor betydelse för möjlighe­terna att lösa ivisler på konsumentområdel, Ulredningen undersiryker därför det angelägna i att utbyggnaden av den kommunala knnsumenlverksamhe­ten sker så snabbi sum möjligt, LO delar lillfulln ulredningens uppfattning i denna fråga.

1.20   TCO:

Enligt TCO:s mening måste flera åtgärder vidtas för att bringa ned det stura anlalel reklamationer. Exempel på sådana åtgärder är införande av ångerräii även vid köp utanför hemmel, räll lill byle av felaktig vara nm konsumenten inte avsiktligt vållat felet, förbättrad information till konsumenterna om vilka

Prop.  1979/80:114

55

förelag som följer allmänna reklamationsnämndens (ARN) rekommendalio­ner. Sannolikt kommer det emellerlid även efter del au sådana ålgärder genomförls an förekomma ett relativt storl anlal reklamationer.

Reklamaiionsutredningen föreslår en rad åtgärder för att effektivisera hanteringen av reklamationer. Om utredningens förslag genomförs kommer enligt TCO:s uppfattning detta mål att nås.

TCO anser all allmänna reklamalionsnämndens (ARN) verksamhet är värdefull för konsumenterna. Enligt TCO:s mening bör ARN fortsätta sin verksamhet på samma sätt som för närvarande. Del innebär atl ARN även fortsättningsvis bör utfärda rekommendationer i motsats till de civila domstolarnas verkställbara beslut. TCO finner del vara en onödig dubblering alt både ARN och domstolarna utfärdar verkslällbara domar. TCO anserdei dock angeläget alt en bättre informalion ges till konsumenterna om vilka företag som inle följer ARN:s rekommendalioner.

1.21   SACO/SR:

SACO/SR tillslyrker att Allmänna reklamalionsnämnden permanenlas. Erfarenheterna från ARN är väsentligen myckel goda. Slalisliken över arendetillströmningen till ARN visar au ARN är väl inarbetad hos allmän­heten. Det är däremot tveksamt om domstolen ens med lillämpning av småmålslagen kan fylla samma funktion.

Domstolen har, enligt utredningen, hitlills inte förl med sig någon slörre ökning av antalet mål där konsumenterna väcker talan vid domstolen.

Ulredningen föreslår att konsumenten först bör kontakta den kommunala konsumenlvägledaren för att fä dennes hjälp atl lösa tvister med näringsid­karen. På så sätl kan ARN:s resurser styras till mer väsentliga uppgifter. Detla är naturligtvis bra, men några påpekanden bör göras. För det försia har de kommunala konsumenlvägledarna hitlills haft mycket små resurser för sin verksamhel. Konsumentproblem har inte hög prioritet hos kommunerna eftersom sysselsättning, skol- och dagshemsverksamhei, bosladsbyggande etc har tillmätts slörre vikt. Eftersom kommunernas ekonomi även i fortsättningen kommer att vara myckel ansträngd är det troligt att konsu­mentvägledaren även i fortsättningen får ytterst begränsade resurser lill sill förfogande. Detla resonemang utesluter inte alt SACO/SR anserali det torde föreligga elt klart behov av lokal konsumentverksamhet.

1.22   Sveriges advokatsamfund:

Genom tillkom.sien av Allmänna reklamalionsnämnden (ARN) skapades etl praktiskt fungerande forum för prövning av konsumenttvister Gennm sin sammansättning och sin verksamhet har nämnden tillvunnit sig förtroende inom både konsumenikreisar uch näringsliv. Konsumenttvister har i allmän­het kommit all slitas av nämnden, eftersom reklamationsförfarandel till-

Prop.  1979/80:114

.S6

godoseti prakliska behov för vilka del traditionella domstolsförfarandel inte kunnat erbjuda eu realistiskl alternativ. Reformeringen av rättegången i tvistemål om mindre värden har uppenbarligen inte förändrat denna bild. Alltjämt framslår därför reklamationsförfarandel .som huvudallernativel för slitande av tvister mellan konsumenter och näringsidkare.

Mol bakgrunden av denna framgång för den utomräiisliga ivistlösningen på konsumentområdel är del enligt samfundets mening rikligl au nu ge ARN ställning som ett permanent samhälleligt organ för rättskipning i konsument­tvister. Härvid är det av fundamental vikt att ARN:s och reklamationsför­farandets nuvarande karaklär bevaras. Åven om nämndens existens är etl led i samhällets konsumentpolitiska sirävan all stärka konsumentens rättsliga ställning, är del bl. a. nödvändigt atl nämndens verksamhel präglas av sträng opartiskhet mellan konsument- och näringsidkarintressen. 1 nämndens verksamhel måste den rätlskipande funktionen vara den cenirala uppgifl som andra av ulredningen berörda uppgifter underordnas.

Ulredningen framhåller (sid. 119 O betydelsen från konsumentpolitisk synpunkt av att reklamaiionsanledningar så långt möjligt förebyggs så alt tvister inle uppkommer. Utan att bestrida riktigheten härav vill samfundet uttala som sin uppfallning att det saknas anledning att i och för sig söka begränsa en ärendeiillsirömning till ARN av nuvarande och även en ökad omfattning. Sett i relation lill antalet konsumenttransaktioner ter sig antalet avgöranden i reklamalionsnämnden inte påfallande ston. Tvärtemot vad ulredningen uttalar torde för övrigt försiärkningen av konsumenternas rättsliga ställning och vidgad informalion härom vara ägnat au öka antalet konsumenttvister. Att tvister förekommer och att nämndförfarandet utnytt­jas för atl lösa dessa bör emellerlid inte betraklas som ett missförhållande. I delta sammanhang förtjänar det noteras atl nämndens avgöranden hitlills varit i slort setl jämnt fördelade mellan till någon del bifallna och avslagna reklamationer.

1.23   Sveriges domareförbund:

Domareförbundet ansluter sig lill ulredningens grundläggande förslag att konsumenten även framdeles skall ha frihet att välja om han vill ha sin tvist prövad av reklamationsorgan eller av allmän domslol.

1.24        Sveriges Industriförbund och Sveriges grossistförbund:

(gemensamt yttrande)

Ett viktigt inslag i den svenska konsumenipoliiiken är all den enskilde konsumenten har goda möjligheter att pä ett enkell säll ta lill vara sin rält vid tvister med näringsidkare. Det finns därför goda skäl att permanenta allmänna reklamalionsnämndens verksamhet. Förfarandet vid nämnden har givit konsumenten möjlighel atl på ett snabbt, enkell och billigt sätt få

Prop.  1979/80:114

57

vardagslivets tvister prövade. Nämndens rekommendationer till näringsid­kare uch konsumenler har präglals av objektivitet och sakkunnighet. Nämnden skall ses som elt komplement lill de allmänna domstolarnas verksamhet,

Ulredningen förutsätier att konsumenter som anser sig felaktigt behand­lade av näringsidkare i samband med ett köp först skall vända sig lill resp, näringsidkare för atl söka få tvisten löst. Därefter - om tvist fortfarande föreligger - till den kommunala konsumentverksamheten. Den medlande funktion som den kommunala konsumentverksamheten har, aniages leda till en viss sållning av ärenden till allmänna reklamalionsnämnden. Vi är införstådda med behovel av sållning av ärenden. Delta är en föruisättning för atl förfarandet skall kunna vara snabbt och enkelt. Men om denna sållning skall kunna utföras på ett betryggande sätl måste

1.   hänsyn tas till atl den kommunala verksamheten ännu inte är utbyggd i

en omfallning som gör det möjligt att lägga elt medlar- eller annat liknande

ansvar på verksamheten. Konsumenten måsle således även fortsättningsvis

ha möjlighel all vända sig direkl till allmänna reklamationsnämnden.

Konsumentverkets och de regionala hemkonsulenternas främsla uppgift i

delta avseende blir följaktligen all la emot och - då så visar sig nödvändigt -

hänvisa konsumenterna till nämnden.

2.   den personal, som är engagerad i den kommunala konsumentverksam­

heten utbildas för all kunna utföra detta arbele. Konsumentsekreterarna har i

dag vitt skiftande utbildning och övriga erfarenheter. Utbildningen blir

särskilt viklig om reklamationsnämndens verksamhel utvidgas atl gälla

tekniskl komplicerade områden såsom fast egendom.

1.25   Svetiges köpmannaförbund:

Under drygt 10 år har ARN i form av försöksverksamhel handlagt ett mycket stort anlal konsumenttvister och ulan ivekan genom sina rekom­mendationer skapat normer för vad som kan kallas "god handelssed". Såväl näringsliv som konsumenter har genom ell aktivi engagemang medverkat till all skapa regler för de fall där tvist uppstått. Genom sammansättningen av ARN:solika nämnder-med representation från näringsliv och konsumenter - har verksamhelen tillförts sakkunskap, vilket har varit av stort värde för prövningen av tvisterna. 1 detta avseende har nämndförfarandet - trots vissa formella brister i proceduren - fördelar framför ell ordinärt domstolsförfarande.

1.26   SHIO-Familjeförelagen:

Erfarenhelerna från den försöksverksamhet som sedan 1968 ägl rum genom den Allmänna reklamalionsnämnden (ARN) är genomgående posi­liva. Reklamalionstvisier har snabbt och enkelt kunnal lösas utan större

Prop.  1979/80:114

58

kostnader och omfallande byråkrati. Att ARN:s rekommendalioner varit välgrundade och överensstämmande med '"god köpsed" visas uv all de respekterats till hell övervägande del av både näringsidkare och konsumen­ter. Detla i sin tur beror säkerligen på atl dessa bägge grupper har varil respresenlerude i ARN. En förutsäuning fören tillstyrkande från näringslivel av en permanentning av reklamutionsnämndslbrfarandei är självfallet alt näringsidkarna även fortsätiningsvis blir företrädda i nämnden. I princip kun SHIO-Familjeförelagen sålunda instämma i utredningens slutsats all rekla­malionsnämndsförfarandei behövs även i framliden. Innan beslul definitivt fattas om en permanentning av ARN och nämndens verksamhetsformer bestäms, bör dock räiiegängsuiredningenslJu 1977:6) översyn uv rättegångs-förfarandet vid allmän dom.stol avvaktas. Dennu utredning hur bl. a. i uppgifl all sludera den förlikningsverksamhet som bedrivs vid sidan av domstolarna och skall lämna förslag på hur förfarandel vid allmän domstol kun göras mera flexibelt samt samlidigt snabbare och billigare ulan au rätlssäkerhelskraven sätts åt sidan. En samordning av rättegångsreglerna i domstolarna med de regler som skall gälla för de av staten inrättade reklamaiionsnämnderna förefaller naturligt.

1.27 AT.-

KF konstaierar med beklagande att det i Sverige alltjämt uppstår konsu­menttvister i sådan utsträckning att det måsle anses behövligt all tillhanda­hålla särskilda förfaranden genom vilka konsumenterna kan få sina klagomål prövade. KF vill starki undersiryka vikten av all samhällel ökar insatserna för alt så långl möjligt förebygga uppkomslen av reklamaiionsanledningar, vilkel ur såväl enskild som allmän synpunki på sikl är betydligt mera ändamålsenligt än att skapa olika tvistlösande organ. Detta kan ske gennm all lillgängliga resurser mer inriklas på kuniroll nch utveckling under stadierna innan produkterna nått konsumenterna. - Som läget nu är måste emellertid KF i likhet med Reklamaiionsutredningen konslalera att Allmänna rekla­mationsnämnden fyller ett vikligl behov hos konsumenterna. KF skulle gärna ha sett all Reklamationsutredningens och Rättegångsulredningens arbete samordnals. Emellerlid anser KF det föga troligt att Rättegångsutred­ningen finner ett system, som gör etl uiomprocessuellt förfarande obehövligt närdet gälleraii lösa konsumenttvister. Inte minst psykologiska faktorer-motviljan au uppsöka domsiol och advokat - spelar därvidlag roll. Del lorde således enligt KF:s uppfattning även i framtiden komma att föreligga behov av tvistlösande verksamhet vid sidan av domstolsförfarandel. Allmänna reklamationsnämnden har visal sig kunna uppfylla såväl konsumenternas som näringslivets krav på eu dylikl uiområiisligi organ. KF har därför ingel att erinru mot förslagel au Allmänna reklamalionsnämnden efter lio års försöksverksamhel nu ges slållning som permaneni slallig myndighet.

Prop.  1979/80:114

.sy

1.28 M:

M delar ulredningens uppfattning om att reklamalionsn

ä

mndsf

ö

rfarandet beh

ö

vs 

ä

ven i framtiden parallellt med konsumentens m

ö

jlighel att l

å

la en tvist med n

ä

ringsidkare pr

ö

vas av domstol. Reklamationsn

ä

nmdsf

ö

rfarandel torde n

ä

mligen vara av speciellt intresse f

ö

r konsumenten i de fall d

ä

r n

ä

ringsidkaren och/eller organisalion av n

ä

ringsidkare p

å

 frivilligheiens v

ä

g eller p

å

annal s

ä

ll sl

ä

lll liilfredssl

ä

llande garanlier f

ö

r all eu f

ö

r konsumenien positivi utslag ""verkst

ä

lles"".

M vill emellertid f

ä

sta uppm

ä

rksamheten p

å

au m

å

nga konsumenler som r

å

kat i tvist med n

ä

ringsidkare icke har klart f

ö

r sig all ett reklamations­n

ä

mndsbeslut ej s

ä

llan kan vara ell s k slag i luften, eftersom konsumenien i de fall d

å

 n

ä

ringsidkaren v

ä

grar f

ö

lja beslulel endast har au v

ä

nda sig till domstol f

ö

r f

ö

rnyad pr

ö

vning av tvisten. Det f

ö

rekommer d

ä

rf

ö

r relativt ofta inom M att man avr

å

der konsumenler fr

å

n att h

ä

nv

ä

nda sig till Allm

ä

nna Reklamationsn

ä

mnden.

1.29      KAK:

Allm

ä

nna Reklamalionsn

ä

mnden (ARN) 

ä

r elt av tv

å

 parler gemensaml inr

ä

ttat organ, som tillkommit i syfte alt f

ö

rb

ä

ttra konsumenternas st

ä

llning p

å

 marknaden. Erfarenheterna av n

ä

mndens hittillsvarande verksamhet 

ä

r goda. Genom sin sammans

ä

ttning har n

ä

mnden tillf

ö

rts sakkunskap fr

å

n konsumentsidan och fr

å

n de olika delar av n

ä

ringslivet som ber

ö

rs av n

ä

mndens verksamhet. Detta har varil synnerligen v

ä

rdefullt vid n

ä

mndens pr

ö

vning av tvister. Enligt KAK:s uppfattning har n

ä

mndf

ö

rfarandet medf

ö

rt icke obetydliga f

ö

rdelar framf

ö

r domstolsprocessen, bl. a. beroende p

å

det faktum atl vare sig konsumenter eller n

ä

ringsidkare

ä

r s

ä

rskilt villiga till processf

ö

ring i tvistefr

å

gor. Det enklare n

ä

mndf

ö

rfarandet har ocks

å 

medf

ö

rl alt n

ä

mndens rekommendalioner i regel f

ö

ljls, d

å

man h

ä

rigenom kunnal undvika del omst

ä

ndiga och tids

ö

dande f

ö

rfarandel med pr

ö

vning av en tvist inf

ö

r en eller vid 

ö

verklagande inf

ö

r tv

å

 eller tre r

ä

ttsinstanser. Det b

ö

r ocks

å

 p

å

pekas all ARN i h

ö

g grad respekteras och betraktas som elt v

ä

rdefullt komplement lill domstolarna. 1 prakliken f

ö

rekommer att tings­r

ä

ll, vilken saknar den kompelens i konsumenifr

ä

gor som ARN besiiier, remilierar tvisie

ä

renden lill ARN f

ö

r yllrande innan beslul fattas,

1.30      Svenska f

ö

rs

ä

kringsbolags riksf

ö

rbund:

Riksf

ö

rbundets uppfattning 

ä

r atl de allm

ä

nna domstolarna 

ä

ven i forts

ä

ttningen b

ö

r vara de fr

ä

msta organen i samh

ä

llel f

ö

r pr

ö

vning av konsumenuvisler. Au den vikliga praxisbildningen b

ö

r ske i donisiolarna moiiveras av atl f

ö

rfarandet inf

ö

r domstol 

ä

r s

å

 utformat au det medger en allsidig och ing

å

ende pr

ö

vning av tvisterna,

Etl s

ä

kert underlag f

ö

r pr

ö

vningen av uppkommande fr

å

gor av principiell

Prop.   1979/80:114

60

vikt är av vital belydelse, inle minst för försäkringsbolagen. Bolagen måste ha normer för sina ulbelalningar som uppfattas som riktiga och rättvisa. Sådana normer kan i många fall endasl åstadkommas genom domstolsprövning. ARN:s rekommendationer måsle, med hänsyn framför alll till den summa­riska, skriftliga handläggningen, därför i ålskilliga fall betraktas som in casu-avgöranden. Även i en framtida, permaneni reklamationsnämnd blir förfarandet sådanl all rekommendationerna ofta måsle anses sakna prejudi­cerande belydelse för senare prövning av likanai ärende inom eller utom nämnden.

Liksom reklamaiionsutredningen är riksförbundet medvetet om att domstolsprocessen har vissa nackdelar som bl. a. letl lill au anlalet rekla­malionstvisier som tas upp i rättegång är förhållandevis litet. Framför allt spelar tidsfaktorn in, men också det förhållandet all proceduren inför domstol är tungrodd och kostsam. Allmänna reklamationsnämnden har på delta sätt ratt en viktig sektor alt verka på. Där finns alla de fall där principiella skäl inte lalar mot au använda del enkla, snabba och billiga reklamationsförfaran­del.

ARN har nu under längre lid med framgång fylll funktionen av organ för snabb och okomplicerad lösning av ett stort antal konsumenttvister. I praklisk verksamhet har visats atl många olika slag av tvister kan lösas på enkelt sätt utan att rättssäkerheten därför blir lidande. Verksamhelen på försäkringsområdet ger från dessa uigångspunkter i huvudsak inte någon anledning till kriiik.

Riksförbundet kan därför tillstyrka att ARN:s verksamhel permanentas i enlighel med förslaget. Däremoi finns, särskilt i ett längre perspekliv, anledning atl uppmärksamma vissa nödvändiga begränsningar i nämndens kumpeiensnmråde. Del rör sig här om förhållanden som har all göra med praxisbildningen på försäkringsområdet. I det sammanhanget har riksförbun­del synpunkier på sysiemel med svartlistningen.

1.31 Folksam:

När det gäller vägar all gå för att lösa ivisler mellan konsument -försäkringstagare eller annan skadelidande - och försäkringsgivare kan konsumenten nära nog alltid föra tvisten lill domstol. I stor utsträckning kan han i slället välja atl gå lill Allmänna reklamationsnämnden (ARN). För försäkringstagare i Folksam finns dessutom möjligheten att faen prövning till Slånd i Folksams egna prövningsorgan. Motsvarande möjlighel föreligger även inom vissa andra försäkringsbolag. Denna möjlighel har visal sig vara av betydelse för konsumenterna och har inle i någon nämnvärd grad påverkats av förekomslen av den parallella prövningsmöjligheten i ARN. I detla sammanhang saknar vi emellertid anledning att närmare gå in på denna metod för ivistlösning.

Del finns vissa undantag från regeln om att tvister kan föras till domslol

Prop.   1979/80:114

61

eller lill ARN. Vid ivisierom värde av skada påbyggnad föreskriver villkoren en skiljemannavärdering och för värdcringsivisier i övrigl innehåller villko­ren regler som syflar lill att åstadkomma en lösning av t vislen genom opartisk värderingsn-ian.

Dessa senare meloderär ulformade med lanke på all fungera väl just idena slags tvister. Naturiiglvis vore del i och för sig önskvärt om man på motsvarande säll ulllid kunde styra en tvist lill cll organ för ivistlösning som kunde uppfylla samma önskemål -om lättillgänglighet och låga kosinader för konsumenten och om tillfredsuillande kunskap hos ivistlösningsorganet på del område ivisien gäller. Vi ålerkommer lill denna fräga i följande avsniu.

När del i dagens läge gäller ull lu siällning till om den verksamhet som ARN bedriver bör permanentas är del emellerlid i första hand ett annal förhållande som måste uppmärksammas. Folksam kan av egen långvarig erfarenhet vitsorda den uppfattning som utredningen framför om all det, sannolikt av psykologiska skäl, lar emot för svensken i gemen att vända sig lill domstol när det gäller s. k. konsumenttvister. Denna inslällning har uppenbarligen inte förändrals i någon nämnvärd grad genom tillkomsten av det förenklade räliegångsförfarandei i ivislemål om mindre värden. Man måste därför räkna med att verksamhelen vid ARN (och vid försäkringsbo­lagens egna skadeprövningsorgan) för många konsumenler upplevs som den enda verkliga möjlighelen all få en ivisi prövad. En sådan möjlighel bör man nalurliglvis bevara. Dessulom har, även enligi Folksams uppfallning, ARN fungerat som ett bra alternativ till domslol i många fall där båda ivisilös-ningsorganen i och för sig är inte bara möjliga ulan också realistiska allernaliv för den rälissökande.

Folksam vill därför tillstyrka att ARN:s verksamhet permanenlas på det säu ulredningen har föreslagil.

Sanmianfattningsvis anser således Folksam alt del finns skäl atl satsa på en snabb och informell, men samiidigi effektiv verksamhet av den lyp som ARN represenlerar. Verksamheten bör dock, klarare än hitlills, rensas från sådana uppgifier som nämnder av delta slag inte passar för.

1.32 Hyresgäslernas riksjörbund:

Enligt förbundets mening bör samhällel fästa stort avseende vid konsu­menternas behov av rättsskydd gentemoi näringsidkare av olika slag. Härför behövs lagstiftning men även meloder au lösa uppkommande ivisier på ett ändamålsenligl sätt. Metoderna bör ulformas med hänsyn i försia hand till konsumenterna, som är den svagare parten i avtalsförhållandet. Förbundet kan peka på erfarenheler från hyresrättens område, inom vilket tvisterna ofta löses genom informella nänmdsförfaranden som uimynnar i rekommenda­lioner eller medlingsförslag. Sådana lösningar har som regel slörre värde för konsumenterna än formella domstolsavgöranden. Härtill bidrar inte minsl

Prop.  1979/80:114

62

an nämndsförfarandel kan anordnas betydligt snabbare, enklare och billigare än processen vid domslol. På längre sikl är della lill fördel för båda parieroch för samhällel.

Förbundet kan mot bakgrunden av det anförda anslula sig till ulredningens uppfattning att reklamalionsnämnden har en viklig roll i den framlida konsumentpolitiken, även om nämndförfarandet inte kan ersälta dom­stolarna i alla slag av tvister. Vi vill särskilt undersiryka atl konsumenten bör ha reella möjligheter atl välja domstolsprövning när del kan befaras alt näringsidkaren inie kommer att följa nämndens rekommendation.

1.33    HSB:s Riksförbund:

HSB tillslyrker all reklamalionsnämnden nu inrättas som ett fast organ för ivistlösning mellan näringsidkare och konsument.

1.34    Konsumentvägledarnas förening:

Vi hälsar med tillfredsställelse att reklamationsfrågorna las upp för granskning, då del nuvarande systemet lill vissa delar är otillräckligt. Våra medlemmar - konsumentvägledare i kommunerna - är genom sin verksam­het i nära kontakt med problemen kring ivisllösningar, och är samlidigt beroende av ett starkt stöd från samhällel i dessa frågor.

Reklamailonsförfarandei.

Au knnsumenlen i reklamalionsärenden lar kontakt med den knmmunala knnsumentvägledningen för vägledning anser vi vara en fördel. Ulredning­ens resnnemang um hur reklamaiionsärendena skall handläggas är oklar och bör preciseras, och kan såviit vi kan bedöma komma i konflikt med kommunallagen. Rulinerna härför bör ytterligare utredas.

Ulredningens förslag förutsätter enligt vår uppfattning all del finns en väl utbyggd verksamhel i alla kommuner, med resurser att biträda konsumen­terna i reklamationsärenden. Dagens situation visar dock all det endast är ett fåtal kommuner som har dessa resurser. Den svaga utbyggnadstakten ger starka skäl au förmoda atl situalionen inte kommer att märkbart förbättras inom den närmaste liden. Ulredningen borde därför tagit upp hur reklama-tionsfrågorna på sikt skall lösas i dessa kommuner.

Sammanfattningsvis kan konstateras att förslagel år positivi för den konsumentpoliliska utvecklingen. Den kommunala verksamheten får möjligheter all mera aktivi medverka vid ivisllösningar. Dock uppvisar förslagel en stor nackdel, och det är kosinadsövervältringen lill våra huvudmän - kommunerna. Vi ser del som föga realistiskl au kommunerna skall tvingas ta de ökade kostnader som förslaget för med sig, i ett läge där fiertalet av kommunerna redan i dag har en klart otillräcklig salsning på

Prop.   1979/80:114

63

kommunala konsumentverksamheten.

Konsumenivägledarnas förening finner del dock angeläget au päiala au en priorilering kring den förebyggande verksamhelen är av slörsia värde för konsunienierna och bör ges ökad uppmärksamhet.

2. Allmänna reklamationsnämndens ställning och förhållande till konsumentverket.

2.1     Göta hovrätt:

Principiella skäl - främst konsumentverkels ställning som företrädare för konsumentintresset - lalar mot atl ARN i adminislrativi avseende knyis lill konsumeniverkel. Dessa skäl erhåller slörre lyngd genom all KO, som numera är chef för konsumeniverkel, även föreslås skola medverka som ombud för konsumeni i mål vid domslol angående konsumenltvist. En lösning som innebär alt reklamalionsnämnden blir hell fristående från konsumentverket är därför atl föredra. Härigenom skulle skapas full garanti förandet förtroende nämnden förvärvat kan bibehållas. Hovrätten vill därför i försia hand tillstyrka detta alternativ. Därest utredningens förslag genom­föres, vill hovrätten förorda all den självständiga ställning som nämnden skall ha fastslås genom bestämmelse i författning.

2.2     Hovrätten över Skåne och Blekinge:

När det gäller ARN:s förhållande till konsumentverket är det viktigt atl lillse att nämndens opartiskhet inte kan sättas i fråga. Bland ledamöterna i nämnden finns representanter såväl för näringslivel som för knnsumenierna. Den av utredningen dnkumenierade höga graden av efterlevnad av nämn­dens beslut lyder också på att nämnden av berörda parter uppfattas som objektiv. Om utredningens förslag till lag om utseende och entledigande av vissa ledamöier i ARN saml övriga i avsnitt 15 framlagda förslag om nämndens organisalion genomförs synes goda förutsättningar finnas för all tilltron lill nämnden skall kunna bestå också nm nämnden även i fortsätt­ningen är organisaloriskl knuien till konsumentverket. Med ulgångspunkl från atl förslagen i avsnitt 15 genomförs lillslyrker hovrätten därför alt ARN blir i administrativt avseende knuten till konsumentverket.

I fråga om tillämpningen av småmålslagen vill hovrätten först påpeka att det än så länge synes vara för tidigt att konstatera all lagen ime kommer all lillämpas i avsedd omfauning. Under år 1977 konsiaieras sålunda en klar ökning av anlalel småmål lill 9 009.

Småmålslagen kan redan nu göras effeklivare genom klarare regler om rådgivning till de rälissökande och genom all domstolarna för behandling av småmål i viss utsträckning hålls öppna även på kvällstid. En bälire informalion lill konsumemerna om den hjälp de får vid hänvändelse lill domslol i småmål borde också kunna minska deras evenluella iveksamhel all

Prop.   1979/80:114

64

anlila småmålsförfarandei.

Av lillgänglig slalisiik framgår atl avskrivningspiocenten är betydligt högre i småmålen än vid ARN. Bl. a. av den anledningen vill hovrällen -tvärtemot vad som hävdas i beiänkandei - göra gällande att domslolarnas förlikningsverksamhet i småmålen är omfattande. Den personliga inställel­sen gör nämligen att parlerna kan komma lill tals med varandra på en säll som inle är möjligt genom skriftväxling.

2.3     Stockholms tingsrätt:

Utredningen föreslår au reklamaiionsnänmden alltjämt skall vara knuten lill konsunieniverkei men atl nämndens ställning skall bli mera självständig i förhållande lill nuläget. Tingsrätten anser emellertid renl principielll alt de i ulredningen redovisade skälen för en helt fristående ställning överväger. En verksamhet med fortsatt anknylning lill konsumentverket som huvudman bör godtas endast om en hell självständig nämnd skulle draga alltför höga kostnader eller medföra omfattande olägenheter från administrativ synpunkt.

2.4     Södra Roslags lingsrätt:

I vårt samhälle är del en bärande grundsats att organ, som härtill uppgift atl slita tvister, står obundei i förhållande till och fritt från inflytande av någon av de tvistande. Della är så självklart, alt grundsatsen icke borde få bli i någon mån åsidosatt eller tummad pä. Eu uttryck härför är för domslolarnas del reglerna om domarjäv, vilka avser att hindra uppkomslen av förhållande ägnat all rubba förtroendet till domares opartiskhet. Reglerna om domarjäv gäller självfallet även ledamoi av annal ivisilösande organ - såsom ARN -han må vara lagfaren eller icke lagfaren ledamoi men också ärendehandläg­gare.

Vad här gäller om den enskilde ledamoten eller handläggaren måsle också avse hela ARN som myndighet. Denna bör sålunda icke få slå i någol som helst lörhållande till konsumeniverkel som skulle kunna ge anledning ifrågasätta ARN:sopartiskhet ellerobjektiviiei. Såsom utredningen uttalarfs 123) var syftet med ARN:s inrättande att ge konsumenterna elt organ som de kunde vända sig till för att få reklamalionstvisier prövade på elt snabbt, enkell och billigt säu. Syftet var alliså all åsladkomma en ivisilösande organ, vilkel också framgår av ARN:s stadgar. Om verksamhelen nu permanentas bör denna uppgifl starkt betonas och klart särskiljas från konsumenipolltiska ålgärder (producenlpåverkan, information, näringsrättsliga ingripanden, lagstiftningsinitiativ etc) vilka åligger de konsumentpoliliska organen, främst konsumentverket och KO. Detta utesluter inte att ARN kan samarbeta med verkel. Men samarbetet får dock icke växa sig så slarki och intimt, atl ARN kommer under verkels infiytande. Redan en misstanke om sådan påverkan

Prop.  1979/80:114

65

är ägnad att inverka menligt på förtroendet för ARN.

Visserligen föreslår utredningen all del starka inflytande på ARN, vilkel Konsumentverket utövar idag genom att meddela föreskrifter om verksam­helen, lillsalla ledamöier och personal och träffa ekonomiska avgöranden, skall brytas främst vad gäller tillsättande av ledamöter och personal. Men verket förutsattes även i fortsättningen få fastställa arbetsordning och sköta personaladministraliva och ekonomiska frågor för ARN. Man vill sålunda bibehålla en med tingsrättens ståndpunkt alltför nära kontakt mellan ARN och verket.

Ulredningen har sålunda icke velal befria ARN från inflytande av Konsumentverket. Detta är så mycket mera olämpligt som verket har att tillvarataga konsumentintressena gentemoi näringsidkare. Alt verket före­lräder elt sådanl partsintresse slår nämligen klarl, när i betänkandet uttalas all verket har som sill primära mål till uppgift atl stödja konsumenterna och förbällra dessas ställning på marknaden. Än tydligare framstår detla inlresse med ulredningens förslag att KO skall som ombud för enskild konsumeni ges lalerätt i konsumenltvist inför domstol.

Då ulredningens förslag sålunda starki avviker från den av tingsrätten återgivna grundsatsen om en självständig ARN, avslyrker tingsrätien bestämt att utredningens förslag i denna del genomföres. Det förtjänar även anmärkas atl förslagel slår i slrid mol den i andra sammanhang framlrädande tendensen att bryta loss organ med domstolsliknande uppgifter från tidigare "modermyndighet" och ge dem full självständighet, såsom i fråga om länsskatteräti och länsrätt, Brottsskadenämnden, Patentbesvärsrätlen och de fr, o. m. 1.1.1979 arbetande försäkringsrätterna.

Om ARN således bör ges full självständighet, uppkommer frågan om dess administration. Tvisllösande organ under andra departement än jusiiliede-panemeniet - försäkringsdomstolen, marknadsdomstolen, arbetsdomslolen - har självsländig budgel- och personaladministration. Tingsrätien vill emellertid i detla fall väcka tanken på att ARN skulle kunna underordnas Domstolsverket, vilket kan medföra atl ARN kan komma i åtnjutande av verkets rutiner för löneadministralion etc. Om ARN kommer inom Domslolsverkels verksamhetsområde, betonas yllerligare dess ställning som med domstol jämställt, helt opartiskt konflikllösande organ tillhörande juslitiestaien.

2.5 Örebro tingsrätt:

Del är... viktigt all nämnden är objekiiv och obunden i sin bedömande verksamhel och det borde vara självklart alt nämnden flr en helt fristående ställning när verksamhelen nu avses bli permaneni.

Den koppling till konsumentverket och tidigare till siaiens konsumentråd som förelegat under försöksverksamheien, vilken för övrigl pågått alllför länge, har sin grund i del hisloriska faktum att del var konsumentrådet som

5 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 114

Prop.  1979/80:114

66

på sin tid startade verksamhelen. Sakligt setl är det olämpligi med en sådan sammankoppling eftersom konsumentverket, inte minsl efter sammanslag­ningen med KO, haren klar och tydlig parisställning. Härigenom uppkom­mer-oavsett hur verksamheten hillills må ha fungeral-en uppenbar risk för nämndens objektivitet. En annan sak är att nämnden kan behöva samverka med konsumentverket. Detta förhållande är inte någol skäl till avkall på kravet atl nämnden bör vara fristående. De prakliska skäl och kostnadssyn­punkter som ulredningen anfört för ett organisaloriskl samband är för övrigl inle bärande. Servicefunktioner som dalaanläggning, lelefon växel m. m.kan, om så anses önskvärt, vara gemensamma utan att myndigheterna i övrigl behöver samordnas. Därtill kommer alt de kostnadsbesparingar som en gemensam administration kan medföra måste vara marginella. Tingsrätien anser således inte att den ökade självständighet som ulredningens majorilel vill tillägga nämnden är tillfyllest, utan förordar bestämt an nämnden såsom permanent organ blir en helt fristående myndighet.

2.6     Sundsvalls tingsräll:

Vad först angår ARN:s status, när verksamheten skall övergå från försöksverksamhel till fast verksamhet, vill tingsrätten bestämt hävda värdet av atl ARN skall ha en i förhållande till konsumeniverkel självständig ställning. Tingsrätien kan i alll väsenlligl anslula sig iill vad ledamoten av ulredningen, Eksiröm, i denna del anförl i sin reservalion. Åven experten Sundewalls särskilda yllrande åberopas i molsvarande avsnill. Till vad[REDACTED_EFTERNAMN] och Sundewall anförl kan förtjänas fogas, atl även om stor följsamhel redan föreligger till ARN:s rekommendationer möjligheterna till än bäitre följsamhet rimligen måsie öka om man särskilt slår vakt om ARN:s integritet.

2.7     Domstolsverket:

Kunsumeniverkets uppgift är alt tillvarata konsumenternas intressen. Allmänna reklamationsnämnden ingår visserligen som etl led i konsument­politiken men nämnden skall opartiskt slita tvister mellan näringsidkare och konsumenter. Det kan därför sägas alt det från principiella synpunkter är olämpligt atl administrativt knyta allmänna reklamationsnämnden lill konsumeniverkel. Emellerlid medför en sådan ordning stora prakliska och ekonomiska fördelar. Med den ordning som utredningen föreslagil bland annat för utseende av allmänna reklamationsnämndens ledamöier och kanslipersonal har nämndens självständiga ställning markerats på sådant säll all dess objektivitet knappast kan ifrågasättas. Domstolsverket biträder därför förslaget i denna del.

Prop.  1979/80:114

67

2.8      KK:

Kollegiel delar inte uppfaiiningen att behovet av ömsesidigt informations­utbyte nödvändiggör att reklamationsnämnden organisaloriskl måsle knylas lill konsumeniverkel.

1 avsikt alt stadfästa reklamationsnämnden som alternativt organ för ivistlösning på konsumentområdel och undvika all nämndens objektivitet överhuvud laget ifrågasätls, anser kollegiel alt del år av principiell belydelse att nämnden ges en hell oberoende ställning i förhållande lill konsument­verket. Kollegiel ansluter sig i detla hänseende till de motiveringar som reservanterna[REDACTED_EFTERNAMN] och Tengelin anfört.

2.9      Marknadsdomsiolen:

F. n. är KOV huvudman för ARN:s verksamhet. Detta samband föreslår ulredningen skola beslå. Följaklligen kommer ARN inte heller framdeles an utgöra en självständig myndighet. Rent principielll anser marknadsdomsto­len betänkligheter föreligga mol del föreslagna fortsatta sambandet mellan KOV och ARN. En verksamhel som till huvudsaklig uppgift har att lösa tvister mellan olika parler bör självfallel ges en sådan organisatorisk ställning att verksamhetens objektivitet inte kan ifrågasättas. Åven ulredningen har uppmärksammat nu berörd invändning mol sambandet mellan KOV och ARN. Av pragmatiska skäl haremellertid utredningen -säsom nyssangeits -föreslagit ett fortsatt samband mellan KOV och ARN. Härvid har utredning­en åberopat bl.a. alt del med hänsyn till främsl inrikiningen av KOV:s verksamhel måste äga rum ett nåra samband mellan KOV och ARN. Genom ARN:s verksamhel skulle KOV bl. a. fortlöpande kunna följa konsumenter­nas förhållanden på marknaden. Vidare har ulredningen anförl att åven kosinadssynpunkier talar för ett organisaloriskl samband mellan nämnd och verk. Prakliska skäl av nyss angivna karaklär kan nalurliglvis mesiadels åberopas till stöd för organiserandet av en i stället för två självständiga myndigheter. I det nu akluella fallel har marknadsdomstolen redan fram­hållil del betänkliga i all en verksamhel som har till huvudsaklig uppgift att lösa tvister mellan olika parter - konsumenter och näringsidkare - inte förlänas en fristående ställning. Beträffande sambandet mellan ARN och KOV är vidare atl notera del särskilt märkliga förhållandel atl ARN skall fungera såsom en del av den myndighel som framförallt skall ta hänsyn till ena partens, konsumentsidans, iniressen. Trots denna principiella invänd­ning mol del föreslagna sambandet anser sig emellertid domstolen kunna till nöds godta lösningen. Härvid fäster domstolen avgörande belydelse vid att ARN;s ställningstaganden endast utgör oförbindande rekommendationer. Vidare har ulredningen föreslagil en ändring beträffande ordningen för tillsättandet av ARN:s personal, varigenom KOV:s inflytande härvidlag minskar. En sådan försiärkning av ARN:s ställning i förhållande till KOV anser marknadsdomstolen  värdefull.   Emellerlid  torde  ARN:s ställning

Prop.  1979/80:114

68

ytterligare kunna förslärkas genom en ändring av förfarandet vid fastställan­det av ARN:s arbetsordning. Enligt ulredningen bör ARN:s arbelsordning fastställas av KOV:s slyrelse. Istället fören sådan lösning anser domstolen au ARN själv bör få fastställa sin arbetsordning. Uppgiflen atl faslställa arbetsordningen kan dock inle anförlros ål ARN:s ordförande ensam i egenskap av chef för ARN:s kansli, varför del blir nödvändigl alt tillskapa en särskild sammansättning av ARN för uppgiften au falla beslul rörande fastställandet av arbetsordningen. En sådan särskild sammansättning av ARN skulle även kunna fungera såsom högsta beslulande administrativa organ inom ARN, varvid del bl. a, inte skulle vara nödvändigt alt besvära regeringen med tillsättandet av enhetscheferna vid ARN:s kansli. Utöver funktionen att fatta vissa mer kvalificerade administrativa beslul skulle ARN kunna i särskild sammansättning, vari ordföranden ingår, även verka för an nämnden iakllar en enheilig praxis i sina rekommendationer.

2.10 Konsumentverket:

Ulredningen har haft alt behandla kopplingen mellan konsumentverket och Allmänna reklamalionsnämnden. Vad gäller själva nämnden menar ulredningen alt den bör vara hell frislående från konsumentverket eftersom verket uppträder som part i nämnden. Konsumentverket delar denna uppfattning. Som utredningen föreslår bör nämndens ordförande utses av regeringen. Delta bör även galla för vice ordförandena. Beiräffande ledamöier i nämnden föreslår utredningen att olika organisationer, myndigheter eller andra organ skall fa mandat av regeringen att utse ledamöier. Konsument­verket ansluter sig till denna uppfattning. Det förutsätts att konsumeniverkel blir föreiräti i samtliga reklamalionsnämndens avdelningar.

När del gäller samordningen mellan konsumeniverkel och Allmänna reklamalionsnämnden föreslår utredningen all nämndens kansli skall inta en mellanställning mellan verket och regeringskansliel. Utredningen menar att verket skall sköta nämndens budgel och de ekonomiska frågorna saml att nämndens personal skall vara anställd i konsumeniverkel. Däremoi skall verkel inte ha någol inflytande vid tillsältandei av personalen. Tillsätiandel skall i stället ske dels genom regeringskansliet, dels genom beslul av den heltidsanställde urdföranden. Enligt kunsumeniverkets mening är della system oklart lill sin uppläggning. Ulredningen har exempelvis inte behand­lat frågan om vem som skall vara arbetsgivare från arbetsrätlslig synpunki och ansvara för medbeståmmandefrågorna. Även andra oklarheter kan anges, Utredningsarbelel är i dessa delar oiillräckligi för att kunna leda lill de förslag som ulredningen lägger fram.

Under den tid som förfiutit sedan konsumentverket i sin nuvarande form startade verksamhelen har inte vid någol tillfälle i någon ijänstetillsåunings-fråga som gällt nämndens kansli motsättningar förekommit mellan konsu­mentverket och nämndens ordförande. Ingen kriiik har riklals mol verkets

Prop.  1979/80:114

69

säu alt ulse personal vid Allmänna reklamationsnämndens kansli. Ej heller har personalens objekiiviiei ifrågasatts. Personalen vid nämndens kansli är och bör även i fortsättningen vara slalsljänsleman. Vid tillsättandet av tjänsterna skall självfallet las samma hänsyn och göras samma överväganden som vid tillsältandei av andra statstjänstemän. Del innebär atl olika partsintressen inte lår komma till uttryck vare sig från konsumentsynpunkt eller från näringslivssynpunkt.

Enligt konsumentverkets mening bör verket även i fortsättningen åläggas uppgiften att svara för Allmänna reklamalionsnämndens kansli. Över ell sårskill anslag bör konsumentverket anvisas medel för kansliel. Tjänsterna vid kansliel bör tillsäiias av konsumentverket. Kopplingen till nämndfunk­tionen bör kunna tillgodoses genom en föreskrift alt andra tjänster än ordförande och vice ordförande skull lillsättas i samråd med nämndens ordförande.

Tjänsternas innehåll bör fastläggas i befattningsbeskrivningar som upprät­tas av regeringen i anslutning till de förhandlingar som torde komma atl ske mellan arbetstagarorganisationerna och slatsverket. En delaljutredning bör ske i fråga om nämndens organisalion och tjänsterna i organisationen.

2.11 Allmänna reklamalionsnämndens ordförande:

Frågan om ARN:s blivande organisation hänger så nära samman med frågan om nämndens ställning i förhållande till konsumentverket att jag behandlar dessa frågor gemensamt i detta avsnitt.

Som framgår av betänkandet (avsnitt 2.2) är konsumentverket f n. huvudman för ARN:s verksamhel. Denna finansieras med statliga medel genom etl av riksdagen beviljal särskilt anslag som disponeras av konsu­mentverket. Verket faslsläller sladgar för nämnden, ulser ordförande, vice ordförande och övriga ledamöier saml förordnar kanslipersonal. Verket har vidare ansvaret för nämndens personal- och ekonomiadministration. Dess­utom förekommer viss samordning av verkets och nämndens servicefunk­tioner. Nämnden är däremot genlemol verkel hell självsländig i sina avgöranden.

Även om igångsättandet av försöksverksamheten med en allmän rekla­mationsnämnd och den successiva utvidgningen av nämndens kompetens­område atl omfalta nya typer av varor och ijänsler har mött visst motstånd från näringslivets resp. berörda branschorganisationers sida med hänsyn lill huvudmannaskapet, har enligt min erfarenhet tilltron lill ARN:s objektivitet vuxit sig alll siarkare under årens lopp. Jag vill därför vad dagens läge belräffar instämma i utredningens uttalande att förtroendet för nämndens verksamhet synes vara storl bland såväl näringsidkare som konsumenler.

Vad beträffar nämndens nuvarande förhållande till konsumentverket vill jag gärna framhålla att under min tid som nämndens ordinarie ordförande samarbetet med verksledningen har löpt ulan anmärkning. Någon tendens

Prop.  1979/80:114

70

från dennas sida atl söka påverka riämndens ivisilösande verksamhel har inte gjort sig gällande. I personal- och ekunomiadministraiiva frågor har dei inte funnits några egenlliga motsättningar, även om nämndens kanslipersonal ibland har uppfailat som besvärande den tröghet i iirendebehandlingen som blir följden av den nuvarande dubbla beredningen - inför nämndens ordförande och i verket. Viss oklarhet om beslutsfunktionerna i administrativa frågor mellan nämndens ordförande och enhetschefer - som har att leda kansliets löpande arbeie -å ena sidan och verkets personal å andra sidan (betänkandet s. 139) bör i och för sig kunna undanröjas exempelvis genom atl nämnden (ar en arbelsordning och klarare befattningsbeskrivning­ar.

I samband med atl ARN:s verksamhel enligt utredningens förslag nu skall göras till en permaaent statlig verksamhet haremellertid helt naturligt väckts frågan om nämndens mycket nära organisaloriska anknylning lill konsu­mentverket på det administrativa planel bör behållas eller om nämndens självsländiga ställning som ivisilösande organ bör siarkare markeras också i adminislralivi hänseende, så att därigenom förtroendet för nämnden ytter­ligare stärks och alla risker för atl dess avgöranden inte skulle uppfattas som hell objektiva undanröjs. Enighel synes råda om att en sådan markering bör göras. Däremot är meningarna delade om hur pass genomgripande ålgärder som bör vidtas.

I Ulredningens betänkande liksom i de remissyttranden jag har tagit del av diskuteras i huvudsak tre lösningar:

a)

ARN inklusive dess kansli görs till en helt fristående myndighet (bl. a. en reservant i utredningen);

b)

konsumeniverkel fråntas infiytandet över tillsältandei av ledamöter och kanslipersonal i nämnden men det organisatoriska sambandet mellan denna och verket behålls i övrigl (utredningens majoritet);

c)

samma lösning som under b) med undantag av att tjänsterna vid ARN:s kansli tillsätts av konsumentverket i samråd med nämndens ordförande (konsumentverket i remissyttrandet).

Innan jag kommenterar dessa alternativ vill jag ta upp några frågor som enligt min mening bör lösas på samma sätl oberoende av vilket alternativ man stannar för.

ARN:s förvaltningsrättsliga ställning. Ulredningen konstaterar (s. 207) atl etl genomförande av dess förslag innebär att - oavsell vad som i dag må gälla om ARN:s förvaltningsrätlsliga ställning - nämnden i framliden blir all betrakta som en statlig myndighel och all nämnden genom författningsreglering kommeralt ingå i den ofientligräiisliga statliga organisalionen. Ä andra sidan motiverar ulredningen (s. 138) sitt förslag bl.a. med au ""en samlad resursbedömning underlättas om nämnden och verket är en och samma myndighel", alt del för berörda parter är "fördelaktigt au ha en enda cenlral myndighet på konsumentområdel att vånda sig till"" och att t. ex. lokalfrågor

Prop.  1979/80:114

71

kan lösas mer ralionellt ""om man har en myndighet i stället för två"".

Oavsett hur sambandet och samarbelel mellan ARN och verkel i övrigl ordnas är del enligt min uppfattning angeläget att det slås fast all själva nämnden (ordförande, vice ordförande och ledamöier) från förvallningsrälls­lig synpunki är en egen, självsländig myndighel och inle en del av myndighelen konsumeniverkel (jfr t. ex. förhållandel mellan länsstyrelser och länsrätter före utbrytningen av de senare lill helt fristående domstolar).

Arbeisordniiig. Utredningen föreslår (s. 199) an arbetsordning för ARN skall faslslällas av konsumentverkets styrelse. Genom arbetsordningen avses nämndens verksamhel skola regleras mer i delalj än som kan ske i en av regeringen beslulad in.slrukiion.

Om själva nämnden i sin ivisilösande verksamhet skall betraktas som en självsländig myndighet, fristående från konsumeniverkel, synes det inle vara lämpligl att nämndens arbetsordning, som alltså i olika hänseenden kommer all styra nämndens verksamhel, faslslälls av verkels slyrelse. Den bör i stället faslslällas av nämndens ordförande resp. av det nedan föreslagna kollegiet, eventuellt efter granskning av handelsdepartementet.

Plenum. 1 början av ARN:s verksamhel, innan anlalel ledamöier blev så stort som i dag, kallades samtliga ledamöter någon gång om årel lill plenum för all behandla frågor av belydelse för nämndens verksamhet. En sådan ordning går numera av prakliska skäl inle alt genomföra. Del har å andra sidan inte ansells lämpligt alt ordföranden själv kallar endast vissa parisui-sedda ledamöter att i en trängre krets diskutera för samtliga nämndavdel­ningar gemensamma problem av principiell eller administrativ natur. Det är emellertid enligt min erfarenhet en brist i nuvarande organisalion atl ordföranden inte lill sin hjälp har ett sådanl partssammansatt urgan med rådgivande och i vissa frågor beslulande funktion.

Jag föreslårdärföratl i inslruklionen för ARN föreskrivsatl inom nämnden skall finnas ett kollegium (litet plenum, utskott e. d.) bestående av exempel­vis ordinarie ordförande och vice ordförande, två ledamöier från vardera konsumeni-och näringslivssidan saml någon personalrepreseniani. Närma­re bestämmelser om kollegiets uppgifter m. m. bör las in i inslruklionen. En sådan ordning, ungefär motsvarande vad som finns föreskrivet för de danska och finska reklamaiionsnämnderna samt inom domstolsväsendet, är enligt min mening ägnad alt ytterligare markera ARN:s självsländighet och objektivitet som tvisllösande organ. Kollegiets sammansättning och uppgif­ler kan givetvis bli olika, beroende på hur man löser frågan om nämndens anknylning lill konsumentverket i adminislrativi hånseende.

I del följande ges några synpunkier på de tre tidigare nämnda förslagen lill lösning av frågan om ARN:s ställning i förhållande till konsumentverket.

a) ARN, Inklusive kansliet, blir i organisatoriskt hänseende en från konsument­verket helt fristående myndighet

Huvudargumentet för denna lösning anger ulredningen vara av principiell

Prop.   1979/80:114

72

natur, nämligen att en verksamhet som går ut på att avgöra tvister måste bedrivas objektivt och all tilltron lill nämndens objektivitet skulle kunna minska om del finns ett organisaloriskl samband med en myndighel som framför alll skall ta hänsyn till ena partens, konsumentsidans, intressen. Särskilt bör enligt ulredningen härvid beaklas atl konsumeniverkel har en granskande och övervakande uppgift genlemol näringsidkarna på närliggan­de områden saml att verket inom sig rymmer en åklagarfunkiion (KO-funktionen). Argumentet utvecklas ytterligare i reservationen av ledamolen[REDACTED_EFTERNAMN] och det särskilda yttrandet av experten Sundewall.

Delta principiella argument är även enligt min mening lungl vägande när ARN:s ställning nu skall slutligt fastställas, även om som tidigare framhållils nämndens nuvarande anknylning till konsumeniverkel i praktiken inte synes inverka menligl på tilltron till nämndens objektivitet. Argumentet lorde - a v skål som närmare har utvecklats i åtskilliga andra remissyttranden - få ännu större bärkraft om förslaget om KO:s medverkan i ivislemål genomförs.

Utredningens majoritet har emellerlid funnil att andra skäl av såväl principiell som prakiiski-ekonomisk nalur väger tyngre och föreslår som nämnts en lösning enligt b) nedan. Vissa av dessa skäl finner jag för min del inle övertygande.

Jag har tidigare (avsnitt 1) framhållit atl ARN:s egentliga roll på del konsumentpoliliska planet bör klart preciseras alt avse tvistlösning. Om så sker i instruktionen för nämnden (alternativt i särskild lag, se avsnitt 1 l)kan inte heller enligt alternativen b)och c) näm ndens roll påverkas av den centrala konsumentpoliliska myndighelen, konsumentverket, utan författningsänd­ring.

Vad beträffar statsmakternas bedömning av vilka konsumentpoliliska åtgärder som vid viss lidpunkl bör priorileras synes det med reklamations-förfarandets hittillsvarande och förutsebara utveckling knappasl vara troligt att denna bedömning kommer atl leda till en minskning av medelstilldel­ningen till den tvisllösande verksamhelen och därmed bl. a. en indragningav de för ARN en gång fastställda tjänsterna. Skulle nämnden å andra sidan anse all dess resurser hör förslärkas, synes det vara lillräckligt att konsumentver­ket bereds tillfälle alt ange sina synpunkter i prioriteringsfrågorna vid behandlingen av nämndens anslagsframställning i regeringskansliet.

Etl nära samarbete i fråga om informalion om konsumeniproblem liksom om ett ömsesidigt ulnytljande av sakkunskap och erfarenhet i konsument­frågor torde kunna åvägabringas även mellan två fristående myndigheler. Detla samarbele underlättas f. n. snarare genom nämndens och verkets lokalisering lill samma byggnad än genom den formella organisatoriska anknytningen.

Vad härefter angår de av ulredningen framförda kostnadssynpunkterna är dessa enligt min mening mer värda beaktande. Snm inledningsvis har nämnts sköts ARN:s personal- och ekonomiadministration av konsumentverkets

Prop.  1979/80:114

73

personal, och det förekommer viss samordning av i-iämndens och verkets servicefunktioner. Skall nämnden överta dessa uppgifter kommer del, som Ulredningen påpekar, an krävas personalförslärkning, även om bl. a. service-och lokalfrågorna skulle kunna lösas genom ijänsicköp.

Nämndens fasi anslällda personal ulgörs f n. av eu 30-tal personer. Del kan från samhällsekonomisk synpunki framslå som tveksamt om en så pass liten organisation bör lilldelas egna tjiinster för uppgifter som i stället kan ulföras av den personal som redan finns anställd hos konsumeniverkel. Det bör då framhållas au om nämndens kompetens utsträcks till au omfatta också ärenden rörande fast egendom utredningen (försiktigt) har riiknat med alt nämnden kommeralt behöva 10 tjänster enbart för handläggningen av dessa ärenden. Genomförs ulredningens förslag i denna del kan frågan om tilldelning lill nämnden också av vissa administrativa tjänster komma i ell annal läge. Vidare bör påpekas alt betänkandet inte innehåller någun beräkning av slorieken av och kosinaderna för den personalförslärkning som nämnden skulle behöva om den skall överta de administrativa uppgifter som nu sköts av konsumentverket.

Enligt min mening behövs det innan man lar slutgiltig ställning för eller emot en lösning enligt alternativ a)dels alt frågorna om KO:s talerätt och om fasiigheisreklamaiioner avgörs, dels alt konsekvenserna från kostnadssyn­punkt för såväl ARN som konsumentverket närmare uireds.

Utredningen har funnil all del innan man startar verksamheten med den nya nämnden blir nödvändigt med en mera delaljerad översyn av nämndens organisalion. Jag ärav samma mening. Översynen, som lämpligen bör göras inom regeringskansliel med dellagande av representanter för konsumentver­ket och ARN, bör avse också de här nämnda kostnadsfrågorna. Möjlighelen alt nämnden skulle kunna köpa även vissa administrativa ijänsler av verket bör därvid beaktas.

b) Konsumentverket fråntas inflylande över tillsättandet av ledamöter och kanslipersonal i ARN men det organisaloriska sambandet mellan denna och verkel behålls I övrigt.

I syfte alt göra ARN:s ställning som tvistlösande organ mer självständig än f n. föreslår ulredningen följande.

Nämndens ordförande och de vice ordförandena förordnas av regeringen. V-ad övriga ledamöier belräffar besiämmer regeringen vilka organisationer, myndigheler eller andra organ som skall vara företrädda i nämnden. Dessa organ ulser sedan själva ledamöterna. Kanslipersonalen blir anställd i konsumentverket men tillsätts, enhetscheferna av regeringen och övrig personal av nämndens ordförande,

1 övrigl föreslår utredningen all nuvarande organisatoriska samband mellan ARN och konsumentverket skall bestå. Sålunda skall de löpande personaladministraliva ärendena handläggas inom verkel,som också skall ha budgeiansvaret för nämndens verksamhel och ansvaret för medelsförvalt-

Prop.  1979/80:114

74

ningen. Vidare skall huvudansvaret för servicefunkiioner och lokalfrågor ligga på verkel.

Till detla förslag vill jag göra följande kommenlarer.

Om den under a) diskulerade lösningen inle godtas, innebär alternativ b) givelvis ändå en stärkande av ARN:s självständiga ställning. Del kan dock ifrågasättas om det är nödvändigl all regeringen tillsiiner några tjiinster i kansliet. Väljs detta alternativ synes tjänster i lägsl lönegrad F 15 kunna lillsuitas av del lidigare föreslagna nämndkollegiet och övriga ijiinster av nämndens ordförande.

Jag vill emellertid instiimma i konsumentverkets uttalande att det löreslagna sysiemel är oklart lill sin uppläggning och kräver närmare ulredning bl. a. i fråga om arbeisgivareansvaret. Del lorde också vara mindre vanligl au en myndighel ensam lillsäiier tjänster uppförda på en annan självständig myndighets stat.

1 fråga om både allernaliv b) och aliernativ c) vill jag lillägga att det torde vara lika viktigt för nämnden au få en slörre infiytande över antalet tjänster vid kansliet och dessas placering i lönehänseende som över själva personva­let.

Förslag om personalförslärkningar vid kansliel som kräver ytterligare anslag är nu formellt beroende av om konsumentverkets styrelse vill göra dessa förslag till sina egna och ta upp dem i del avsnitt av verkets petila som avser niimndens verksamhet. Det bör enligt min mening övervägas en ordning enligt vilken nämnden - med behållet budgeiansvar för verket -bereds möjlighel all i förekommande fall direkl hos handelsdepartementet anföra sina synpunkier på behovet av personalförstärkning. Det är ju trots alll i prakliken nämndens personal som får bära bördan av ökad arbetsmängd och nämnden som drabbas av kritik,om till följd av personalbrist nämnden inte kan ge konsumenterna rimlig service inom sill verksamhelsområde.

c) Konsumentverkets förslag

Del förslag konsumentverket framför i sitt remissyttrande skiljer sig från alternativ b) såtillvida att enligt verkels mening verkel även i rortsättningen bör åläggas uppgiften alt svara för ARN:s kansli, däribland också för tillsättandet av samtliga tjänster vid kansliet. Verket föreslår dock alt tillsättandet skall ske i samråd med nämndens ordförande.

Förslagel föranleder inga andra synpunkier ån dem som jag redan har framfört lidigare i detla avsnitt av mitl yttrande.

Sammanfattningsvis anser jag ifråga om ,\RN:s ställning och förhållandet till konsumeniverkel au slutlig ställning till hur hithörande frågor skall lösas inle bör las förrän dels principbeslul har fattats om Kö:s lalerätt och nämndens befattning med reklamationer rörande fast egendom, dels de ytterligare utredningar har företagits som jag har nämnt i dei föregående.

Prop.   1979/80:114

75

2.12 Resegaraniinämnden:

En utbrytande av allmänna reklamationsnämnden ur den administrativa gemenskap den för närvarande har med konsumentverket -såsom reserva­tionsvis föreslagits - skulle enligt min uppfattning vara olyckligt ur två synpunkter. Man skulle å ena sidan få en organisation, som får slörre likheter med allmän domstol och som i en förlängning skulle kunna leda fram lill en sorts specialdomsiol för konsumenttvister. Skulle ä andra sidan reklama­lionsnämndens utbrytning på sikt innebära, all nämndens verksamhet överförs till de allmänna domstolarna, har man enligt min mening föriorai det värde som ligger i nämndens egenskap av förhandlingsurgan mellan kunsument nch näringsidkare.

Med hiinsyn till vad nu anförts lillslyrker jag ulredningens förslag i vad del avser allmänna reklamalionsnämndens fonsalia verksamhel och formerna härför.

2.13 Länsstyrelsen i Värmlands län:

Det är angeläget atl ARN fåren självstiindig stal I ning som gör den obunden och objektiv i sina bedömningar. En knytning till konsumeniverkel även i framliden har sina fördelar men den självständiga stiillningen bör förstiirkas och verksamhelen bli permanent.

2.14 Konsumentljänstutredningen:

ARN:s juridiska status har länge varit oklar. Numera lorde dock huvud­saklig enighel råda om att ARN är all anse såsom en myndighel, vilket också JO funnil. Viss oklarhet kvarstår däremot vud gäller ARN:s ställning i förhållande lill konsumeniverkel. Reklamaiionsutredningen har föreslagit atl ARN:s oavhängiga position markeras i vissa hänseenden men förordaren fortsatt sammankop|iling mellan konsumentverket och ARN, som synes innebära att .RN i vissa hänseenden även i fortsättningen skall anses varu underställd konsumentverket.

Enligt konsumenitjunsiuiredningens mening ter sig de skäl av prakiiski-organisaioriski nalur som anförs av reklamaiionsutredningen lill slöd för dess förslag såsom föga vägande. ARN måste uppenbarligen kunna ges ställning av en fulll fristående myndighel utan atl delta behöver försvåra att olika faciliteier utnyttjas gemensamt med konsumentverket. Det finns många exempel på samarbele i prakliska organisationsfrågor mellan skilda myndigheter. Liknande problem uppkommer exempelvis i förhållandet mellan länsstyrelserna och länsrätterna sedan de sisinämnda givits en fulll självstiindig ställning.

Konsumenitjånstuiredningen anseratt starka principiella skäl lalar föran ARN nu ges en fulll frislående sliillning. ARN är en vikligl organ för riittsiilliimpning och dei är väsentligl all nämnden i denna verksamhel inte

Prop.  1979/80:114

76

endast handlar opartiskt och oavhängigt utan utåt också framträder på en sådanl säu au de.ss oavhängighet inte kan ifrågasättas. Det faktum att ARN:s beslul inle ärexigibla iindrarej denna bedömning. Rättsordningen tillerkän­ner besluten belydande vikt inom ramen för småmålslagen. Konsumentver-kei/KO ulgår i sin verksamhel från all beslul av ARN,som går näringsidkare emoi, normall skall följas och ingriper på olika säll mol näringsidkare som inte gör så. Hiirvid kommer ifråga såväl förhandlingar som svarilisiningsåt-gärder och, enligt reklamalionsutredningens förslag, även lalan i allmän domstol från KO:s sida.

Konsumeniijiinsiuiredningen har övervägt om allmänna konsumentpoli­liska samordningssynpunkierkan föranleda att trots del nu sagda ell fortsaU organisatoriskt samband bör upprällhållas mellan konsumentverket och ARN. Vad som härvid kommer in i bilden synes främst vara konsument­verkets behov av fortlöpande informalion om ulvecklingen i ARN:s praxis och de lyper av ivisler som där förekommer saml olika särskilda konsument­problem som riinslållen aktualiserar. Vad som förekommer i ARN är uppenbarligen betydelsefullt för konsumentverkets problemuppfångande verksamhet. Konsumennjiinsiuiredningen kan dock inte se annat än att konsumentverkets iniressen i nu akluella hänseenden kan lillgodoses lika väl om ARN görs till en fulll fristående myndighel. Del kan för övrigt erinras om att konsumentverkets tjänstemän i högst betydande utsträckning deltar i ARN:s verksamhel såsom konsumentrepresenianter i nämndens skilda avdelningar.

Yllerligare en omsländighei av vikl i delta sammanhang är införandet av KO:s ovan berörda talerätt. Såsom reklamaiionsutredningen anförl bör denna lalerätt kunna utnyttjas inle minsl i fall där näringsidkare ogrundat underlåter all rälla sig efter ARN:s beslut. Det kan emellerlid också bli akluelll för KO all föra lalan i allmän domslol i fall, där han finner ARN:s praxis mindre lämplig eller i anledning av ell enskill fall, där ARN:s beslul gått en konsumeni emot och KO finner en överprövning önskvärd. Härvid är all märka att konsumentverket och KO är samma myndighet och alt de fall, där KO för talan i allmän domstol, i praktiken lar antas delvis komma att initieras eller i vart fall utredas på konsumentverkets olika avdelningar. De funktioner som konsumeniverkei/KO här föreslås la sig anförtrodda är av den arten au del ter sig föga lämpligt med en organisatorisk sammankoppling mellan konsumentverket och ARN.

Sammanfattningsvis anser sålunda konsumennjiinsiuiredningen all ARN nu bör ges ställningen av en fulll fristående och i förhållande lill konsument-verket/KO oavhängig myndighel. En sådan förändring bör enligt konsu-menttjänsiuiredningens uppfattning vara en förutsättning för införandet av KO:s talerätt i allmän domstol. Förändringen hindrar ej fortsatt samarbete mellan konsumeniverkci/KO och ARN i prakiiski-organisaloriska frågor.

Prop.  1979/80:114

77

2.15    Småhusköpskommittén:

Kommittén anser vidare, au nämnden för an framslå som objekiiv och obunden i sin bedömande verksamhel måste ha cn fristående ställning. Della synes särskilt vikligl, när verksamhelen nu föreslås bli permaneni. Del är naturligtvis lämpligl, alt nämnden och konsumeniverkel har elt nära samarbete. Elt sådanl samarbete kan emellertid ske på annat säu ån genom en organisatorisk sammankoppling av nämnden och verkei till en och samma myndighet. 1 vart fall kan praktiska hiinsyn och kostnadssynpunkter för myndigheternas vidkommande inle utgöra lillräckliga skäl lör etl bibehållande av elt organisatoriskt samband. För övrigl lorde det inte finnas sådana prakliska skäl, som nödvändiggör atl reklamalionsnämnden och konsumentverket inordnas under samma organisation. Servicefunkiioner som dataanläggning, telefonväxel m. m. kan, om så anses önskvärt, vara gemensamma ulan att myndigheterna i övrigt behöver samordnas. Därtill kommer, alt de kostnadsbesparingar som en gemensam administration medför måste vara ganska marginella.

2.16    Rättegångsutredningen:

Med utgångspunki från de intressen rättegångsulredningen har all bevaka kan del synas vara av ganska liten betydelse vem som utser funktionärerna i den allmänna reklamationsnämnden. Skälel lill förslagel att ordföranden och vice ordföranden i fortsättningen ulses av regeringen och inte av konsument­verket är på denna punkt belydligl mera intressant än själva förslagel. Reklamaiionsutredningen har nämligen önskat betona nämndens självstän­diga ställning inom konsumentverket. Rättegångsulredningen är posiliv till en utveckling i den riktningen och tillslyrker förslagel.

Man kan också överväga au gä längre och fråga sig om nämnden bör vara elt fristående allmänt tvisilösningsorgan som kompletterar domstolsväsen­det. Vill man starkare betona en sådan ivisilösande funkiion blir frågor om nämndens verksamhetsområde särskilt intressanta.

2.17     LO:

Mot bakgrund av vad ulredningen sålunda anfört om nämndens allmänna roll i konsumenipoliiiken och del nära samarbete som i sistniimnda hänseende med nödvändighet måste äga rum mellan Konsumentverket och nämnden, och med hänsyn lill de åndringar som föreslagils i syfte all ytteriigare förstärka reklamalionsnämndens självständighet vad gäller dess tvisllösande verksamhet, vill LO tillstyrka att nämnden ges den organisato­riska ställning som utredningen föreslagit.

Prop.  1979/80:114

78

2.18 TCO:

TCO delar uirednii-igens uppfattning all del är viktigt an respekten för nämndens oparliskhel uppräiihålls samiidigi som det är viktigt att verkel för eventuella åtgärder lar snabb lillgång lill den erfarenhet som kan utvinnas ur ARN :s verksamhel. När det gäller ord förande och vice ordförande anser TCO det värdefulll om de uiniimnsav regeringen som ulredningen föreslår. Även vid rekrylering av personal är en sådan ordning av värde.

2.19     SACO/SR:

Ekonomiska och prakliska skäl talar för au ARN även fortsätiningsvis är knuten lill konsumentverket. De principiella skäl, som kan anföras för en frikoppling, är inte tillräckligt starka. Beträffande frågan om regeringen eller nämndens ordförande skall ulse enhetschefer vid ARN:s kansli anser SACO/SR, alt tjänsterna självfallet måste utannonseras och au sökande måsle ges reell besvärsrån, vilket i och lor sig kan tillgodoses oavsett .'\RN:s ordförande fattar anslällningsbeslutet eller avger förord till regeringen.

2.20     Sveriges advokatsamfund:

Förtroendet för ARN utgör en avgörande förutsäuning för alt reklama­tionsförfarandel skall fungera sä framgångsrikt som nu faktiskt är fallel. Nämndens sammansättning och kompetens är härvid väsenlliga fakiorer. En oberoende slållning framstår emellertid också som belydelsefull. Enligt samfundets mening skulle del kunna undergräva förtroendet inom närings­livet för nämndens oparliskhel om denna kom att uppfattas som underord­nad KOV/KO. Samfundet ser därför en fara i det nuvarande organisatoriska sambandet mellan verket och nämnden, om della skulle permanentas. Särskilt verkels infiytande över tillsättningsfrågor framslår härvid som oförenligt med den ställning som nämnden bör inta. Behovet av högt kvalificerade domare som ordförande i nämnden motiverar vidare all nämnden ges karaklär av självständigt tvisllösande organ.

Med hiinsyn härtill delar samfundet ulredningens uppfallning all nämn­dens självständiga ställning bör förslärkas. KOV;s inflytande över tillsätt­ningen av ledamöter och kanslipersonal bör så lunda upphöra saml nämndens inslruktion fastställas av regeringen. Åven nämndens anslagsbehov bör emellerlid prövas direkl av regeringen och inte först av KOV vid en sammanvägning med verkeis egna behov. Arbetsordningen för nämnden bör inte heller slyras av KOV. 1 vart fall måste enligt samfundets mening ARN ges en från KO helt fristående ställning, om ulredningens förslag om Kö:s medverkan vid konsumenttvister skulle genomföras.

ARN:s organisatoriska självsländighet bör självfallet inte lägga hinder i vägen för en sådan samordning med KOV i olika prakliska hänseenden som Ulredningen funnil angelägen.

Prop.  1979/80:114

79

2.21 Sveriges industriförbund och Sveriges grossislförbund:

Förtroendet för allmiinna reklamaiionsniimndcns verksamhel har kunnal bevaras såväl bland näringsidkare som bland konsumenler trots den organisaloriska knyiningen lill konsumentverket. Men om nämndens verk­samhet göres permanent n-iåste denna fråga nu bedömas utifrån principiella grunder.

Svenskt domstolsväsende ålnjuler med riitta anseende för opartiskhet och oväld. Detta är en följd av de regler som gör de dömande insianserna fristående i förhållande till och oberoende av partsintressen.

Allmänna reklamationsnämnden är formelll ingen domslol och dess beslut har karaktären av rekommendationer. Detla förhållande minskar emellerlid inie behovet av integritet eftersom nämnden i prakliken fungerar som ett ränsskipande organ.

Anknyiningen till konsumentverket har kunnat accepteras under etl uppbyggnadsskede då verksamhel haft karaklär av försöksverksamhet. Om nämnden däremoi görs permanent är det däremot principielll betänkligt att låla den bli beroende av en myndighel som formellt och reellt har liil uppgift au siödja konsumenterna och förbättra deras ställning på marknaden, dvs att siödja den ena parten. Reklamalionsnämndens uppgift skall vara ime all la ställning för en part utan att försöka fatta objektiva beslul.

Konsumentverkets ställning som part har under de senasle åren stärkls genom sammanslagningen av konsumentverket och konsumentombuds­mannen lill en myndighel. Detta bidrager ytterligare lill del olämpliga i atl i framliden organisatoriskt knyla nämnden lill konsumentverket.

En självsländig slållning för nämnden bör inte innebära några problem i det praktiska samarbetet mellan verket och nämnden. Del är naturligtvis ingenting som hindrar att nämnden exempelvis använder konsumentverkets växel även i framliden om detta är ralionellt, likaväl som det är naturligt all konsumentverket i sin problemuppfångning använder dala från nämndens verksamhel.

2.22 Sveriges köpmannaförbund:

Näringslivels aktiva och positiva arbete inom .RN beröri allt väsenlligl på all näringslivet upplevt nämnden som en helt opartisk verksamhel där man i samförstånd sökl lösa tvister mellan näringsidkare och konsument. Den utomordentligt stora följsamheien lill ARN:s rekommendalioner beror dels på att rekommendationerna i ailn-iänhet priiglar den riiiisuppfaiining ett seriöst näringsliv ansluter sig till, dels också på eu slarki engagemang från de dellagande näringslivsorganisaiioneras sida alt informera om och förklara ARN:s syn på och viirdering av det enskilda iirendei.

När försöksverksamheten enligt utredningsförslaget skall övergå till fast verksan-ihet är del väsentligl all ARN fortsiiuningsvis får en från Konsu-

Prop.  1979/80:114

SO

meniverkei hell fristående ställning. Detla förhindrar inie eu rationellt adminislrativi samarbele med Konsumcntverkei/KO varigenom ARN kan fa köpa viss administrativ service. Eu sådanl nåra adminislralivi samarbele medger också elt önskvärt informations- och erfarenhetsutbyte mellan nämnden och Konsumeniverkei/KO.

Konsumentverkei/KO skall enligt sin inslruklion representera etl partsin­tresse - konsumenterna. En organisatorisk knylning av ARN lill Konsu-meniverket/KO enligt utredningens majoriietsförslag ger enligt förbundels uppfattning inle den önskvärda fristående ställningen för nämnden. Detla kan innebära risk för all ARN:s oparliskhel kan komma att ifrågasättas. Med hänsyn till de posiliva erfarenhelerna av försöksverksamheien vore en förändring av ARN:s status myckel olämplig.

2.23     SH 10-Familjeföietagen:

Utredningen har haft lill uppdrag atl ta ställning till vilket organisatoriskt förhållande nämnden bör ha lill Konsumentverket. Trots au utredningen härvid har ansett alt nämnden bör vara obunden och objektiv i sin bedömande verksamhet har man ej velat föreslå alt nämnden skall ha en hell fristående ställning lill Konsumentverket. Detta grundar sig på utredningens uppfallning alt ARN utgör ett av flera konsumentpoliliska inslrumenl, nära lierat till Konsumentverket.

SHlO-Familjeföreiagen anser dock att det är nödvändigl atl ARN:s fristående ställning i större utsträckning markeras. Lämpligl kan därför vara att ARN görs till etl fristående verk under Handelsdepartementet eller underordnas Domstolsverket. Detla hindrar naturligtvis inie alt ett adminislralivt samarbele med Konsumentverket bedrivs.

2.24     KF:

Ulredningen har pekat på au reklamationsnämndens verksamhel visser­ligen är inriktad på atl avgöra enskilda tvister men att den samtidigt visal sig ha belydelse i etl större konsumenlpolitiskl sammanhang, varvid fördelarna av en administrativ samordning med Konsumentverket lydligl kommer i dagen. KF konstaierar att reklamationsnämnden sedan flera år administrativt varit knuten till verket och att della hittills inte gelt anledning att ifrågasätta nämndens objektivitet.

Mot bakgrund av vad ulredningen anförl om nämndens allmänna roll i konsumentpolitiken och del nära samarbete som i sistnämnda hänseende med nödvändighet måste äga rum mellan Konsumentverket och nämnden, och med hänsyn lill de ändringar som föreslagits i syfle all ytteriigare förstärka nämndens självständighet vad gäller dess tvisllösande verksamhel, vill KF även tillstyrka all nämnden ges den organisaloriska ställning som ulredningen föreslagit. Vad utredningen rekommenderat angående hand­läggningsruliner och liknande vid nämnden, finner KF väl avvägt.

Prop.  1979/80:114

81

2.25    Svenska företagares riksförbund:

Förbundet anser alt Allmänna Reklamalionsnämnden organisatoriskt skall Slå helt fri från konsumentverket. Som grund för della hänvisar vi till vad som anföris i reservalion av ledan-ioien Eksiröm på sidan 219 i betänkandet, ""Au ett av två parter gemensaml inrättat organ för slitande av ivisler dem emellan icke skall slå under den enes lydnad eller eljesi på någol säu - formelll eller fakliskl - vara beroende av denna borde vara en självklarhei i en västerländsk råitssiar". Åven i övrigl hänvisar vi till vad[REDACTED_EFTERNAMN] anfört på angivei ställe.

2.26    Sveiiges trahusfabrikers riksförbund:

Bl. a. av den anledningen alt nämndens handläggare aklivt skall söka förlika parterna är del etl oeftergivligt krav att nämnden och dess tjänstemän -möjligen med undantag för viss kontorsadministrativ samverkan-står helt fria i förhållande till KOV. Om så inte vore fallet skulle näringslivets förtroende för nämnden och dess handläggare rubbas. Exempelvis lorde många näringsidkare avstå från alt lämna förlikningsbud,eftersom de annars skulle känna sig ha gjort elt ""halvt medgivande"'. Vidare skulle misstankar finnas att utredningarna inle gjordes objektiva, vilkel i sin tur skulle påverka respekten för nämndens ställningstaganden. - Även om brislande objeklivi­tet inte behöver bli en följd av samverkan mellan ARN och KOV torde dock misstanke därom uppstå och enbari förekomslen av missianken är lillräcklig orsak för all äventyra systemet. Fördenskull är det inle tillfyllest atl nämndens självsländiga ställning utformas på sätt utredningen föreslagit.

2.27    MRF:

Tillkomsten av AR har onekligen inneburit en ytterligare förstärkning av konsumenternas ställning gentemoi näringsidkarna genom att ge konsumen­terna möjlighet att snabbt, enkelt och billigt fa reklamalionstvisier prövade. Samlidigt torde nämndförfarandet även ha inneburil vissa fördelar för näringsidkarna, eftersom dessa genom sina intresseorganisationer haft insyn i nämndverksamhelen och påverkat dess praxis. Sammansättningen av AR har medfört att nämnden lillförts sakkunskap på skilda områden, vilket har varit lill stor nytta vid prövningen av tvister. I detta avseende har nämndförfarandet fördelar framför den ordinära domstolsprocessen.

Såsom utredningen framhåller inrättades AR i konsumenternas inlresse. Ett ultryck för delta är alt endasl konsument kan anhängigöra ärende vid nämnden. Alt AR på så sätt utgör etl bland fiera konsumentpolitiska instrument medför givetvis inte att AR kan frångå kravet på objeklivitet i sin dömande verksamhet.

Även om MRF inle vill ifrågasätta objektiviteten i nämndens hittillsva­rande verksamhet, föreligger det dock risker för atl handläggningen av 

6 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 114

Prop.  1979/80:114

82

ärenden vid AR vid en integrering med KOV kan komma atl påverkas i negaliv riklning. AR lår ej uppfattas som parisorgan. En sådan utveckling skulle vara olycklig och sannolikl leda lill att förtroendet för AR undergrävs. MRF finner därför utifrån ränssiikerhetsskäl an AR i framtiden bör få en helt fristående ställning i förhållande till KOV. En sådan ordning hindrar naturiiglvis inte KOV från att ta del av AR:s erfarenhetsunderlag för ev. konsumentpolitiska åtgärder. Vad ulredningen framfört om högre kostnader och mer besvär för KOV måsle i dena sammanhang få slå tillbaka för de vida belydelsefulla räiissäkerhetsaspekierna.

2.28    KAK:

ARN är alltså ell av två parter inrättat objektivt organ, som vid sin bedömning av tvister har att beakta båda pariers iniressen och skall som sådanl enligt KAK:s uppfattning av rättssäkerhetsskäl icke stå under den enes lydnad eller på något sätt anknytas till denna. En sådan bindning skulle undergräva tilltron till ARN:s opartiskhet och oväld. KAK delar reservanten Ekströms uppfattning an ARN i framtiden bör ha en hell fristående siällning i förhållande lill Konsumeniverkel och avvisar därför utredningsmajoriieiens förslag till administrativ samverkan med verket.

2.29    MHF:

Ulredningen anser atl övervägande skäl talar för att del nuvarande organisaloriska sambandet n-iellan allmänna reklamalionsnämnden (ARN) och konsumentverket skall bestå även i framtiden. Som företrädare för en stor grupp konsumenter är det för MHF betydelsefullt att understryka att ingenting far äventyra konsumentverkets uppgift att tillvarata konsumenter­nas intressen. ARN däremot skall vara elt objektivt organ för prövning av konsumentens anspråk. Även för konsumenien framslår det betydelsefullt att ARN vid prövning av ett ärende beaklar vad båda parler har att andraga och atl ingen misstanke om partiskhet kan riktas mot ARN. MHF släller sig därför tveksamt till att ARN har eu organisatoriskt samband med konsu-meniverket;en tveksamhet som ärså uttalad au förbundel föreslåratl ARN:s samband med konsumentverket upphör.

2.30   ReseairangörsJÖreningen I Skandinavien:

Att döma av vad som anföris på sid 139 i betänkandet har utredningsma­joriieiens Slällningstagande för alt organisaloriskl knyta ARN iill Konsu­mentverket i hög grad föranlelts av ""erfarenheterna av den hittillsvarande verksamheten vid ARN"", som enligt utredningsmajoritetens mening inne­burit, att det exislerande organisaloriska sambandet mellan nämnd och verk ""på  del   hela   tagel  bedömis  som   mycket   framgångsrikt"".   Vid  denna

Prop.   1979/80:114

83

bedömning gör uiredningsmajoriteien icke någon åtskillnad mellan erfaren­helerna före respektive efter den tidpunkt, 1976-07-01, då KO och konsu­mentverket sammanfördes lill en organisalion benämnd konsumentverket, till vilken ARN automatiskt kom alt anslutas på grund av sin lidigare anslutning till del gamla konsumentverket (bet. sid. 39-0). Enligt RiS:s mening hade det varii i hög grad motiverat all göra en sådan åtskillnad, eftersom det var först fr. o. m. 1976-07-01 som ARN kom all anslutas lill etl verk, som på sätt anges på sid 139 i betänkandet ""inom sig även rymmer en åklagarfunkiion (KO-funktionen)"" och därtill en åklagarfunkiion med nära anknytning iill ARN;s egen verksamhet, eflersom på sätt anges på sid 138 i betänkandet: ""Många ärenden som anhängiggörs vid nämnden har anknyl­ning till marknadsföringslagen eller avtalsvillkorslagen, och det"" av uired­ningsmajoriteien bedömts vara ""i sådana fall viktigt alt ärendena samiidigi kan behandlas i nämnden och verket"". Först genom alt sammankopplas med denna åklagarfunkiion (KO-funktionen) har ARN försatts i en siluaiion, där det funnits någon saklig anledning för parterna att alls överväga om man i fortsättningen kunde hysa samma förtroende för ARN:s objektivitet som tidigare. Delar följaklligen först efter att denna siluaiion inträtt, dvs. fr. o. m. 1976-07-01, som erfarenheterna av ARN:s verksamhel kan äga någon belydelse i förevarande sammanhang. Tiden från 1976-07-01 och fram lill dess betänkandet framlades i maj 1978 är mindre än tvååroch sammanfalleri huvudsak med ett uppbyggnadsskede fördel nya konsumeniverkel, under vilkel, enligt vad som framgår av sid 139 i betänkandet, personalen vid ARN upplevt beslutsfunktionerna i administrativa frågor som oklara, vilket väl i praktiken lar tolkas som uttryck för att samarbetet mellan konsumentverkets ledningoch ARN inte varit det bästa. 1 den mån erfarenheler under så korl lid och gjorda under etl uppbyggnadsskede överhuvudtaget kan lillmälas någon belydelse har RiS bibringats del intrycket, att erfarenheterna av atl KO och ARN organisaloriskl sammanförts icke varil positiva. Alt, som utrednings-majoriteten, låla dessa erfarenheter vara utslagsgivande för etl beslul om en fortsatt sådan samordning, är enligt RiS:s mening felaktigt.

2.31 Svenska resebyråföreningen:

Del goda samförstånd som hela tiden förelegat mellan bransch- och konsumentintressen har i hög grad bidragit till en posiliv utveckling inom konsu menilagsiifiningen.

Vi anser liksom juristerna det vara av utomordentlig belydelse för landets rättssäkerhet att ARN:s integritet och opartiskhet bibehålles. En förändring i detta avseende skulle vara lika illa som att slälla HD under riksåklagarens jurisdiktion.

Prop.  1979/80:114

84

2.32 Husmodersförbundet Hem och Samhälle:

1 likhei med utredningen anser förbundet att Allmänna Reklamalions­nämnden år till stor hjälp för konsumenterna och därför i fortsättningen bör la en fast verksamhel. Förbundet anser att nämnden bör göras till en statlig organisalion, skild från Konsumentverket, som ju har en granskande och övervakande funktion gentemot näringsidkare. Då den dessulom har KO-funktionen knuten till sig lar den otvivelaktigt anses representera ell partsintresse. En helt fristående myndighel kommer alt uppfattas som ett objekiivt forum för alla parler. Parternas förtroende för nämndens objekti­vitet är utslagsgivande för graden av efterlevnad av nämndens rekommen­dationer. Någol hinder för nämnden att träffa avtal med Konsumentverket om utnyttjande av tjänster och service bör på grund av den ändrade ställningen inte föreligga.

Nämndens beslut bör enligt förbundets mening även framdeles vara rekommendationer.

2.33 Stockholms irädgårdsstadsföreningars samarbetsnämnd:

Beiräffande ARN:s framtida status synes objektivitets- och obundenhets-skäl lala för atl nämnden såsom permanent institution ges en i förhållande till Konsumeniverkel, KV, formellt och organisatoriskt fristående ställning.

2.34    Hyresgästernas riksförbund:

Reklamalionsnämndens nuvarande och framtida anknylning till konsu­mentverket synes inte medföra några nackdelar ur konsumentsynpunkt. Setl i etl Slörre perspekliv är del en fördel nm prnblem och lösningar som aktualiseras genom nämndverksamheten omgående kan återföras lill konsu­mentverkets förhandlingar med näringsidkare eller till andra åtgärder som förebygger uppkomsten av nya tvister. Reklamationsnämndens objektivitet bör säkerställas genom dess sammansättning, oberoende av det organisalo­riska sambandet med konsumentverket.

2.35    Sveriges fastighetsägares förbund:

Uppfattningarna om vilken status ARN bör erhålla, har inom utredningen varit splittrade. Majoriteten har siannal för att låta nämnden som hittills i administrativt hänseende sortera under Konsumentverket. Skälen för denna ordning synes dock svaga. Atl undanröja etl förhållande, som med större eller mindre fog kan ge anledning lill tvivelsmål om ARN:s obundna ställning och objeklivitet synes vara mera angeläget än atl spara något (icke redovisat) beloppeller""garaniera'" en god kommunikation mellan nämnden och verket, som tvivelsutan låter sig ordnas utan den organisaloriska sammanbindning-

Prop.   1979/80:114

85

en. Nämnden bör enligt förbundets uppfattning ha en formelll och organi­saloriskl hell fristående ställning såsom permaneni institution.

3 Nämndavgörandenas karaktär m. m.

3.1     Hovrätten över Skåne och Blekinge:

Hovrätten delar helt utredningens åsikt att ARN:s avgöranden inte skall vara verkslällbara.

Den s. k. svartlistningen i lidskriften Råd och Rön bör även framdeles kunna användas som ell medel för alt upprätthålla efterlevnad av nämndens avgöranden. Metoden bör dock användas med försiktighet så all obefogad negativ publicitet för näringsidkare undviks. Härvid kan bedömningen göras olika, beroende på om del är näringsidkaren eller konsumenten som skall vara kärande vid domslol. I det förstnämnda fallel kan del vara lämpligt med en tidsgräns, inom vilken näringsidkaren måste väcka lalan för att undgå publicering. När näringsidkaren redan mottagit konsumentens prestation är det av naturiiga skäl konsumenien som väcker talan vid domstol. I en sådan situation bör näringsidkaren före publicering få tillfälle atl visa att han har godtagbar anledning alt inte efterkomma nämndens beslut.

3.2     Stockholms tingsrätt:

1 betänkandet diskuleras konsumentverkets förfarande att publicera namnen på de näringsidkare som inte följer reklamationsnämndens rekom­mendationer. 1 betänkandet förordas därför atl publicering bör avvaktas i de fall där näringsidkaren visat att han har väckt talan vid domstol. Tingsrätten vill här endasl påpeka att detta resonemang synes vara hållbart huvudsakli­gen i de fall där näringsidkarens lalan går ut på alt konsumenten skall förpliktas utge belalning för något. I de fall där konsumenien redan har erlagt full betalning och därefter förl saken till allmänna reklamationsnämnden torde näringsidkaren ofta sakna laglig möjlighet alt väcka fastställelsetalan vid domstol.

3.3  Södra Roslags tingsrätt-

An näringsidkare icke följer ARN;s rekommendation behöver inte bero på

tredska. Anledningen kan vara den, att han anser avgörandet felaktigt i sak. Del kan också förhålla sig så, att postgången icke fungerat och atl han därför ej nåtts vare sig av ARN:s begäran om yttrande eller Konsumentverkets skriftliga uppmaning att efterkomma rekommendationen. Eftersom delgiv-ni ngsförfarande motsvarande det vid domstolarna tillämpade sysiemel icke användes av ARN eller verket, kan verket vid uteblivet svar ej vara säker på vilken anledningen år till näringsidkarens tystnad. Uppmärksammas bör att förfarandet inför ARN dock sägs bygga på alt part frivilligt följer rekommen-

Prop.   1979/80:114

86

daiionen.

Svartlistningen lorde uppfanas som en påföljd för näringsidkaren. Den för tanken lill äldre liders, för länge sedan övergivna skamsiraff - skampåle eller kyrksiock - niiringsidkaren "'själv till siraff och androm till varnagel"". Den slrider också mol gängse presseiiska regler all i dagstidningarnas referat av brottmål utsätta namn endast på den som befunnits övertygad om viss grövre brottslighet. Och likväl tillämpar hären statlig myndighet denna svartlistning som påtryckningsmedel mot ena parten i ett förfarande som säges bygga på frivillig medverkan av parlerna. Att så sker är blott etl av flera uttryck förden ojämnhet, som vidlåder förslagel, Ulf förmån för konsumenien och mol näringsidkaren. Ett annat uttryck för denna snedbelastning är uttalandet atl publicering ej bör underlåtas,då konsumenten för tvisten vidare till domslol, och delta trots au ulredningen räknar med atl domstolens avgörande kan bli mindre förmånligt för konsumenten än ARN:s beslul eller atl parterna förliks.

Publiceringen av namn har enligt förslaget försi och främsl till uppgift atl ge informalion som kan vara till nylla för konsumenterna. Vilken denna nytta är  gs ej. Man far då antaga, atl nyttan skulle beslå däri, att andra personer varnades för att köpa av näringsidkaren, eftersom denna levererat en felaktig vara och av kanske okänd anledning ej vill rätta sig efter ARN:s förslag till lösning av tvisten. Del kan med skäl ifrågasättas om ålgärden all publicera namnet står i god harmoni med den i vårt land eljest erkända näringsfrihe­ten.

Av största inlresse i detla sammanhang är alt här återge etl av Marknads­domstolen i juni 1978 meddelat beslut (se Informalion från näringslivels delegation för marknadsrätt. Meddelande nr 62/1978, beslut 62:4-78). Domstolen ogillade nämligen KO:s yrkande jämlikt 3 S marknadsföringsla­gen om åläggande för A och B att ,"dels vid annonsering eller muntlig marknadsföring av motorfordon tydligt upplysa om all ,'de inte följer Allmänna Reklamationsnämndens beslui i fäll där besluten går deras förelag emoi' dels lämna molsvarande upplysning genom elt på säljställel anbringat, tydligt utformat och väl synligt anslag eller liknande".

Marknadsdomstolen uttalade, alt del inle kunde komma i fråga an ålägga näringsidkare ""att lämna information angående sin obenägenhet att rälla sig efter uttalande (understrviket här) a v allmänna reklamationsnämnden, vilken inte är en dömande insians utan blott en rekommenderande," (understruket här).

Sammanfattningsvis vill tingsrätten bestämt motsätta sig all svartlistning lillåies förekomma i fortsättningen.

3.4 Sundsvalls tingsrätt:

Vidkommande frågan om s. k. svartlistning av näringsidkare anser tingsrätten alt de av reservanten Eksiröm framförda principiella invändning-

Prop.  1979/80:114

87

arna på denna punkt har sådan tyngdan inte ens en publiceringsverksamhet i de former, som majorilelen förordar, kan tillstyrkas.

3.5      Bankinspeklionen:

Den svartlistning av tredskande näringsidkare, som nu sker i samband med konsumentverkets uppföljning av efterlevnaden av niimndens beslul och som enligt förslaget skall bibehållas, är enligt inspektionens uppfattning inte inviindningsfri. Den prövning som föregår nämndens beslut om rekommendation är av naturliga skäl friare än den prövning en domstol skulle göra av samma fråga. Åven om svartlistningen utan ivivel i vissa silualioner moisvarar ett behov, är det. bl. a. på grund av niimndprövningens art, ett vapen som bör utnyttjas med varsamhet och vars användning bör föregås av en omsorgsfull prövning. Inspektionen förutsätier att konsument­verket före publiceringen noga prövar anledningen lill all näringsidkaren inle har efterkommit nämndens rekommendation. Av samma skäl bör besluten om svartlistning fattas av konsumentverkets styrelse i dess helhet.

3.6      KK:

Ulredningen förordar alt konsumeniverkel även i framliden skall vara oförhindrat all publicera namnen pä näringsidkare, som inie följer reklama­lionsnämndens beslut, och hävdar all publicering har en viktig funktion att fylla som informalion till konsumenterna och påtryckningsmedel mot näringsidkare.

Nyttan av sådan information kan givelvis diskuleras, inte minsl mot bakgrund av all den typ av försumliga näringsidkare, som får sina namn publicerade ofta inle år represenlaliva för branschen som helhel och kanske redan långl före lidpunklen för publicering upphört med sin verksamhet.

Kommerskollegium vill emellertid inte motsätta sig att publicering sker, då så anses nödvändigl, men finner all publicering inte bör förekomma i sådana fall där tvisten anhängiggjorts vid domstol.

3.7      Marknadsdomstolen:

ARN:s beslut utgör rekommendationer till parterna om hur tvisten bör lösas. Såsom utredningen konstaterat är del naturligtvis av största vikl att ARN:s rekommendationer följs i så stor utsträckning som möjligt. F. n. följs rekommendationerna i betydande mån. I syfte alt förbättra vinnande parts möjligheter alt verkligen erhålla rätlelse har ulredningen haft lill uppgift att överväga ARN-beslutens karaktär, dvs. frågan huruvida ARN:s beslut bör göras verkställbara. Härvidlag lar marknadsdomstolen ansluta sig till ulred­ningens bedömning att verkslällbara ARN-beslut skulle päfordra atl förfa­randet vid nämnden ändrades därhän att nämnden och domstolarna skulle

Prop.  1979/80:114

88

komma all framstå som i storl setl likarlade allernaliv för konsumenten. An det på så sätt skulle tillhandahållas två i prakliken likadana förfaranden för alt lösa konsumenttvister kan, såsom utredningen själv konstaterar, inle anses vara en ändamålsenlig ordning. I själva verkel skulle enligt marknadsdom­stolen en ordning med verkslällbara nämndbeslut innebära atl del tillska­pades en specialdomstol för stora delar av den civilrällsliga lagstiftningen, en specialdomstol som på silt område skulle fungera parallelll med de allmänna domstolarna. Härvid skulle onekligen en belydande risk föreligga att det i förhållande till de allmänna domstolarna uppstår en avvikande rättspraxis. En dylik utveckling skulle bl. a. i avsevärd mån minska förutsebarheien av den rättsliga bedömningen för olika handlingsalternativ i det dagliga affärslivet. Åven i övrigt skulle införandet av verkslällbara ARN-beslut ge upphov till problem i förhållande till det allmänna domstolsväsendet. Mol bakgrund av del anförda ler del sig för marknadsdomstolen helt uteslutet an göra ARN:s beslul verkställbara.

I samband med behandlingen av nämndavgörandenas karaktär har Ulredningen även tagit upp frågan om publicering av namnen på de näringsidkare som inle följer ARN:s rekommendationer; närmare bestämt gäller frågan KOV:s s. k. svarta lista i tidskriften Råd & KOV:s ruiiner i svarllisinings-ärenden har också kritiserats i olika sammanhang. Publicering på den grunden atl näringsidkare inte har följl i och för sig hell oförbindande rekommendalioner far naturiiglvis inle ges sådana utiryck all publiceringen rent faktiskt får samma verkan som om ARN:s beslut var rättsligt sanktio­nerade. Genom att enskild näringsidkares namn anges i det nuvarande publiceringsförfarandet anser domstolen att publiceringen just skänkts sådan prägel att den i viss mån rent faktiskt lall samma verkan som om ARN:s beslut var rättsligt sanktionerade. Följaktligen bör det nuvarande publice­ringsförfarandet ändras. KOV bör kunna fortsätta att publicera resultatet av sina undersökningar angående efterlevnaden av ARN:s rekommendalioner men med den ändringen alt enskild näringsidkares namn inte anges. 1 stället får publiceringen ges formen av sammanslällningar av resultatet i dess helhel. Vidare bör det naturiiglvis vara lillålligl atl göra lämplig uppdelningar av resultatet på t, ex, branscher, näringsidkarnas hemvist m. m. Det torde också kunna ske en redovisning med hänsyn till näringsidkarnas evenluella organisationstillhörighet. Åven ett på ungefär detta sätl ändral publicerings­förfarande lorde spela en inle alldeles oväsenllig roll för atl påverka näringsidkarnas vilja alt iaktta ARN:s rekommendationer samt lämna värdefull information till konsumenterna.

Prop.  1979/80:114

89

Marknadsdomstolen har således för sin del funnil att svartlistningen inte bör ange enskild näringsidkares namn. Ulredningen haremellertid slannai för en motsatt ståndpunkt. 1 förhållande till nuvarande rutiner innebär Ulredningens förslag en viss modifiering. Beiräffande de fall där näringsid­karen visar alt han har anhängiggjori tvisten vid domslol anser således utredningen - till skillnad mol vad som f n. gäller - atl del finns principiella skäl all avvakta domslolens avgörande innan evenluell publicering sker. Del kan enligt utredningen nämligen ifrågasättas, om inte näringsidkare som anser sig ha skälig anledning atl få saken ytterligare prövad bör kunna undgå den negaliva publicitet som en svartlistning innebår. Utredningen har grundat ifrågavarande resonemang på en bedönming all brislande efterlev­nad av ARN:s beslul beror antingen på tredska från näringsidkarens sida eller på att näringsidkaren anseratt reklamationsnämnden har avgjort en tvist på ell felaktigt sätt. Angående den kalegori näringsidkare som grundar sin brislande efterlevnad på att de anser ARN:s beslul felaktigt skiljer sedan Ulredningen ut den grupp som låtil sin ifrågavarande åsikl angående ARN:s beslul manifesteras genom alt de väckt lalan mol konsumenten vid allmän domstol. Del år alltså uteslutande fördenna senare kategori som ulredningen föreslåren förmånligare ställning i samband med svartlistningen. Utredning­en anser nåmligen alt ett obestyrkt påslående av näringsidkaren att han ämnar gå lill domstol inle synes kunna utgöra tillräcklig grund för all han skall undgå svartlistning. Bl. a. av praktiska skäl - fortsätter utredningen -måsle näringsidkarens vilja alt få ARN:s beslut omprövat manifesteras på något sätl. Väl kan marknadsdomstolen förstå utredningens bristande sympati för de näringsidkare som enbart av ren tredska negligerar ARN:s rekommendationer. Däremot kan marknadsdomstolen inte dela ulredning­ens uppfattning att väckt lalan vid domstol skulle utgöra det exklusiva kriteriet på all näringsidkaren anser reklamalionsnämnden ha avgjort tvisten på felaktigt sätl. Enligt marknadsdomstolens synsätt torde en näringsidkare som kritiserals av ARN och anser att ARN:s rekommendation är felaktig egentligen inte ha så stor anledning all väcka talan vid domslol. Om ARN exempelvis rekommenderat näringsidkaren all betala lillbaka viss del av köpeskilling, har han ju bara att underlåta della. Därmed skulle näringsid­karen vara bibehållen vid sin rätl. För den ifrågavarande konsumenten kan del ju däremot finnas skäl alt väcka talan;denne har inte kommii i åtnjutande av sin av ARN konstaterade rätt. Sammanfattningsvis anser marknadsdom­stolen alltså den omständigheten att näringsidkaren väckt talan vid allmän domslol inte kunna ensam utkristallisera vilka näringsidkare det är som negligerar ARN:s rekommendationer därför au de anser dem felaktiga. Följaktligen bör del inte vid svartlistningen på det av utredningen anvisade sättet göras någon åtskillnad mellan näringsidkare som negligerar ARN:s rekommendationer på grund av tredska och sådana som negligerar rekom­mendationerna därför alt de anser dem felaktiga. Om man vill tu hänsyn lill

Prop.  1979/80:114

90

de iirincipiella invändningar som ulredningen .själv framfört, lorde del helt enkell inte vara möjligt au behålla svartlistningen.

3,8 Konsumentverket:

Liksom utredningen anser konsumeniverkel an Allmänna rcklamaiions-niimndens avgöranden iiven i framtiden bör ha formen av rekommendatio­ner.

Hiuills har följsamheten lill nämndens rekommendalioner varil förhållandevis hög. Detta har fiera orsaker. En iir au konsumentverket träffat överenskommelse med fiera av näringslivets branschorganisalioner om all förelag lillhörande dessa organisationer skall följa reklamaiionsniimndens rekommendationer. En annan orsak äran konsumeniverkel aklivt följer upp nämndens beslut. Verket skriver till de konsumenler som fått bifall till sina yrkanden i nämnden och frågar om de ock.så fått rättelse av respektive näringsidkare. Om så inte är fallel uppmanas näringsidkaren alt inom viss tid ge konsumenten den rättelse som niimnden har rekommenderat. Samtidigt informeras näringsidkaren om atl om nämndens rekommendation inle följs kommer namnet på näringsidkaren att publiceras. Före omorganisationen 1976 då konsumentverket och konsumentombudsmannen sammanfördes, publicerades namnen på samtliga förelag som vid en sådan uppföljning inle följl nämndens rekommendationer. Efter sammanslagningen beslöl konsu­mentverket till en början alt vid publiceringen särskilt markera de fall dår frågan gåll vidare till prövning i allmän domstol. Avsikten var an senare, om konsumenien inie fick bifall i domstolen, även ge publicitei ål detta. Del visade sig dock alt verkel av praktiska skäl inte hade möjlighel att följa upp ärendena vid tingsrätterna. Verkei avstod då hell från att publicera namnen på företagen i de fall ärendena gått vidare till tingsrätt.

Konsumentverkets uppföljningsrutiner har kritiserats i fiera sammanhang. Kritiken går ofta ut på att verkel föregriper domstols prövning genom alt publicera namnen på näringsidkare som inte följt rekommendationerna. Verkel anser inte att denna kritik har fog för sig. Del måsle vara en självklar uppgift för verkel all undersöka följsamheien lill Allmänna reklamations­nämndens rekommendationer. Först därigenom lar man en bild av nämnd­avgörandenas genomslagskraft. Uppföljningsproceduren leder också till att förelagen rättar sig efter avgörandena i större utsträckning. 1 uppföljningsar­betet kommer alltid namnen på de företag som inle följer nämndens rekommendationer atl komma fram. Oavsett om verket publicerar dessa namn utan undanlag, tar undan de ärenden som gåll vidare till tingsrätt eller gör andra begränsningar vid publiceringen, kommer uppgifterna som sådana an vara offentliga. Det innebär att vem som helst utanför konsumentverket har möjlighel all publicera dem.

En majorilel inom utredningen menar all konsumentverket även i framtiden  bör kunna  publicera namnen  på de berörda näringsidkarna.

Prop.   1979/80:114

91

Emellertid menar utredningen au verkel bör avvakla evenluella domstolsavgöranden i de fall där näringsidkaren visar atl han har anhänigig-gjort tvisten vid domslol. Vidare menar utredningen all den omständigheten att konsumenien gär lill domslol inle bör föranleda all publicering under­låts.

Konsumeniverkel kan inie dela ulredningens inställning i)å denna punkt. All i varje iirende uireda om iirendei gått lill domstol och, om så är fallel, vilken uigång det blivil där, är enligt verkels mening en alltför resurskrä­vande procedur. Verkel måsie därför begränsa sig lill an antingen publicera namnen på samtliga förelag som inte följl rekommendationerna eller också begränsa publiceringen till ärenden i vilka rekommendationer inte följls och där ärendena inte gått vidare lill lingsrätt. Verket har tills vidare av praktiska skäl valt det senare aliernativet. Publiceringen går vanligen till så alt verkel ger offentlighet åt en lisla som publiceras i verkets tidskrift Råd &margin-right:0cm;margin-bottom: 0cm;margin-left:3.0pt;margin-bottom:.0001pt'>

3.9 Allmänna reklamalionsnämndens ordförande:

Liksom ulredningen och av de skäl utredningen anför anser jag all ARN:s avgöranden även i fnimtiden bör ha formen av rekommendationer lill parterna.

En särskild fråga som utredningen lar upp i detta sammanhang är frågan om publicering av namnen på de näringsidkare som inte följer ARN:s rekonimendationer. Som utredningen framhåller ingår en sådan publicering, den s. k. svarta listan, som ett led i konsumentverkets uppföljning av nämndens verksamhel.

En majoritet inom utredningen anser atl konsumeniverkel även i framli­den bör vara oförhindrat att publicera namnen på näringsidkare som inle följer ARN:s beslut, dock med undantag för de fall där näringsidkaren har anhängiggjort eller i vart fall har vidtagit långt gående förberedelser för all anhängiggöra tvisten vid domstol. Den omständigheten att konsumenien har gått vidare lill domstol bördäremol enligt majoritetens mening inte föranleda au publicering underlåts. 1 två reservationer och ett sårskill yttrande till betänkandet redovisas sinsemellan och från majoritetens mening avvikande ståndpunkler.

Frågan om svartlistning faller i och för sig ulanför ramen för ARN:s verksamhel. Dennas befattning med elt reklamationsärende år avslutad i och med alt slulligl beslul, evenluelll efter omprövning, har meddelals. Den uppföljande undersökningen och publiceringen är sedan en sak för konsu­mentverket. Eftersom frågan har tagits upp i betänkandet och den i \iss mån hänger samman med synen på nåmndavgörandenas karaktär vill jag emellertid ange min ståndpunkt också i denna fråga.

Prop.  1979/80:114

92

Konsumentverkets uppRjljande verksamhet bör givetvis fortsättas. Därigenom kan i konsumenternas inlresse förhandlingar las upp med de näringsidkare som inte har följl nämndens rekommendationer. 1 inånga fall lår konsumenten rättelse på detta sladium. Uppföljningen är vidare nödvän­dig för att man skall få etl mån på nämndens cirekiivitet som ivisilösande organ. Det gäller emellertid all ta ställning till om verket vid sina förhand­lingar bör kunna använda hot om publicering som påtryckningsmedel och sedan i förekommande fall göra allvar av detla hot. Del är visserligen rikligl alt resultatet av uppföljningen blir offentligt material och måste hållas tillgängligt för den som vill tu del av del. Det år dock viss skillnad mellan detta förhällande, en följd av den i svensk förvaltning gällande offent­lighetsprincipen, och del förhållandet an en statlig myndighet vidtar akliva publiceringsålgärder i vad som för i vart fall den berörde niiringsidkaren måste framstå som sanktionssyfte. För ett sådanl förfarande bör krävas starka skäl.

De skäl Ulredningens majorilel anger är all informationen om vilka som vägrar ge riiiielse kan vara till nytta för konsumenterna. Vidare ijänar den som nämnls syftet att vara ett påtryckningsmedel mot näringsidkaren. Från dessa utgångspunkter sägs publicering ha en viktig funkiion atl fylla i de fall bristande efterlevnad bottnar i tredska från näringsidkarens sida. Elt annat argument äran det är god sed på marknaden all följa ARN:s rekommenda­lioner. Del anses därför rimligt att utpeka dem som underlåter att rätta sig efter dessa.

Vad angår del senare argumentet är det i och för sig rikligl att vissa branschorganisalioner vid förhandlingar har träffat överenskommelse med konsumeniverkel om atl konsumeni vid tvist med medlem i organisationen garanteras den rätlelse som ARN kan föreslå. Dellakan visseriigen tyda på alt dessa organisaiioner anser det vara god sed atl nämndens rekommendalioner följs, men de kan också ha gjort garantiåtagandel av andra förhandlingsmäs-siga skäl. Vidare har sådan uppgörelse mig veterligen ännu inle träffats med fiertalet branschorganisationer.

Det synes mig vara förhastat au av des.sa förhandlingsresultat och det förhållandet alt vissa näringslivsorganisationer medverkar i nämndverksam­helen dra den slutsatsen att del nu inom vårt näringsliv, del organiserade liksom det inle organiserade, skulle finnas en så allmänt utbredd uppfattning alt ARN:s rekommendalioner skall följas att den näringsidkare som på än så goda grunder vägrar konsumenien rätlelse därigenom skall anses ha brutit mol god sed på marknaden. Enligt min mening saknar argumentet om god sed ännu så länge lillräcklig burkraft.

Däremot kan jag anslula mig lill uppfattningen all den näringsidkare som av tredska underlåter all följa ARN:s rekommendation får finna sig i atl konsumenterna informeras om detta förhållande genom alt hans namn offentliggörs. Men som redan antytts behöver del inte bero på tredska att en näringsidkare vägrar alt följa en rekommendation. Han kan ha giltiga skäl att

Prop.  1979/80:114

93

anse beslutet vara felaktigt. Med del skriftliga förfarande som nämnden tillämpar finns tyvärr viss risk för alt besluten någon gång blir otillräckligt underbyggda. Parterna hörs inte personligen mot varandra, vilkel gör bl. a. trovärdigheten svår atl bedöma. Nämnden själv besiktigar inie annal än sådana varor som kan sändas till sammanträdeslokalen. På grund av budgetläget tillämpas möjlighelen att förordna utomstående besiktningsman restriktivt, elc. Att nämnden när den står inför ell osäkeri fakiaunderlag ibland ändå vågar sig på en rekommendalion i konsumeniens favör (i slället för att avvisa hans anmälan eller lämna hans lalan utan bifall såsom ej styrkt) beror på atl beslutet just är en icke bindande rekommendalion, som näringsidkaren alltså principiellt skall ha frihei atl förkasta. Jag hänvisar i den delen lill Allan Ekströms reservation, som också pekar på vissa andra risker med nämndens informella handläggning. Samma motivering brukar anföras som skål för atl det egentligen inte finns behov av någol omprövningsförfa­rande och att detta i vart fall bör tillämpas restriktivt. Om då en näringsidkare vägrar atl följa en -alltså principiellt icke bindande - rekommendation, inte på grund av tredska eller bristande respekt för nämnden utan därför alt han är övertygad om alt nämndens beslut är felaktigt, finner jag det vara från etiska synpunkter tveksamt om konsumentverket skall ha möjlighel atl på en omväg ge rekommendationen bindande kraft genom hol om ofördelaktig publicitet.

Hur skall man då veta vilka näringsidkare som tredskas? Detla skulle egentligen fordra en undersökning och bedömning av riktigheten av ARN:s beslut i varje enskill fall av vägran, en naturligtvis omöjlig uppgift för konsumentverkets personal. Vill man över huvud behålla förfarandet atl genom en summarisk svartlistning ge konsumenterna informalion om tredskande företag i slället för att ta upp grava fall till mer ingående behandling i särskilda tidskriftsartiklar, bör man förmodligen ställa upp någon enkel tumregel som kriterium på tredska, såsom atl viss näringsidkare - under samma eller olika firmanamn - etl visst anlal gånger under ell vissi anlal år har vägrai konsumenter rättelse.

3.10 Länsstyrelsen i Värmlands län:

Utredningen tar också upp frågan om publicering av namnen på de förelag som inte rättar sig efter nämndens beslul.

Enligt länsstyrelsens uppfattning är det angeläget atl allmänheten blir informerad som hittills om vilka förelag som inte rättar sig efter nämndens rekommendationer. Detta bör alltså ske även i framtiden oavsett ärendet framdeles kommer alt föras inför domslol. Skulle domslolens avgörande bli mindre förmånligt för konsumenien än ARN:s rekommendalion eller föriiks parterna, skall detta givelvis publiceras snarasl.

Prop.  1979/80:114

94

3.11 Rättegångsulredningen:

Utredningen ansluter sig också lill reklamalionsutredningens uppfattning au konsumentverkets s. k. svana lista i fortsättningen inle bör uppta namnet på sådana näringsidkare som viicki talan vid domstol.

3.12   Luleå kommun:

Konsumeninämnden kan ej finna anledning till att göra reklamations­nämndens rekommendationer verkslällbara, dels pga au reklamaiionerna efterlevs i myckel stor utsträckning av näringsidkarna, dels pga au om en rekommendation ej efterlevs är det relativt enkelt för konsumenten att få ärendel prövat vid förenklad rättegång. Sannolikheten au domstolen dömer enligt reklamalionsnämndens utlåtande är stor.

3.13     TCO:

ARN bör ulfårda rekommendalioner i motsats till de civila domstolarnas verkställbara beslut. TCO finnerdet vara en onödigdubblering au både ARN och domstolarna utfärdar verkslällbara domar. TCO anserdei dock angeläget all bälire informalion ges lill konsumemerna om vilka företag som inte följer ARN:s rekommendationer.

Utredningen behandlar frågan om publicering av namnen på företag som inte följer reklamationsnämndens ulslag och anser att publicering skall kunna ske som nu i former som konsumentverket bestämmer. TCO anser au namnen på företag som inle följer reklamationsnämndens utslag skall publiceras oavsell om ovilja att följa nämndens beslut beror på tredska eller på atl förelagen anseratt nämnden avgjort ärendet på ett felaktigt sätl och därför vill pröva saken inför domstol. TCO anser att konsumenterna har rätt au la reda på vilka företag som följer det enda kostnadsfria reklamationsförfaran­del. TCO delar således den uppfattning som förs fram av ledamoten Lundvall i reservation.

3.14 SACO/SR:

En konsekvens av det informella förfarandet i ARN är alt ARN:s rekommendalioner inte blir exegibla (dvs. de kan inte verkställas tvångsvis med hjälp av exekutiv myndighel). Skulle exegibiliiet införas måste förfa­randel stramas upp och i stort setl bli en onödig dubblering av förfarandet enligt småmålslagen.

I detla sammanhang tar ulredningen också upp frågan om publicering av namnen på de näringsidkare som inte följer reklamalionsnämndens beslul. Ulredningen anser atl sådan publicering liksom nu bör kunna ske i konsumentverkets regi och i de former som konsumentverket bestämmer.

Prop.  1979/80:114

95

Här bör främst nämnas konsumenternas behov av informalion, atl publice­ringen ofta drabbar förelag som systematiskt nonchalerar ,'\RN;S rekonmien-dalionersami atl en s, k, svart lista ligger i det seriösa näringslivets intresse. Emellerlid strider en publicering mol grundtanken, att ARN:s rekommen­dalioner inle skall vara verkställbara, och mol atl förfarandet vid nämndenär tämligen informellt. Del kan även vara så au en näringsidkare har goda skäl att ej följa ARN:s rekommendalion, t. ex. därför all denna sannolikt inte stämmer med gällande räll (obs. vad utredningen anfört om alt skälighets-hänsyn torde ha större spelrum inför ARN än vid domslol),samtidigt som en fastsiällelseialan av näringsidkaren inför allmän domstol kan vara onödig sedd både från näringsidkarens och konsumeniens synpunki. I den ""svarta listan"" blandas också stort med smått. SACO/SR förordar dårför an mer nyanserade lösningar undersöks. En möjlighet vore atl publicering sker först sedan en näringsidkare flera gånger underlåtit alt följa ARN:s rekommen­dationer.

3.15     Sveriges advokatsamfund:

Den höga efterlevnaden av ARN;s rekommendationer är otvivelaktigt både ett uttryck och en förulsätining för den utomräiisliga ivisilösningens framgång. Att förfarandel bygger på respekt för nämndens rekommendatio­ner får emellerlid inte innebära att dessa skulle ha karaklär av avgöranden utan appell. Samfundet kan dårför inte dela uppfattningen att del i och för sig skulle kunna anses stridande mot god affärssed alt etl förelag inte följer nämndens rekommendalion. En sådan uppfattning synes inte heller ligga i linje med marknadsdomstolens avgörande 13/1978 angående informations­plikt beiräffande underlåtenhet au följa nämndens rekommendalioner. Ulredningens förslag all s. k. svarilisining inte skall ske före domstols avgörande, när näringsidkaren visar alt han har anhängiggjort tvisten vid domslol, framslår därför som välmotiverat. Enligt samfundets mening bör emellertid detsamma gälla när del är konsumenien som väckt talan vid domstol, sedan näringsidkaren hävdat atl nämndens avgörande är felak­tigt.

3.16     Sveriges indiislriförbund och Sveriges grossislförbund:

An förelag ej följer nämndens rekommendalioner kan ha två grunder;

1.

Nämndens rekommendalioner ifrågasätts på sakliga grunder.

2.

Nämndens rekommendalioner respekteras ej, då förelagel ej omfallar dei värdesyslem nämnden är en produkt av.

Det första fallet kan leda till att ärendet anhängiggörs i allmän domstol, i vilkel fall någon publicering av företagsnamnet inte skall ske.

Prop.  1979/80:114

96

1 det andra fallel molsäller vi oss däremot inte publicering av företageis namn. Dock skall företaget genom upprepade anmaningaroch varningar från myndighetens sida göras helt klar över siluationen och risken för publicering. Över huvud taget måste publicering av dena slag ske efter en mycket strikt handläggning från myndighelernas sida.

3.17 Sveriges köpmannaförbund:

1 och för sig kan del vara ell konsumentintresse atl del sker information om de näringsidkare som inte följer ARN:s utslag. Erfarenhetsmässigt är det etl myckel begränsat antal företag som dom i nerar "svartlistningen" och ständigt återkommer och i många fall under nya firmanamn. Konsumenterna synes därför inte i önskvärd omfattning ta lärdomar av denna information eller i alla fall inte undvika dessa tredskande näringsidkare. Här synes del vara mer positivi ur konsumentsynpunkt au Konsumentverkei/KO hjälper konsu­menterna i det enskilda fallel enligt vad förbundet redovisal i föregående avsnill beiräffande KO:s lalerätt.

Under alla omständigheter bör en svartlistning inte fa ske i de fall där näringsidkaren anmält att tvisten skall anhängiggöras vid domstol. Del finns fall då näringsidkaren vunnit i domstol och del måste då anses klarl otillfredsställande alt företag dessförinnan fått schavottera i pressen som tredskande och mindre seriöst.

3.18   SHIO-Familjeföretagen:

Emedan ARN:s beslul har karaklären av enbart rekommendatiuner haren förstärkning av ARN:s sankiionsmöjligheler diskuterats. Utredningen har därvid fastnat föran Konsumentverket liksom tidigare skall kunna publicera namnen på sådana näringsidkare som inte följer ARN:s rekommandationer. För SHIO-Familjeföretagens del anser vi det vara väsentligare och mer positivt ur konsumentsynpunkt atl Konsumentverket hjälper konsumenter­na i det enskilda fallet än all lillse all tredskande näringsidkare ""svartlistas"". En sådan ""svartlistning"" borde under alla omständigheter ej ske i de fall där näringsidkaren anmält alt tvisten skall föras vidare lill domslol. Del finns nåmligen fall där näringsidkare, som ej velal finna sig i ARN:s rekommen­dationer och därför ""svartlistats"" av Konsumentverket, därefter vunnii processen i domslol. Del är stötande mot rättsuppfattningen alt en person/ näringsidkare offentligt schavotieras av en slallig myndighel varpå domstolen sedan ger honom rätt.

3.19   KF:

KF delar utredningens uppfallning atl publicering av namnen på de näringsidkare, som inte följer reklamalionsnämndens beslut åven framdeles

Prop.  1979/80:114

97

bör kunna ske i Konsumentverkets regi uch i de former, som Kunsument­verkel besiämmer. KF, som liksom ulredningens rnajoritei anser atl svartlistning inle bör ske om tvisten anhängiggjorts vid domslol eller näringsidkaren visar alt han vidlagil långt gående förberedelser härför, finner all publiceringen hillills under 1978 skötts på ett föredömligt sätt.

3.20    Svenska företagares riksförbund:

Förbundet har som svartlistning betecknat del förfarandel som i betän­kandet kallas för publicering av namnen på sådana förelag som inte följer nämndens utlåtanden. Vi gör detla därför atl det i verkligheten blir fråga om ett slags skamsiraff Vi anseratt sådan påföljd ej längre skall förekomma. Som ytterligare skäl för delta hänvisar vi till Ekströms reservation, sid. 223-224. Företagaren sätts i en ställning som icke är rätlsligt motiverad eller försvarbar, och som är särskilt stötande i de fall att företagaren sedermera går lill domstol och vinner mot konsumentverket.

3.21    Sveriges trahusfabrikers riksförbund:

Enligt STR:s mening skall nämndens avgörande resultera i en rekommen­dation. Med anledning bl. a. av att avgörandena måste komma att grunda sig på enbart ingivna handlingar och att relevanta fakta därför med hänsyn till ärendenas karaklär kan vara okända för nämnden,avslyrker STR utredning­ens förslag till atl namnen på de förelag, som inte följer nämndens rekommendation, skall publiceras. Om en näringsidkare inte kan förmås att följa nämndens rekommendation annat än genom hol om svartlistning torde detta bero på au nämndens rekommendation grundar sig på ofullständigt maierial eller i övrigt betraktas som felaktig; företag, som notoriskt vägrar att följa nämndens ulslag torde inte heller ta hänsyn till en eventuell svartlist­ning. Vidare har konsumenten alltid möjlighet att via etl domstolsförfarande få företagels namn och beteende offentliggjort.

3.22     M:

M vill emellertid fästa uppmärksamheten på att många konsumenler som råkat i tvist med näringsidkare icke har klarl för sig att elt reklamations­nämndsbeslut ej sällan kan vara etts. k. slag i luften,eftersom konsumenten i de fall då näringsidkaren vägrar följa beslutet endasl har att vända sig lill domslol för förnyad prövningav tvisten. Det förekommerdärför relativt ofta inom M alt man avråder konsumenter från atl hänvända sig till Allmänna Reklamationsnämnden med den motiveringen måsle man räkna med att motparten/näringsidkaren icke kommer atl följa Allmänna Reklamations­nämndens Ulslag. M anser det därför vara på sin plats att ytterligare överväga möjligheterna till au låta reklamationsnämndsbeslut bli verkställbara - utan

7 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 114

Prop.  1979/80:114

98

att därigenom kumplicera handläggningen av ärendena inom nämnden. Möjligen kan man tänka sig cll specielll förfarande i sådana ärenden där man kan förvänla sig att näringsidkaren icke kommer all följa nämndens beslul.

3.23    KAK:

KAK delar utredningsm-ajoritetens uppfattning au de näringsidkare som underlåter an rätta sig efter ARN:s rekommendationer skall fä sina namn publicerade i anslulning till konsumentverkets undersökningar av efterlev­naden av nämndens beslut. Del är emellertid av vikt alt denna publicering sker så snarl del konstaterats atl näringsidkaren icke följl nämndens rekommendalion. Publicering bör givetvis upphöra så snarl näringsidkarens verksamhel ändral karaktär eller denne ändral sin policy i ur konsument­synpunkt fördelaktig riktning. Nämndmajoriteien finner principiella invänd­ningar moi atl, innan domstolsavgörande föreligger, publicera namnen på de näringsidkare som ej följer ARN:s rekommendalioner i de fall då näringsid­karen aniingen anhängiggjort tvisten vid domstol eller vidtagit förberedelse härför. KAK kan icke finna au ett evenluelll ""överklagande"" av ARN;s beslul ger anledning atl avslå från en publicering, vilken endast ger besked om all nämndens anvisningar ej åtföljis. Det torde vara av stor belydelse ur konsumentsynpunkt all allmänheten snabbi får uppgift om de företag som av ett eller annal skäl vägrat följa ARN :s anvisningar. Det vore dock önskvärt att i förekommande fall lill meddelandet om företagets namn tillfoga au vederbörande anhängiggjori ärendet vid domstol.

3.24    MHF:

Rörande offentliggörandet av namnen på näringsidkare som underlåter au åtlyda ARN:s rekommendatinn delar MHF utredningsmajnriieiens mening all denna urdning bör beslå. Man kan inle burise från alt denna praxis sannolikl bidrager till att även mindre nogräknade näringsidkare med större allvar prövar en kunds klagomål.

3.25    Svenska resebyråjöreningen:

I vår bran.sch är anlalet fall då näringsidkare icke följt nämndens rekommendation ytlerst sällsynta och denna publicering har således inte haft någon praktisk betydelse.

Det är dock vår uppfattning alt i sådana fall där nämnden icke varit enig, eller där rättslig prövning begärts av svarandeparten publicering icke må ske.

Prop.  1979/80:114

99

3.26     Svenska försäkringsbolags riksförbund:

Utredningen har synpunkier på viktiga modifieringar i nuvarande system med publicering av näringsidkare på en "svart lista"" om han inte följer nämndens rekommendalion. Ulredningen konstaterar alt bristande efterlev­nad inie behöver bero på tredska ulan på att näringsidkaren anser att reklamationsnämnden har avgjort frågan på elt felaktigt säll. 1 sådana fall kan enligt ulredningen vissa principiella invändningar riklas mol systemet.

Riksförbundel vill för sin del hell instämma i utredningens slulsals att näringsidkare som anser sig ha skälig anledning alt la saken ytterligare prövad bör kunna undgå den negativa publicitet som en svartlistning innebär. Försäkringsbolagen har som berördes ovan krav på enhelliga och rättvisa normer för sina utbetalningar. Om en rekommendalion från ARN i elt försäkringsärende inte fyller detta krav måste försäkringsbolaget, utan risker för negativ publicitet, ha möjlighel au initiera en domstolsprövning av den fråga som ARN bedömt. Den negativa effekten av svartlistningen kan annars vara så slark att bolaget hellre avstår från en i och för sig angelägen domstolsprövning. Denna viktiga synpunki förbises ofta hell, såsom t. ex. i ledamolen Lundvalls reservation (s. 224). Där anses att "konsumenterna rnåsie ha rält att 1 information om alla företag som vägrar alt följa nämndbeslutet, och därmed bryler mol vad som är god sed på marknaden". Hur det kan anses vara ett brott mot god sed på marknaden att försöka åsladkomma största möjliga rällvisa för konsumenterna genom en domstolsprövning är svårt att förstå.

Det är mol denna bakgrund nödvändigt au modifiera systemet med svartlistning. Ett försäkringsbolag bör aldrig riskera atl hamna på svarta listan om bolagel har hänvisat lill process. Del kan framhållas atl försäkringsbola­gen genom rättsskyddsförsäkringen har underlättat för försäkringstagare/ skadelidande alt få en rättslig prövning lill stånd.

Efiersom proceduren med svartlistningen kan anses vara så känslig från rättssäkerhetssynpunkt vill riksförbundel allvarligt ifrågasätta om inte den bör ske i annan ordning än den administrativa inom konsumentverkets ram. En lämplig lösning kan vara att elt ordförandekollegium hos ARN tar hand om prövningen av frågan um och när en näringsidkare skall föras upp på svarta listan.

3.27     Folksam:

Enligt vad som upplysts under hand följer Konsumentverket numera de riktlinjer härför som utredningen förordar och som Folksam för sin del inte har något att invända emot.

3.28 Husmodersförbundet Hem och Samhälle:

Då reklamationsnämndens beslul är offentliga finns ju publiceringsrätten kvar. Publiceringen tjänar ofta två ändamål, dels som påtryckningsmedel på

Prop.  1979/80:114

100

mindre seriösa näringsidkare, dels som varning till konsumenter att inle anlita de namngivna firmorna. Publicering kan då gälla alla företag som vägrar alt följa nämndens beslul oavsett vad skälel därtill är då de därmed bryter mot vad som utvecklats lill god marknadssed.

3.29    Stockholms trädgärdssiadsföreningars samarbetsnämnd:

1 syfie alt öka respekten för ARN:s rekommendationer har den lidigare försöksverksamheien brukat publicera namnen på de näringsidkare som -trols varning - underlåtit att följa nämndens rekommendation. Enligt ulredningens förslag skall denna ordning bibehållas. STS finner skäl tala för atl ell sådant förfarande även i fortsättningen lillämpas av ARN,även om det kan tänkas leda lill att vissa - i realiteten icke seriösa - näringsidkare på sådana villkor vägrar atl lämna sin medverkan till en ivisllösningprocedur inför ARN. När del gäller sådana näringsidkare, torde i slället domstols- eller skiljedomstolsförfarande regelmässigt vara den lämpligaste formen för tvistens lösande.

I övrigt bör i enlighel med den försöksvis redan etablerade ordningen även i fortsättningen ARN ge publicitet åt domstolsavgöranden i sådana fall där "tredskande" svartlistad näringsidkare gått lill domstol nch dår fått bifall till sin lalan helt eller delvis.

3.30    Konsumentvägledarnas förening:

Vi ansluter oss lill den av ledamoten Lundvall gjorda reservalionen, atl nämnden skall ha rätt att publicera namn på näringsidkare som underlåtit alt följa nämndens beslut, även om dessa inte behandlats i domstol.

4. Allmänna reklamationsnämndens verksamhetsområde 4.1 Fast egendom

4.1.1 Göta hovrätt:

Tvistemål som avser fast egendom är vanliga vid domstolarna. Målen kan röra köp av fast egendom, fel i fastighet, entreprenadavtal elc. Dessa mål är ofta omfattande och komplicerade och behovet av upptagande av muntlig bevisning är stort. Ofta vill parterna höra sakkunniga som vittnen. Inte sällan behöver också domstolen hålla syn på fastigheten. Mot denna bakgrund finner hovrätten att tvister som rör fast egendom lämpar sig mindre väl för ett sådant förenklat och enbart skrifiligl förfarande som en prövning i ARN innebär. Försöksverksamheien med reklamationsnämndsförfarande rörande fast egendom och de undersökningar som utredningen företagit lyder emellertid på att del finns behov av att sådana tvister kan prövas i ARN.

Prop.  1979/80:114

101

Hovrätten vill därior inte motsätta sig alt ARN:s verksamhelsområde utvidgas lill an omfalla också fast egendom. Vid sådana tvister är del dock siirskill viktigt atl ARN på elt tidigt stadium prövar om tvisten lämpar sig för handläggning i ARN och atl nämnden -om så inte är fallet-avvisar ärendel saml hänvisar konsumenien lill domslol. Hovrällen vill vidare framhålla alt del förhållandet atl tvist om fast egendom prövats i ARN ej bör föranleda atl tvisten i domslol skall handläggas enligt småmålslagen. Ell undanlag för låsiighetstvisler bör därför göras i 2 i; lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden. Vidare bör uppenbarligen regler meddelas föran hindra atl fastigheisköpare genom att anhängiggöra ärende i ARN gör rättsförluster på grund av preklusionsregeln i 4 kap. 12 S jordabalken.

4.1.2 Hovrällen över Skåne och Blekinge:

Hovrätten delar uppfattningen att det är angelägel atl småhusköpare lar tillgång lill ell enkell och billigt förfarande för atl fä tvister i samband med fastighelsförvärv prövade och instämmer i atl ARN skall la pröva fastighets­frågor. Hovrätten anser emellerlid all det inte är lämpligt atl en permanent verksamhet för detta ändamål inrätlas för närvarande.

Som framgår av prop. 1977/78:93 s, 198 ff pågår elt omfattande arbete för all förstärka konsumentskyddet på småhusområdet. Om detla arbele ger önskat resultat kan behovel av ett organ för atl lösa reklamationsfrågor minska betydligt. Det går inte heller atl göra en säker bedömning av utvecklingen av småhusbyggandel. Man måste räkna med atl den högkon­junktur som nu utmärker produktionen av småhus kan komma att avklinga. ARN:s fastighetsavdelning skulle dessutom bli förhållandevis kostnadskrä­vande. Vidare finns redan nu enligt 9 § 2 st 2 p rättshjälpslagen möjligheter-som kan uiökas-till utomprocessuell ulredning och konfiiktlösning närdet gäller småhustvister. Rätishjälpsutredningen (SOU 1977:49, s. 164 och 168) har behandlat dessa frågor. Större erfarenhei - uiöver den som vunnits genom konsumentverkets hittillsvarande försöksverksamhet -synes slutli­gen behövlig innan verksamheten görs permanent. Detta gäller särskilt frågor som rör besiktningar av fastigheter. Det är angeläget att man försöker göra systemet så billigt som möjligt.

Med hänsyn till de anförda omständigheterna menar hovrätten att ARN:s prövningav fasiigheisfrågorbörskegenom en försöksverksamhet,som dock, med hänsyn till de utbredda missförhållanden som nu synes råda, bör omfatta hela landet eller åtminslone alla områden där ett omfattande småhusbyggande förekommer.

För försöksverksamheien bör, med hänsyn lill vad som föreskrivs om preskription av hävningsanspråk m. m. i jordabalken gälla, alt nämnden inte lar upp ärenden, där konsumenten yrkar att fastighetsköpet skall hävas (se 4 kap. 11-19 SS, 19 kap. 20 S, 20 kap. 7 S 3 p, 22 kap. 4 S 2 p. och 23 kap. 3 S2 p. jordabalken). En särskild regel om skyldighet att avvisa anmälan måste

Prop.   1979/80:114

102

således gälla för hävningsfallen. Om konsumenien inle tagil ställning för hävning men del finns anledning överväga om han borde göra det, bör det åligga ARN atl omgående underrätta konsumenten om tidsfristen för väckande av hävningstalan vid domstol och verkningarna av uu sådan lalan väckes.

4.1.3   Stockholms tingsräll:

Försöksverksamheten med faslighetsreklamaiionersynes visa att del finns elt visst behov av etl för berörda parler enkell och billigt förfarande för att pröva fastighetslvister på konsumentområdel. Detta talar för alt reklama­tionsnämnden såsom föreslås bör kunna handliigga även sådana ärenden. De skäl som anföris i ledamoten Ekströms reservalion förtjiinar emellerlid å andra sidan många stycken beaktande. Mot den föreslagna utvidgningen av nämndens verksamhel talar också, i viss mån att enligt utvärderingen av försöksverksamheien nämndens beslut i fastighetsärenden följls i mindre utsträckning än nämndens beslut i andra ärenden, varvid efterlevnadsgraden sjönk ju högre den rekommenderade åtgärdskostnaden var. Tingsrätten ställer sig liksom[REDACTED_EFTERNAMN] tveksam lill om förslagel i denna del bör genomföras nu, särskilt i betraktande av de betydande kostnader som den nya verksamheten kan förvänlas föra med sig.

4.1.4   Södra Roslags tingsräll:

Tingsrätten delar reklamalionsutredningens uppfaitningatt det är lämpligl alt öppna reklamalionsnämndsförfarandet för ivisierom fast egendom men vill anföra vissa synpunkter till förtydligande av utredningens i denna del delvis oklara förslag.

Enligt utredningen skall ARN även i framtiden endast pröva ivisler mellan konsument och näringsidkare. Med konsument förslås därvid enskild medborgare som i egenskap av privatperson har förvärvat reklamationsob-jekiei för slullig konsumlion. Objektet skall vara avsett huvudsakligen för eget bruk. Ulvecklingen på bostadsmarknaden präglas av ökande tendens mol att vilja bo i egen bostad,stigande krav på bostadsstandard, exploatering i "stordrift" av villa- och radhusområden samt en omfattande fritidsbebyggel­se. Mol bakgrund härav och då köpet av det egna huset allmänt och enskilt sen är en mycket belydelsefull satsning är del naturligt att just på detta område åstadkomma möjligheter att genom reklamationsnämndsförfarande lösa uppkommande tvister enkell och billigt. Men stora fastighetslvister av rättslig karaktär, med bevisfrågor och avseende höga belopp, bör fortfarande i första hand komma under domstols prövning. ARN bör icke upplaga tvister av sådan karaklär. Dock bör, såsom även utredningen uttalat, någon värdegräns lämpligen inte uppställas.

De allmänna förutsättningarna för ARN:s prövning synes i fråga om

Prop.  1979/80:114

103

ämnesområdet fast egendom innebära att del bland faslighelsägarna främsl blir innehavare av småhusfastighet, som kan anses vara konsument i förhållande till näringsidkare - exploalör, byggföretag, byggmästare - av vilken han köpt fastigheten.

Däremot kommer med denna avgränsning att ulanför reklamalions­nämndsförfarandet falla "vanliga"" fastighetsköp, dvs mellan en ägare­brukare och en ny ägare-brukare av fastigheten. Det är också här som domstolsprövningen är av större betydelse än i ledet producent - första ägare-brukare. Med småhusfastighet bör avses en- och tvåfamiljsfastighet. Detla bör komma lill klarl ultryck då organisationen genomförs.

Ägare av småhusfastighet kan givetvis fä ställning som konsument även i förhållande lill näringsidkare som t. ex. enligt entreprenadavtal uppför hus på fasligheten. Del är vanligt atl säljaren överlåter en obebyggd småhusfastighet samtidigt som han i avtal med köparen åtar sig all på fastigheten uppföra ell småhus. Ägare av småhusfastighet blir vidare konsument i förhållande lill näringsidkare som utför underhålls- eller reparationsarbeten på fastigheten. Del bör emellertid observeras atl även sådana arbeten på flerfamiljshus kan komma under nämndens bedömning. Bostadsräilshavare svarar nämligen normalt själva för underhåll och reparationer i den lägenhet som avses med bostadsrätten. Del förekommer också att hyresgäster låter utföra sådana arbelen, för vilkel stöd även finns i hyreslagstiftningen, åven om det i hyresförhållanden vanligen är hyresvärden som svarar för dessa. Det är värdefullt alt åven nämnda konsumentgrupper far tillgång till de möjligheter till ivistlösning som reklamalionsnämndsförfarandet ger. Vid genomföran­det bör förtydligande ske i enlighet härmed.

Då reklamalionsnämndsförfarandet sålunda föreslås omfalla även fast egendom bör emellertid ARN:s behörighet inskränkas till all gälla nedsält­ning av köpeskilling vid fastighetsköp respektive prisreduklion vid entrepre­nad eller underhålls- och reparationsarbeten. Hävning av köp eller avtal och skadestånd i dessa förhållanden bör nämligen inte lämpligen prövas av ARN. Vad hävning angår är denna ofta en synneriigen ingripande ålgärd, dessulom rättsligt svårbedömd, med vittgående konsekvenser för säljare och köpare. Avtalsiolkning och muntlig bevisning är oftast nödvändig, och del bör då vara domstols sak att lösa tvisten, medan reklamalionsnämndsförfarandet bör reserveras för de mera skäligheismässiga spörsmålen. Del kan här även anmärkas atl den vid tvist om fastighetsköp ofta åberopade grunden svikligt förfarande är etl typiskt prövningsområde för domslol. Vad skadestånd angår -där nyssnämnda anmärkning beiräffande svikligt förfarande vid fastighets­köp även gäller (4 kap. 19 S jordabalken) - uppkommer i tvisterna ofta en mängd frågor av olika natur - exempelvis kausalitet, medvållande, försäk­ringsfrågor - vilka knappast lämpar sig för reklamalionsnämndsförfarandet utan hellre bör prövas av domslol. För ARN lämpliga frågor är däremoi sådana, med vilka domslol ofta besväras i onödan, men vid vars prövning branschorganisationernas medverkan är särskilt värdefull, såsom material-

Prop. 1979/80:114

104

och arbelslekniska frågor, dålig arbetsledning med åtföljande kostnadshöj­ning eller rena debiieringsfrågor.

4.1.5   Örebro tingsrätt:

De erfarenheter som föreligger från konsumentverkets försöksverksamhet med en fastighetsreklamationsnämnd i Uppsala och Gävleborgs län synes vara positiva och lyder på alt det finns behov i vart fall försmåhusköpareait fa

möjlighet till prövning av rastighetstvisier i ell nämndförfarande   

Eftersom den föreslagna utvidgningen kan antagas medföra minsl en fördubbling av allmänna reklamationsnämndens verksamhet och således blir mycket resurskrävande böräven övervägas vilka möjligheter som kan finnas att inom domstolsväsendets ram förbättra konsumenternas möjligheter till en snabb och enkel prövning av fastighetstvister. Sålunda har utredningen Ulan närmare molivering avvisat tanken på att knyta regionala nämndkan­slier till domstolarna. Det kan också ifrågasättas om inte de medel, som kommer au åtgå för att finansiera den föreslagna utvidgningen av allmänna reklamationsnämndens verksamhet, med fördel kunde satsas på förebyggan­de åtgärder vid småhusbyggande.

Om den föreslagna utvidgningen likväl genomföres kommer i enlighet med 2 S försia stycket 1 Lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen) också sådana fastighetslvister, där värdet överstiger elt halvt basbelopp, alt falla under lagens tillämpning, under förutsättning atl nämnden avgett utlåtande däröver. Enligt tingsrättens mening torde det -med hänsyn främst till de slora värden som kan slå på spel i en sådan tvist och lill de komplicerade tekniska frågor som del ufta kan röra sig nm - inte vara lämpligt att sådana tvister prövas i ett förenklat förfarande enligt småmål­slagens mönster. Med hänsyn härtill och till de rättegångskostnadsregler som gällerenligt småmålslagen ifrågasätter tingsrätten, om inte sådana tvister bör undantas från denna lags tillämpningsområde för den händelse utredningens förslag om utvidgning av reklamalionsnämnden genomföres. I vart fall bör lingsrätt ges möjlighet att i det särskilda fallel förordna atl ell tvistemål skall handläggas i ordinär rättegångsordning i stället för såsom småmål trots alt ärendel tidigare behandlats i allmänna reklamalionsnämnden.

4.1.6   Göleborgs tingsrätt:

Med hänsyn lill det intresse som finns hos konsumenterna av en enkel lösningav tvisterom fast egendom ärdet fördelaktigt atl reklamationsnämn­dens verksamhet utvidgas till att avse sådana frågor. Betydelsen av förslagel förringas dock av att utvidgningen endast avser fall då en näringsidkare är motpart till konsumenien. Del vore emellertid värdefullt för domstolarna, om dessa gavs möjlighel att inhämta yttrande från reklamationsnämnden i fastighetstvister mellan enskilda, även om nämnden inte har rätt att pröva sådana tvister.

Prop.  1979/80:114

105

4.1.7 Sundsvalls tingsräll:

Beiräffande förslagel atl ARN skall pröva iiven iirenden rörande fast egendom förmenar tingsrätten att om statsmakterna iir beredda all acceptera de ekonomiska konsekvenserna av en sådan reform lingsrätlen icke vill göra någon erinran mot förslaget i och för sig. Tingsrätten vill dock tillägga, att tingsrätten förutsälter att om ett ärende tenderar atl bli av vidlyftig karaktär ARN kommer att begagna sig av möjlighelen att avvisa ärendet ifråga.

4.1.8 Domstolsverket:

Tjänstemän vid slalliga myndigheler är skyldiga att lillhandagå allmänhe­ten med upplysningar i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Denna upplysningsverksamhet är avgiftsfri och inskränker sig i vart fall inom domstolsväsendet till alt i allmänna ordalag upplysa om exempelvis inne­hållet i en författning. Däremoi ingår inte i denna verksamhel all lämna upplysningar eller råd om hur en konkret tvist enligt tjänstemannens mening bör lösas. För atl fä svar på frågor hur man skall handla i ett konkret fall lillhandahåller samhället möjligheten att erhålla rådgivning enligt rättshjälpslagen eller allmän rättshjälp. 1 dessa fall har den rälissökande att erlägga viss avgift. En grundläggande princip i rällshjälpslagen är atl den rälissökande skall bidra efter förmåga till kostnaderna för rättshjälpen. Om ulredningens förslag genomförs innebär det att konsumenterna i första hand alltid kommer atl vända sig lill allmänna reklamalionsnämnden där ju förfarandel är avgiftsfritt. Därigenom kommer kvalificerad ivistlösning av till övervägande del juridisk nalur atl slyras från domstolarna lill allmänna reklamationsnämnden. Som domstolsverket inledningsvis framhållil ärdetta inte önskvärt.

Mot bakgrunden av vad som nu anföris bör också utredningens förslag om alt uividga nämndens verksamhetsområde till att även avse fast egendom bedömas.

Fastighelsreklamationer är i allmänhet mer komplicerade än reklamatio­ner som rör lös egendom. Dessulom är i fiertalet fall muntliga uppgifter från parlerna av belydelse. Inte så sällan behövs syn på fastigheten. Detta gör att domstol i allmänhet måste anses lämpligare alt handlägga sådana frågor än allmänna reklamalionsnämnden. I en del fall kommer del dock all vara fråga om s. k. "rena" reklamalioner. Dessa kommer emellertid inte all vara så mänga eller av sådan art att de inte på ett tillfredsställande sätt kan handläggas inom den nuvarande domsiolsorganisationen. Enligt domstolsverkets mening finns del dårför inte fog för att utvidga allmänna reklamalionsnämn­dens verksamhelsområde till att avse även fast egendom.

Sammanfattningsvis anser alltså domstolsverket atl allmänna reklama­tionsnämndens verksamhelsområde endast bör omfalta tvister som rör varor eller ijänsler och där nämndens prövning till övervägande del avser varans eller tjänstens tekniska beskaffenhet.

Prop.   1979/80:114

106

Utredningens förslagom att uividga nämndens verksamhelsområde lill all även avse fast egendom skulle medföra betydande kostnader. Dessa kan på ett mera ändamålsenligl siitt användas i arbelel med alt förebygga tvister av ifrågavarande slag och till alt ytterligare göra del enklare för konsumenterna atl anlita de allmänna domstolarna. Om ulredningens förslag genomförs innebär del också an småmålslagen blir tilliimplig vid fastighelsreklamaiion oavsell tvistens beskaffenhet eller fasligheiens värde. Delta förhållande kan leda till konsekvenser som inte vurii avsedda vid småmålslagens till­komst,

Rällspraxis på fasiigheisrätiens område har under de år nya jordabalken varil i krafl inle hunnit stabiliseras. Del ur uv stor vikt au pruxis på området ulvecklas vid de allmänna domstolarna. Avgörs cn slor del av ifrågavarande tvister i ställt i reklamationsniimnden finns det en påtaglig risk för alt reklamationsnämnden i siiillei för de allmänna domstolarna kommer alt leda råtisuivecklingen.

4.1.9    KK:

Kommerskollegium har inte några principiella invändningar mol all ARN:s verksamhel utvidgas att omfalla iiven fastighelsreklamationer. 1 likhei med ulredningen finner kollegiet atl åtskilliga överväganden dock kvarstår alt göra, innan del är möjligt atl ta slutlig ställning i frågan. Del gäller såväl en beräkning av verksamhelens omfattning och uppskattning av resursbehovet, som tekniska problem med besiklningsverksamheten och inle minsl en grundlig genomgång av befintliga juridiska hinder. Kollegiel delar i delta hänseende de invändningar som anföris av reservanten Eksiröm, all en enskild konsument skulle kunna komma all tillfogas rättsförlust om fasiigheistvisi överliimnas lill ARN ulan all föregående iindring av gällande lag sker.

4.1.10  Marknadsdomstolen:

Till skillnad mot vad som f n. gäller skall ARN enligt utredningens förslag även kunna pröva tvister rörande förviirv av fast egendom samt tvister som gäller tjänster på fast egendom, l.ex. underhålls- och reparationsarbeten. Utvidgningen av ARN:s kompeiensområde kommer till utiryck genom att ARN föreslås pröva tvist rörande "vara, ijänst eller annan nyttighet". 1 överensstämmelse med terminologin i marknadsföringslagen (1975:1418) och lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor innefattar begreppet nytiighet förutom varor och tjänster också nyttigheier som hänför sig lill fast egendom och hus på annans mark. 1 den fortsatta framställningen kommer domstolen uiiryckligen an behandla endasl nu ifrågavarande ulökning av kompetensområdet såvitt avser fast egendom (lomträtt). Vad som anförs beträffande ärenden angående fast egendom (lomträii) åger

Prop.  1979/80:114

1117

emellertid viiseniligen sin gillighel även på ärenden rörande ""hus på annans grund"".

Ulredningens överväganden angående vidgningen av ARN:s kompetens­område lill alt omfalta jiimväl ärenden rörande fäst egendom hänför sig till liera olika spörsmål. Någon särskild bedömning av huruvida tvister angående fast egendom i och för sig är lämpliga au prövas i etl reklamationsnämnds­förfarande har utredningens majorilel emellerlid inte redovisat. Mol bakgrund härav anser domstolen det angeläget all peka på omständigheter som sätter sin särpriigel på dylika tvister.

Flerlalel av fastigheisivisterna kommer förmodligen atl härröra från äganderätlsöverlåtelser. Tvister som uppkommer i samband med överiålelser lorde ofta hiinföra sig till ett förhållandevis komplicerat saksammanhang. Vidare skall beaklas att sådana fastighetslvister ofta rör belydande belopp. 1 anslulning härtill får domstolen uttrycka visst ivivel huruvida den av utredningen redovisade genomsnittliga kostnaden för åtgärdande av de reklamerade felen vid försöksverksamheien med fastighelsreklamationer verkligen är representativ. För marknadsdomstolen ter sig den angivna genomsnittskostnaden alltför låg. - Det komplicerade saksammanhanget kräver bl. a. såsom utredningen noterat, alt besiktning företas i slörre utsträckning i faslighetsärenden än i övriga ärenden. Det torde också finnas ett större behov av muntlig bevisning i fastighetsärenden än i övriga ärenden. Redan nu angivna förhållanden talar mot etl lillämpande av reklamalions­nämndsförfarandet på fastighetslvister efiersom detta förfarande är helt skrifiligl. Härvid har domstolen i åtanke inle endast att parlerna saknar möjlighet atl förebringa muntlig bevisning utan också att själva saken inte fär samma allsidiga belysning som vid elt munlligl förfarande. Vid etl sådanl finns ju t. ex. möjlighel atl genom frågor la oiydligheier förklarade, vilket inte minsl kan ha sin betydelse beiräffande besikiningsutlåtanden.

Förutom ett komplicerat saksammanhang kännetecknas faslighetsären­den av en komplicerad lagstiftning. Den fundamentala rättsliga regleringen på hithörande område återfinns i jordabalken (JB). Att detla lagverks tillämpning och uttolkning i stor ulslräckning skulle has om hand av en reklamationsnämnd finner marknadsdomstolen i hög grad olämpligt. Tillämpningen av JB torde nämligen beträffande nu aktuella tvister ofta inrymma juridiska problem av hög svårighetsgrad. Hanleringen av dylika problem kan knappasl främjas av etl förfarande, vars fördelarbestår i att det är snabbt,enkell och billigt och i första hand lämpat för rena reklamationsfrågor. Såsom utredningen konstaterat lorde del också förhålla sig så, att skälighets­bedömningar iroligen spelaren slörre roll när nämnden prövar rättsliga frågor än vad som är vanligt vid dumslul (se även ullalanden av ARN:s nuvarande urdförande i kunsumeniverkets tidskrift Knnsumenträit &font-family:Verdana'>

Prop.   1979/80:114

108

mening särskilt starka krav på en stubil och förutsebar rättstillämpning. Delta hänger bl. a. samman med att läst egendom i regel represenlerar elt belydande värde samt på grund härav har slor betydelse såsom kreditsuker-het.

Utmärkande lör förhållanden avseende fast egendom är vidare en omfattande officiell registrering med bl. a. bestämmelser i JB angående inskrivningsväsendel. Sålunda skall t. ex. enligt 19 kap. 20 S första stycket försia punkten JB:s anmälan genast göras lill akluell inskrivningsmyndighet när talan väcks om hävning eller åiergång av förvärv av fast egendom eller lomträtt för anteckning i fastighetsboken eller tomträitsboken. På sätt ledamolen[REDACTED_EFTERNAMN] reservationsvis anfört blir inte de synpunkter tillgodo­sedda som bär upp bestämmelsen om omedelbar anteckning i fasiigheisbo-ken för de fall då fasiigheistvister med bl. a. krav på återgång av köpel handläggs vid ARN. Härigenom kan t. ex. en presumtiv köpare genom att ta del av en gravationsbevis inte i samma mån som om tvisten anhängiggjorts vid allmän domslol la reda på om eventuella rättsliga tvister berör fastigheten i fråga. Även nu berörd omstiindighei talar följaktligen mol all vidga ARN:s kompeiensområde lill jämväl fast egendom.

Med hänsyn lill vad som ovan anföris beträffande låstighetstvisternas karaklär får marknadsdomstolen bestämt avstyrka utredningens förslag att ARN framdeles även skall handlägga tvister rörande fast egendom. Utöver nyss åsyftade skäl rörande fasiighetstvisternas karaktär, vilka skäl är av mer principiell natur, bör även beaklas visst närmast pragmatiskt skäl. Enligt Ulredningens förslag skulle nu diskuterade utvidgning av ARN:s kompetens­område kräva en inle obelydlig ökning av nämndens organisation. Den föreslagna fastighelsavdelningen skulle bli ARN:s största. Härvidlag vill domstolen endast peka på risken för att ARN;s dimension föranleder en så kraftig belastning på kansliapparaten att följden blir en menlig inverkan på ARN:s funktionsduglighet.

Även om marknadsdomstolen alltså av framförallt principiella skäl avvisar ulredningens förslag att låla ARN även pröva fastighetstvister vill domstolen emellertid inte utesluta all del kan vara lämpligt att låta en mycket begränsad typ av fastighetslvister handläggas av ARN. Härvidlag syftar domstolen närmast på sådana ärenden som avser smärre underhålls- och reparations­arbeten på fast egendom. Den erforderliga begränsningen till dylika arbeten av endast smärre omfattning kan lämpligen uppnås genom införandet av en värdegräns för just denna ärendetyp.

4.1.11 Statens pris- och kartellnämnd:

Beiräffande ARN:s kompetensområde föreslår utredningen en väsentlig utvidgning genom au  nämnden skulle bli  reklamalionsorgan iiven  för

ärenden rörande fast egendom       Enligt utredningens mening föreligger

ell stort behov av förbättrade reklamaiionsmöjligheier på dessa områden.

Prop.  1979/80:114

109

Riktigheten av denna uppfallning torde knappasl kunna beslridas. Samti­digt står del dock klart att den föreslagna utvidgningen av ARN:s verksamhet måste medföra en kraftig belastning för nämnden med risker för att det hittillsvarande ämnesområdet - ivisier angående lös egendom - kan bli lillbakairängi. 1 viss mån blirdetta beroende av om ARN kan få de betydande tillskolt av anslagsmedel som behandlingen av fastighetsärendena kommer atl kräva. Etl särskilt besvärligt problem för nämnden i sammanhanget utgör rekryleringen av besiktningsmän i olika delar av landet. En förulsältning för all del föreslagna reklamationssysiemei skall kunna fungera är ju au en kår av lämpliga besiktningsmän går atl upprätta.

SPK vill för sin del inte avstyrka ulredningens förslag beiräffande ARN:s befallning med fastighetslvister, men vill framhålla all en förutsäuning för dess genomförande är all de belydande anslagsmedel som erfordras ställes lill föribgande.

4.1.12  Konsumentverket:

Reklamationsutredningen föreslåratl nämnden skall kunna pröva frågor som rör fast egendom, dock inte nytljanderått till sådan egendom. Utred­ningens beräkningar visar att kostnaden för denna utvidgning kommer att uppgå lill 3-4 miljoner kronor, vilket innebår att slalsverkels kostnader för nämndverksamheten nära nog fördubblas. Det är naluriigt om man känner iveksamhel lill en så kraftigt ökad salsning på etl enda konsumtionsområde. Mot detta skall emellertid slällas att dessa frågor för de berörda konsumen­terna ofta hur mycket stor ekonomisk betydelse.

Från allmän konsumentsynpunkt framstår del som egendomligt om samhället tillhandahåller en ordning för att lösa tvister om allehanda konsumtionsvaror a v mindre värde men inte tvister som pä ett avgörande sätt kan inverka pä konsumeniens hela ekonomi. Man kan i sammanhanget heller inte bortse från de besparingarsom uppkommer genom att de allmänna domstolarna inte belastas med ivisler rörande fast egendom. Härtill kommer all skiljedomsförfaranden och domsiolsprocesser kan bli mycket kostsamma för parterna.

Med hänvisning till del anförda lillslyrker konsumentverket utredningens förslag vad gäller fasligheler.

4.1.13  Allmänna reklamalionsnämndens ordförande:

Fasi egendom. Från ARN:s sida synes del renl principielll inte finnas anledning till erinran mol förslaget att nämnden i fortsättningen skall kunna pröva tvister rörande köp av och arbeie på fast egendom. Jag vill emellertid betona atl detta i högsta grad är en fråga om resurser och alt det finns anledning räkna med att resursbehovet (personal, besiktningskostnader m. m.) kan komma au väsenlligl överstiga ulredningens preliminära anta-

Prop.  1979/80:114

110

ganden. Om förslagel genomförs ärdet viktigt -eftersom nämndens resurser redan i dagar knappa -all redan från början sådana yueriigare resurser ställs till nämndens förfogande att de igångsäitningsproblem som en ny verksam­hel av delta slag med nödvändighet för med sig inte försiärks på grund av exempelvis brist på personal. Dei är även länkbart att nämndens befallning med fasiigheisreklamaiioner till en början bör begränsas iill arbete på fast egendom och köp av vissa lyper av småhus.

R:s VVS-garaniis reklamationsnämnd behandlar enligt garanti-bestämmelserna reklamationer från konsumenler såsom ägare eller nyttjare av en- eller tvåfamiljshus, fritidshus och bostadslägenheter (beiänkandei s. 62). Det kan möjligen finnas anledning au stiilla upp en liknande ""hjälpregel"" när det gäller att bedöma vem som hos ARN skall vara behörig alt klaga över installations-, reparations- och underhållsarbelen avseende fast egendom.

4.1.14 Slatens inslilul för byggnadsforskning:

Inom konsumtionsområdet i allmänhet synes tvister mellan näringsidkare och konsumeni betraklas som privaiangelägenheter. Den allmänna konsu­mentpolitiken har, bortsett från för den enskilda direkt olämpliga eller skadliga produkter, ingen inriktning på viss standard eller kvalitet. Principen synes vara atl marknaden skall reglera dessa förhållanden och att då brister förekommer dessa skall uppmärksammas och regleras genom att konsumen­ten för sitt missnöje på tal.

Vad gäller bostadskonsun-iiionen har sedan länge siaten bedrivit en medveten politik vad beträffar standard och kvalilel. Kvalitet och standard har behandlals som samhälleliga och ej primärt som privala angelägenheler. Med detla förhållningssätt kan inte heller brisier i dessa avseenden a priori behandlas som privaträllsliga tvisteämnen.

Inslilulet kan inte finna någon anledning au överge denna hävdvunna inställning till bostäders kvalitet och slandard. Inte desio mindre synes det finnas anledning ange några av de förhållanden som tillsammans bildar grund för denna inställning:

-

Byggnader har en livslängd som vida översiiger enskilda hushålls plane­ringshorisont. Delta medför au de enskilda konsumenterna kan brista i uppmärksamhet vad galler sådana slandard- och kvalitetsförhållanden som är av belydelse först på lång sikt.

-

Den långa livslängden gör au bosläder måste vara användbara för hushåll som efterträder de första konsumenterna. Om konsumenterna under en viss period skulle vara okritiska eller ha lågl ställda krav kan dei innebära att vi på sikl fåren undermåligt beslånd av bostäder. Konsunnionsvaror i allmänhet lenderar att lämligen snabbi försvinna ur cirkulationen och i molsvarande mån kan möjligen deras standard och kvalilet betraklas som privaiangelägenheter. Della gäller alltså inle bosläder. Bostadsbeståndet

Prop.  1979/80:114

111

måste ses som en för samhällel gemensam tillgång.

-

Byggnader har miljöskapande egenskaper. Del är därför inie likgiltigt förde boende i omgivningen i vilket skick en fastighet är.

-

Byggnader lillhör den mängd produkler vars kvalilel och standard del kan vara svårl för lekmän att bedöma. Än svårare au bedöma är vilka brister man har rält att ta åtgärdade. 1 de fall anspråken är för högl ställda är ingen olycka skedd, men vad säger atl inle anspråken från allmänna ulgångs­punkler sett är för små''

All betrakta kvalitetsbrisler i bosläder som företrädesvis privaträllsliga tvisteämnen och söka överbrygga dem i enlighel med en sådanl betraktel­sesätt kan medföra en rad negaliva konsekvenser. Som exempel må framhållas:

(i) Småhusköpare är i allmänhel inte medvetna om vilka fel och brister som föreligger och kan heller inte bedöma hur allvarliga de är. Man får därför räkna med att lalan förs mol såväl för få som företrädesvis mindre viktiga fel.

(ii) Vanligen kännetecknas de nyblivna småhusägarnas situation av dålig sakkunskap, korl planeringshorisont och inte så sällan av en pressad likviditet. Detla kan medföra au de biir benägna godla uppgörelser i form av kontantersäiiningar så knappl tilltagna au de inte förslår till adekvala ålgiirder mot felen eller bristerna vilkel kan medföra att kvalitén i en del av bostadsbeståndet blir låg.

Au tvisterna inom småhussektorn vuxit till ett allvarligt problem hiinger naturligtvis samman med denna sektors snabba expansion. Bo­stadsförsörjningen inom denna sektor är från konsumentsynpunkt arrange­rad på ett annorlunda sätl än inom de seklorer där de blivande fastighets­ägarna är professionella förvaltare. Inom dessa senare seklorer har man sökl skydda konsumenten och sökt värna om god kvalitet dels genom eu inflytande i fastighetsförvaltningen från kommuner och kooperationen, dels genom hyreslagens bestämmelser.

Förskjutningen i produktionens inriktning är hänförlig lill en förändrad marknadssituation. Att de instilulionella arrangemangen inle förändrals i lakl med ändringar i produktionsinriktningen har inneburil an standard och kvalitetsmålen till delar ej kunnal realiseras.

Institutet menar atl problemen med de gruppbyggda småhusen är hänförliga lill brister i den bostadspolitiska organisationen och all lösningarna därför förelrädesvis börsökas i den riktning byggadminisiraiionsuiredningen anger. Del iir enligt den utredningen de bostadspolitiska organens uppgift an noggrant övervak.a småhusproduktionens kvalilel.

4.1.15 Länsstyrelsen i Värmlands län:

Ulredningen föreslår att även fastighetsfrågor skall kunna prövas av nämnden.

Prop.  1979/80:114

112

Detta skulle i hög grad stärka den enskilde konsumentens siällning. Frågor rörande fast egendom år ofta både tekniskt och juridiskt komplicerade och konsumenten har svårt atl göra sig hörd gentemot siora företag. Knnsumen­len ser framför sig en lång och krånglig väg fram mol handläggningen inför domslol. Inte sällan blir blotta tanken på dessa förberedande ålgärder som måste vidlas tillräckligt för atl han skall ge upp.

4.1.16 Konsumenltjänstutredningen:

Konsumentijänstuiredningen kommer alt framlägga ett relativt omfattan­de förslag lill konsumenttjänsllag. Denna lag föreslås la civilrältslig karaktär och gälla avtal mellan näringsidkare och konsumeni om tjänst, som näringsidkaren i sin yrkesmässiga verksamhet utför huvudsakligen för konsumentens enskilda bruk. Med tjänst avses i lagförslaget dels arbele på lös sak, dels arbeie på fast egendom eller i övrigl på byggnad eller annan anläggning på mark eller i vallen. Tvister som rör konsumenttjänster avseende arbele på lös sak handläggs redan i dag av ARN och svarardär fören belydande del uv verksamheten. Når det gäller tvister avseende arbeie på fast egendom och vad därmed jämställs slår däremoi i dagens läge ingel reklamationsnämndsförfarande lill förfogande. Här bortses då från en begränsad verksamhel inom ett par privata reklamalionsnämnder. Anlalet tvister av delta slag som handläggs av de allmänna domstolarna är enligt konsumenitjänsiutredningens erfarenhet påfallande få. I förening med avsaknaden av lagstiftning på området medför delia alt rättsläget f n. ofta är relativt oklart. Förslagel till konsumenttjänsllag avser att råda bot härpå och åsyftar över huvud att underlätta ivistlösningen på konsumenitjänstområ-det. Det framslår emellertid enligt konsumenttjänstuiredningens mening såsom en klar nackdel från konsumentsynpunkt alt i dagens läge del enkla och billiga reklamalionsnämndsförfarandet vid ARN inte står till förfogande såviu avser konsumenttjänster på fast egendom. Förmodligen medför della förhållande all många tvister - till nackdel för konsumentsidan - inte fär en riktig lösning. Del finns sålunda ett nära samband mellan införandet av en konsumeniijånstlag och tillhandahållande av reklamationsnämndsförfaran­de inom denna lags hela tillämpningsområde. Från dessa ulgångspunkler vill konsumenitjånstuiredningen tillstyrka förslaget alt ARN:s verksamhel utvidgas till att också avse konsumenttjänster på fast egendom.

Del möter uppenbara svårigheter au beräkna hur många ärenden angående konsumennjänsier pä fast egendom som kan komma atl årligen anhängig­göras vid ARN. Effeklerna av ell införande av konsumentljänsilagen måsle härvid vägas in. Denna lag bör som redan nämnts underiälla tvistlösningen på områdel, men å andra sidan kan den konsumentupplysning som lorde komma atl knylas till den nya lagstiftningens tillkomst åtminstone temporärt leda till en ökning av antalet reklamaiionsfall. Den kommunala konsument­rådgivningen bör emellertid ha en viklig uppgift att fylla när det gäller bl. a.

Prop.  1979/80:114

113

problem som knyter sig till konsumenttjänster på fast egendom, något som kan antas bidra lill tillkomsten av godlagbara underhandsuppgörelser.

Vid ARN:s handläggning av reklamationer som gäller konsumenttjänster på låst egendom torde del i betydande utsträckning bli nödvändigt au föranstalta om besiktningar, vars resultat skriftligen redovisas till nämnden. Man får nämligen räkna med atl tvisterna till mycket slor del kommer atl gälla fel i utförda arbelen såsom schakinings-, tillbyggnads- och ombygg­nadsarbeten, golv- och målningsarbeien samt el- och VVS-installationer.

Konsumentljänstutredningen beiraktar såsom självfallet an ARN i sin bedömande verksamhel ulgår från gällande rätt. I hittillsvarande praxis har emellertid ARN i viss utsträckning avstått från att gå in i bedömning av vissa typer av pris- och skadeståndsfrägor m. m. (s. 148). Konsumentljänstutred­ningen vill i anslutning härtill framhålla att lagförslagel lill konsumenttjänst-lag måste betraklas såsom en helhet. Utredningen har, med konsument­skyddet för ögonen, sök t nå fram till ett system där parternas befogenheter på lämpligl sätt balanserar varandra. Genomförs lagförslagel, skulle en rätlslillämpning dår man i prakliken lill stor del bortser från vissa av lagens regler leda till olämpliga resultat. När ARN prövar en tvist, på vilken konsumentljänsilagen år lillämplig, bör ARN således fullt ut tillämpa lagen, även dess pris- och skadeståndsregler. En annan sak är att nämnden med hänsyn till sina arbelsformer bör ha möjlighel atl avvisa vissa lyper av tvister.

Del nära sakliga sambandet mellan införandet av en konsumenttjänsllag och en utvidgning av ARN:s verksamhel till konsumenttjänster på fast egendom gör all åtskilligt talar för en tidsmässig samordning mellan dessa båda reformer. Ulredningen vill särskilt peka på två omständigheter. Den försia knyter sig till den oklarhet som i dagens läge i många fall råder om innebörden av gällande rätt på området. Räknar man med alt förslaget till konsumenttjänstlag i det väsentliga kommer all genomföras framstår det som mindre lillfredsställande att ARN under ett kortare skede dessförinnan skulle vara hänvisad till att bygga upp en praxis grundad på del nuvarande oklara rälisläget. Å andra sidan ter del sig inle nöjaktigt om ARN frän början grundarsin rättstillämpning på ett ännu icke genomfört lagförslag. Det andra skälel är av konsumentupplysande karaktär. Konsumentljänstutredningen räknar nied au relativt belydande informationsinsatser är nödvändiga från konsumentorganens sida i anslulning till införandet av konsumentljänsila­gen. Till denna informalion måste under alla förhållanden knylas upplys­ningar om vart konsumenterna kan vända sig i händelse av tvist. Lämplig­heten av att kunna samordna informalionen om konsumenlljånsllagen och de utvidgade reklamaiionsmöjligheterna är uppenbar.

Uividgning av ARN:s verksamhel till fastighetsköp

Reklamationsutredningen föreslår som redan nämnts att ARN:s verksam-

8 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 114

Prop.  1979/80:114

114

het i rorisäiiningen också skall omfatta avtal om fastighetsköp som ingås mellan näringsidkare och konsumeni. Sådana uviul ger många gånger upphov lill tvister som rör högsl belydande värden. Det iir, bl.a. på grundval av erfarenheterna frän den lidigare försöksverksamheten, belagt att det i stor utsträckning förekommer tvister mellan konsumenteroch näringsidkare som rör inle minsi fel i nybyggda hus som ingår i serieproduktion. Från konsumentsynpunkt är del en fördel au ha tillgång till ell reklamaiions-nämndsförfarande på delia område. Konsumeniijänsiutredningen vill diirför tillstyrka förslagel också i denna del.

Del bör dock påpekas att en uividgning av ARN:s verksamhel iill fastighetsköp måste bedömas såsom en betydligt mer resurs- och kostnads­krävande reform än vad fallet är med den ovan behandlade utvidgningen lill konsumennjänsier på fast egendom (som förutsätts icke innefatta uppföran­de av byggnad för bostadsändamål). Det kan av resursskäl visa sig nödvändigl all bygga upp ARN:s verksamhet successivt. Det kan vidare ifrågasättas om tvister rörande fastighetsköp son-i rör sårskilt stora värden eller väsentligen avser typiskt rättsliga frågor passar särskilt viil för handläggning i reklama­lionsnämnden. Ulredningen länker bl.a. pä tvister rörande fastighetsköps ogillighel, t. ex. under åberopande av ogiltigheisgrunder enligt 3 kap. avtals­lagen, tvister som rör en fastighets areal eller gränser och tvister som rör omfattningen av rättigheter som belastar en köpt fastighet eller som tillhör denna, t. ex. rörande paniförhållanden, servitul eller vågrätt. Tvister av nu nämnd an måsie anses höra hemma i de allmänna domstolarna.

I den fortsatta beredningen bör enligt konsumenttjänstuiredningens mening övervägas att klarare än som sken i betänkandet avgränsa ARN:s verksamhetsområde när det gäller konsumenttvister om fastighetsköp. Kärnområdet bör vara tvister som rör fel i nyuppförda byggnader för bostadsändamål och närliggande frågor, t. ex. tvister rörande dröjsmål och garanlier i samband med nybyggnalion.

Förhållandet lill småmålslagen

Den s. k. småmålslagen (lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden)är i dagens läge lillämplig även när tvisten rör högre värde än en halvt basbelopp, såvida tvisten rör fråga varöver utlåtande avgelts av ARN. Reklamationsutredningen föreslår ingen ändring härvidlag. Ståndpunkista-gandet framslod som nalurligl så länge det rör sig om ivisier rörande mera begränsade värden, som kan jämslällas med de tvister som normalt förekommerangåendelössak. Närdel gäller ivisierom fastighetsköp som rör stora värden kan det däremoi ifrågasättas om handläggningen i ARN är sådan atl den kan läggas till grund för en obligalorisk användning av förfarandel enligt småmålslagen. Detsamma gäller ivisier som rör ombyggnadsarbeten o. d. av större omfattning. Konsumemijånstutredningen har övervägt lämp­ligheten av en övre värdegräns för tillämpning av småmålslagen, men en

Prop.  1979/80:114

115

sådan regel leder uppenbarligen lill belydande stelhet. Problemet ligger vad utredningen kan se däri alt del ofta inle finns någol bestämt samband mellan tvisteföremålels värde och rättegångsordningens lämpliga utformning. Mål om Slora värden kan vara enkla och lämpade för en enkel process, medan mål om mindre värden kan vara komplicerade och kriiva en omständligare rättegång. Hithörande problem torde komma all uppmärksammas av den pågående råttegångsutredningen.

Konsumenltjänstutredningen förordar i dagens läge endast den ändringen i reklamalionsutredningens förslag, att tingsrätt ges möjlighel atl i det särskilda fallet förordna atl ell tvistemål skall handläggas i ordinär rättegångs­ordning i stället för såsom småmål trots all ärendet tidigare behandlals i ARN. Så bör ske dels när parterna är ense därom, dels när mälet enligt tingsrättens bedömning kräver tillämpning av den ordinära rättegångsord­ningen med hänsyn särskilt till tvisteföremålels värde och tvistens beskaf­fenhel. Med det sisinämnda avses fall där tvisten rör svårbedömda rätts-eller bevisfrågor.

4.1.17 Småhusköpskommittén:

Kommittén, som inte lar ställning lill resursfrågan, antar i likhei med utredningen, alt det föreligger ell behov av att nämnden får möjlighel atl pröva även ärenden som angår köp av och arbele på fast egendom. Liksom i övrigl bör nämnden även när del gäller fastighetslvister endast pröva tvister mellan näringsidkare och konsument. Detta medför, att reklamationsnämn­den inte blir behörig atl pröva tvister mellan privatpersoner eller mellan näringsidkare. Innanför dess kompeiensområde kommer då - såvitt avser fastighetsköp - all företrädesvis falla tvister om nyproducerade hus men också rörande äldre hus, som t. ex. en byggmästare inköpt, rustat upp och försålt till konsument. Särskilt i den förslnämnda situationen kan konsu­menten ha en svag och utsatt ställning.

Enligt kommitténs mening kräver emellerlid besiklningsfrågan särskild uppmärksamhel. En uividgning av nämndens verksamhetsområde till all omfalla även frägor rörande fast egendom innebär ju ett ökal behuv av kunniga besiktningsmän. Föran ulredningens förslag i denna del skall kunna realiseras, bör man därför se lill atl elt erfurderligi antal kompetenta besiktningsmän finns alt tillgå.

Genom utredningens förslag om en ulökning av verksamhetsområdet till att omfatta även frågorom fast egendom kommer vidare i enlighet med 2 S försia stycket 

I. 

lagen om rällegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen) också sädana fasiigheistvister, där värdet överstiger ell halvt basbelopp, au falla under lagens lillämpning, under förutsättning all nämnden avgett utlåtande däröver. Enligt kommilléns mening torde det emellertid - med hänsyn främst lill de stora värden som kan stå på spel i en sådan tvist och lill de komplicerade tekniska frågor som det ofta kan röra sig

Prop.  1979/80:114

116

om   -   inle   vara   lämpligl   all   sädana   tvister   prövas   i   ell   förenklal domsiolsförfarande enligt småmålslagens mönsier. Med hänsyn härtill och till de räiiegångskostnadsregler som gäller enligt småmålslagen ifrågasätter kommillén, om inie sädana tvister bör undanlas från denna lags tillämp­ningsområde.

När del gäller fasiighelsförmedling lorde enligi utredningens mening nämnden kunna pröva en anmälan mol mäklare under i princip samma förulsältningar som gäller vid förmedling av varor och ijänsler, nämligen endasl om förmedlaren pä egen hand har lämnat utfästelser beiräffande objektet som gått längre än dem som lämnats av säljaren eller om han underlåtit atl lämna information som han bort lämna. I anslutning härtill kan påpekas, alt kommiuén i enlighet med direkliven f n. överväger att ålägga fastighetsmäklaren etl i viss ulslräckning självständigt ansvar gentemot köparen för fel i den förmedlade fastigheten. Som ett resultat av kommitténs arbete kan således tillkomma ytterligare förutsättningar för nämnden all pröva anmälningar mot fastighetsmäklare.

Det bör slutligen framhållas att frågor rörande fast egendom redan f n. kan komma under reklamalionsnämndens prövning, t. ex. genom handläggning­en av tvister angående mäklarnas överlåtelseförsäkring (dolda fel-försäk­ring).

4.1.18 Rättegångsulredningen:

Åven i fråga om fastighetsärenden kan man ha anledning överväga var samhällets resurser lämpligen bör sättas in. Eftersom reklamalionsnämnds­förfarandet i så stor utsträckning skall bygga på Inkala besiktningar kan man fräga sig nm inle ärendena passar väl så bra för dumslul. Bedömningen av de utförda besiktningarna kan i så fall ske på det lokala planet. Har besiktning utförts lorde värdet av sakkunniginslaget i nämndförfarandet vara mindre än annars. Fastighetsköp torde i vissa fall också ha en något annan karaklär än fiertalet av de övriga ärenden nämnden prövar. Erfarenheterna av den hillills bedrivna försöksverksamheten rörande sådana tvister synes emellertid ha varit i huvudsak posiliva. Utredningen vill dock framhålla att en mycket betydande andel av fastigheisivisterna även i fortsättningen lorde passa bättre för en domstolsprövning.

En annan fråga är om allmän rättshjälp i fortsättningen skall kunna ulgå i fastighetstvister, om betänkandets förslag genomförs. Sådan rättshjälp brukar inte beviljas i sådana fall där del är normalt atl vända sig till reklamationsnämnden. Utredningen efterlyser närmare överväganden i den frågan liksom i fråga om de mera övergripande samhällsekonomiska konsekvenserna av förslaget.

Prop.  1979/80:114

117

4.1.19 Svenska kommunförbundet:

Förbundsstyrelsen vill vitsorda det av ulredningen påtalade behovel av elt biillre konsumentskydd på fastighelsområdel. Del synes dock lämpligl atl denna fråga kopplas samman med övervägandena i en sådan ulredning som föreslagits ovan.

Reklamalionsutredningens tankegång all kommunernas byggnadsinspek­törer skulle kunna användas som besiktningsmän vill slyrelsen avvisa. Dels är denna personalkategori hårt ansträngd framöver, bl. a. i anledning av energisparverksamhelen för befinllig bebyggelse, dels kan del diskuleras om inte en inspektör som svarar för byggnadskonirollen åt byggnadsnämnd och förmedlingsorgan kommer i en någol besvärlig situation som besiktnings­man vid en reklamation.

4.1.20 Malmö kommun:

Frågor med anknylning till reklamationsmöjlighet vad avser fast egendom tillstyrkes också, dock atl man måhända bör vara observant på risken för omfattande ärendeiillsirömning; kanske bör viss ytteriigare avgränsning av möjliga reklamalionsobjekt göras till dess man fätl erfarenhet av verksamhet med fast egendom.

4.1.21 Luleå kommun:

Reklamationsnämnd för fasi egendom, som komplement lill en förebyg­gande arbeie inom fasiigheisomrädet, förordas.

4.1.22 LO:

Au behovet av ett reklamalionsorgan för ärenden rörande fast egendom är stort framgår bl. a. av ulredningens redovisning från den försöksverksamhel med fastighetsreklamationsnämnd som Konsumentverket bedrev i Uppsala och Gävleboigs län 1975/76 samt av det stora anlal förfrågningar i faslighetsärenden som enligt ulredningens redogörelse forllöpande riktas lill Allmänna reklamationsnämnden och Konsumentverket. Köpel av den egna villan är inte sällan den största ekonomiska salsning som en enskild person gör under sin livstid, och för konsumenterna är det ofta mycket stora värden som står pä spel vid fastighetslvister. LO finner det därför viktigt all samhället vid sidan av domslolsalternativei erbjuder konsumenterna etl lättillgängligt, snabbt och enkelt förfarande alt lösa tvister som rör fast egendom. LO vill från dessa utgångspunkter tillstyrka förslagel all reklama­tionsnämnden skall kunna pröva såväl ärenden rörande köp av faslighel som ärenden rörande arbete på fast egendom.

Prop.   1979/80:114

118

4.1.23  TCO:

TCO lillslyrker förslaget om all reklamalionsnämndsförfarandet utökas lill alt gälla fast egendom. Fastighetsköp är för Hertalet konsumenler del största köpet under hela livstiden. Den ekonomiska skada som en konsumeni kan åsamkas i samband med fastighetsköp är dårför myckel stor.

4.1.24 SACO/SR:

Det föreligger visseriigen svårigheter att ge hell konsekventa motiveringar, varför en viss verksamhel skall ligga inom ARN:s kompetens men en annan hällas ulanför. I huvudsak har dock ARN hittills sysslat med ärenden av begränsad omfattning och där dyrbara externa besiktningar inte behöver företas i någon slörre utsträckning. I beiänkandei föreslås nu att även tvister rörande fast egendom skall hänföras till ARN:s verksamhet. Kostnaderna härför uppskallas till 3,1 milj. kr., varav ca 1,5 milj. kr. avser besiktningar.

SACO/SR anser det rimligt att den som gjort etl så slort ålagande, som ett fastighetsköp innebär, eller som anlitar en byggnadsentreprenör för större ombyggnader av sin faslighel, är hänvisad till vägen över domstol rörande tvister med näringsidkaren som säll eller reparerat huset. Däremot bör mindre arbeten på fast egendom, jämförbara med annan reparaiionsverk-samhet som faller under ARN:s kompetens och snm med en förändrad hyreslagstiftning i framtiden ofta kummer atl beställas även av hyresgäster, kunna prövas av ARN. Avgränsningen blir visserligen svår att göra skarp, men nämnden har ju även i andra sammanhang tämligen diskreiionära befogenheter atl avgöra, om den skall pröva elt ärende.

4.1.25 Sveriges advokatsamfund:

Mot bakgrunden av de erfarenheler av försöksverksamheien beträffande fastighetsreklamationer som utredningen redovisar ter det sig motiverat atl utvidga ARN:s kompetensområde lill atl omfatta sådana konsumenttvister under förutsätlning alt den härav berörda delen av näringslivel är beredd au medverka.

4.1.26 Sveriges domareförbund:

Såsom påvisas i ledamolen Allan Ekströms reservation skulle ett rekla­maiionsförfarande i fråga om fast egendom komma att dra synnerligen höga kosinader - ungeiar lika mycket som motsvarar allmänna reklamalions­nämndens nuvarande budget. Inemot hälften av delta belopp beräknas hänföra sig till besiktningskosinader.[REDACTED_EFTERNAMN] har påvisat etl anlal omstän­digheter bl. a. av processrältslig nalur som föranleder all lämplighelen av ell sådant förfarande måste starki ifrågasättas. Domareförbundet ansluter sig lill Ekströms synpunkter och avstyrker förslagel i denna del.

Prop.  1979/80:114

119

4.1.27 Sveriges industrijörbiind och Sveriges grosslsljörbiind:

Vi iir generelll posiliva till förslaget att utvidga nämndens verksamhetsområde att även omfalta tvistersom giiller fast egendom. Då det gäller ulredningens förslag om den prakliska hanteringen av denna nya verksamhel hiinvisar vi till yttrandet avgivet av Svenska Byggnadsenirepre-nörfö reningen.

4.1.28 SHlO-Familjcföretagen:

Reklamaiionsutredningen har föreslagil en väsenllig utbyggnad av nämn­dens verksamhelsområde genom att föreslå atl nämnden skall kunna pröva ärenden rörande köp av faslighel samt ärenden rörande arbeie på fast egendom. Då denna fråga är av stor vikl för många av de till SHIO-Familjeförelagen anslulna branschförbunden skall den behandlas mer ingå­ende här.

Bland fördelarna med atl låta reklamalionsnämnden även befatta sig med frågor som rör fast egendom är att en sådan nämnd skulle besitta större sakkunskap inom byggnadsindustriområdet än de allmänna domstolarna. Förutsättningarna är självfallel atl byggnadsindustrin blir representerad i en eventuell fastighetsreklamationsnämnd.

Likaså skulle den snabbhet med vilket reklamationsnämnden arbetar uigöra en posiliv faktor för bäde företag och konsumeni. Många gånger kan snabba avgöranden innebära avsevärda kostnadsminskningar och besparing­ar för bägge parter.

Den prejudikatskapande effekl som den tilltänkta fastighetsreklamations-nämnden skall medverka till kommerockså att skapa klarhet och vägledning i en mängd tvistsituationer. På sä sätt kan mänga ivisler lösas pä ell lidigl Sladium och därmed bespara adminisiraliva kosinader och förhindra fördröj­ningar av nödvändiga och brådskande reparaiinner.

Eu väsenlligl faklum som lalar för inrältandet av en fastighetsreklama­tionsnämnd är erfarenhelerna av den försöksverksamhel som ägde rum under två år i Gävleborgs och Uppsala län. Bl. a. har representanterna för byggnadsindustrin lill hell övervägande del varit posiliva till försöksverk­samheten. Delta grundar sig pä alt de fiesta ärendena i nämnden avgjordes i enighel och alt byggnadsindustrins representanter oftast fick med sig majoriteten av nämndens ledamöier när delade meningar fanns. Byggarna/ entreprenörerna har i förekommande fall gelt konsumenterna den rättelse nämnden föreslagil.

Förmodligen skulle en fastigheisreklamationsnåmnd dessulom medföra en viss upprensning i den oseriösa och illojala delen av byggnadsverksam­heten. Förelag inom denna kalegori skulle oftare än de seriösa företagen drabbas av nämndens kriiik och förmodligen ofta "svartlistas", då de ej torde ha för avsikl alt i större ulslräckning hörsamma nämndens rekommendatio­ner.

Prop.   1979/80:114

120

Redan nu finns etl anlal självsländiga reklamalionsnämnder, oftast kopplade med en garanii att berörda förelag uppfyller nämndens rekommen­dalioner. Dessa slår under huvudmannaskap av branschorganisationer, som på detta sätt vill värna om en seriös verksamhet i branschen. Bland nämndens ledamöier finns normalt represenlanler för samhällel och konsumenterna (genom Konsumentverket). Erfarenheterna från dessa reklamalionsnämnder har varit mycket goda och rönt hög uppskattning hos konsumenterna. Målarmästarnas riksförening, ell av SHIO-Familjeföretagens branschför­bund, har exempelvis en sådan organisation (ej omnämnd i utredningen). Föreningen inkommer med ett separat yttrande till departementet, till vilkel vi önskar anslula oss.

Bland nackdelarna med en i lag stadgad fastigheisreklamationsnåmnd år, att avgöranden där definitionsmässigt blir relativt summariska, Detla är ju ocksä delvis fördelen med nämndförfarandet, vilket bygger på snabba och obyräkraiiska beslul. Rättssäkerheten kan dock bli lidande. Viktigt är därför, speciellt vid tvister om större värden, alt en missnöjd part alltid kan gå till allmän domstol för att la ärendel prövai, med de möjligheier lill överklagan­den som finns där, 1 dessa fall bör den s, k, småmålslagen ej tillämpas, då rältegångsförfarandet enligt denna är minst lika summariskt som hos reklamationsnämnden, utan att rätten besitter den tekniska expertis som nämnden trols alll har.

Den allvarligaste invändningen mol alt låta ARN befatta sig med tvister rörande fast egendom är dock de höga kostnader som detta lorde komma att medföra. Ulredningen har kalkylerat dessa för slatens del till 3,1 miljoner per år, varav besiklningskostnaderna utgör 1,5 miljoner. ARN:s kosinader skulle därmed näslan fördubblas.

Del kan också ifrågasättas om ulredningens kalkyler kommeralt hålla. När del väl spritts bland konsumenterna atl reklamationsnämnden även behand­lar ärenden rörande låst egendom, kommer nämnden att fa ett belydande tillskolt av anmälningar. Många konsumenter, och kanske en del producen­ter, kommer att vända sig lill ARN hellre än alt söka göra upp tvisten i godo. Likaså är del iroligl att de flesta ivisier, som nu förs till allmän domstol, i stället skulle föras lill ARN. Mot denna trend verkar den prejudikatbildning som reklamationsnämndens avgöranden varlefterskapar. Förutsättningen är dock att dessa "prejudikat" vinner tillräcklig anslulning och blir allmänl spridda, både hus konsumenter och producenter.

Det kan av fördelningspolitiska skäl i och för sig ifrågasättas om småhuskonsumenterna ulan kostnad skall kunna lillgodogöra sig del bekväma och billiga system som etl av samhällel reglerat och bekostat reklamationsförfarande erbjuder. Det kan finnas anledning att låta dem som utnyttjar systemet vara med och betala åtminstone en del av kostnaden. Härtill återkommer vi nedan (i denna sammanställning under avsnitt 8).

I ulredningens kostnadsberäkning har hänsyn ej heller tagits till byggfö­retagens kosinader vid reklamationer, föranledda av ulformning av "svaro-

Prop.  1979/80:114

121

mål", medverkan vid besiktning och eventuellt anlitande av konsuller.

För byggföretagens vidkommande, men även av samhällsekonomiska skäl, år del därför av vikl atl reklamationerna ej blir onödigl många. Det har exempelvis hävdats i samband med den ovan berörda försöksverksamheten, alt en hel del "okynnesanmälningar" gjordes. I vissa fall gjordes anmälningar som t. o. m. anmälaren själv bort inse ej skulle föranleda nänmden alt rekommendera rättelse enligt anmälarens yrkande. 1 andra fall gjordes anmälan innan garantibesiktning verkställts, och t.o. m, trots atl bägge parter i slutbesikiningsprotokollet enats om att avvakla garantitiden.

Reklamationer och tvister uppstår ofta pga osäkerhel och oklarhet om vad som överenskommits mellan konsumeni och producent. Avtalen är ofta muntliga och opreciseradc, vilkel inbjuderiill fellolkningaroch missförstånd. Konsumenien underlåter ofta an följa upp beordrat arbele och missar där möjlighelen att pä ett tidigt sladium råtta lill evenluella misstag. Vid besiktningen i samband med husköp eller reparationer, inträffar också all konsumenien ej tillräckligt noggrant uppmärksammar evenluella fel och brisier. Del är oftast vid dessa tillfällen som parterna enklast kan reglera sådana problem, aniingen i form av prisreduktionereller tilläggsarbeten (mot faslställd ersättning).

En reklamationsnämnd på fastighelsområdel skulle knappt lösa de problem som uppstår av ovan relaterade skäl. Tvärtom kan t. o. m. skrupel­fria konsumenter medvetet eftersträva oklara avtal med producenter med hånsyn till möjlighelen alt kostnadsfritt gå till reklamationsnämnden om han inie får igenom sina tidigare icke preciserade krav hos producenten när arbelet väl är utfört.

En av ulredningen delvis obeaktat faktum är, all de fiesta tvister avseende reparationer, underhäll och förbättringar på fast egendom rör prisei på reparationen. Della framgår av slalisiik Rörfirmornas Riksförbund (även denna organisatiun ansluten till SHIO-Familjeföretagen) tagit fram från förbundets VVS-garantis reklamationsnämnd. Över 70 96 av alla yrkanden lill nämnden gäller nedsättning av fakturabeloppet beroende på exempelvis tvist om arbetet utförts på löpande räkning eller inte, om antalet nedlagda limmar är skäligl eller om takpriser respeklive ungefärliga priser varii akluella. Åven för dessa reklamaiionsfall torde besiktningar bli nödvändiga. Dä kan den samhällsekonomiskt tvivelaktiga siluationen uppstå att uired-ningskosinaderna med stor sannolikhet överskrider det disputerade belop­pet.

Vid en samfälld bedömning av ovan beskrivna fördelar och nackdelar med en fastighetsreklamationsnämnd, finner SHIO-Familjeförelagen att övervä­gande skäl ändock talar för atl organisalionen kan tillstyrka utredningens förslag på denna punkl.

För b>ggindusirin kiimmeren fasiighcisrcklamalionsnämnd all innebära all fasiare regler skapas och alt en mängd oklarheter undanröjs exempelvis gällande skälighet av debiteringen, kvalitet på utförda arbeten,och god praxis

Prop.  1979/80:114

122

inom verksamhetsområdet och visavi konsumenler i allmänhel.

För konsumenterna kommer otvivelaktigt nämnden alt fylla ett slort och värdefullt behov. Tvister om fast egendom rijr i allmiinhel betydligt större belopp än ivisierom konsumeniariiklar av dagligvurukuraktur samtidigt som oklarheten är större här om rälisläget. På dagligvaruområdei har dessutom det senasle decenniets konsumentpolitik inneburit en kraftig försiiirkning av konsumenternas ställning i förhållande till producenten.

För förelagens vidkommande giillerail koslnaden för nämndens verksam­

het till största delen kommer an ligga på samhiillei och enbari i mindre

utsträckning skall belasta fijreiagen (och diirmed i förliingningen konsumen­

terna).... 

Vad giiller ikrafttriidandei av detla system hiinvisar organisalionen lill konsumenujänsiutredningens yttrande i detta tivseende. Demia utredning kommer an framlägga en omfallande förslag till konsumenttjänsllag, som skall gälla avtal mellan näringsidkare och konsument om yrkesmässiga tjänster. En sådan lag kommeralt bringa klarhet om innebörden av gällande räll på områdel. Av detla skäl bör utvidgningen av ARN:s verksamhet samordnas med införandet av denna konsumenttjänsllag. Den praxis och prejudikatbildning som fastighetsreklamationsnämndens verksamhel kom­mer att åstadkomma, bör av naturliga skäl bygga på det dessförinnan klarlagda riillslägei. Ytterligare ett skäl till en sådan samordning är de omfattande informationsinsatser som införandet av både en konsument­tjänsllag och en fastighetsreklamationsnämnd nödvändiggör. Del är självfal­lel bäde billigare och naturligare atl samtidigt informera om gällande rätt och hur tvist kan lösas.

4.1.29 KF:

Ulredningen har föreslagil att reklamationsverksamhei i fråga om fast egendom skall bedrivas inom ramen för Allmänna reklamationsnämndens verksamhet.

Au behovet av ett reklamationsorgan för ärenden rörande fast egendom är slort framgår bl. a. av ulredningens redovisning frän den försöksverksamhet med fastighetsreklamationsnämnd som Konsumentverket bedrev i Uppsala och Gävleborgs liin 1975/76 samt av del slora antal förfrågningar i faslighetsärenden som enligt utredningens redogörelse fortlöpande riklas till Allmänna reklamalionsnämnden och Konsumeniverkel. Köpel av den egna villan är ime sällan den slörsia ekonomiska salsning som en enskild person gör under sin livstid,och för konsumenterna är del ofta mycket siora värden som Slår på spel vid rastighetstvisier. KF finner det principielll rikligt alt samhällel vid sidan av domslolsalternativei sökererbjuda konsumenterna elt läiiillgiingligl, snabbi och enkelt förfarande alt lösa tvister som rör fast egendom lika väl som andra ivisier. Med lanke på alt rastighetsivisterna ofta är komplicerade och fordrar omfallande utredning är del emellertid enligt

Prop.   1979/80:114

123

KF;s mening tveksamt om handliiggning i den ordning som sker vid en reklamationsnämnd i praktiken är det mest ändamålsenliga sättet alt komma till rätta med fastighelsreklamationer.

KF vill åler framhålla betydelsen av förebyggande konsumenlskyddande ålgärder. Eftersom felakligheier i samband med fastighetsköp ofta medför betydande kosinader och prakliska svårigheler är det av särskild vikt på fastighetsmarknaden alt reklamationsanledningar på ell lidigl stadium undanröjes. Såsom ulredningen påpekal pågår en ganska omfattande arbele med all förstiirka konsumeniskyddel på detta område. Tyvärr torde inte behovet av ett snabbt och enkelt tvistlösande förfarande på fastighelsområdel bortfalla därigenom. KF anser emellerlid au cn ändamålsenlig lösning på denna fråga knappast kan ske förrän en samlad analys gjorts av vidtagna, beslutade samt tiinkbara åtgärder för att förstärka konsun-ientskyddet på fastighelsområdel.

Kostnad.saspekierna förstärker KF:s tveksamhet till del förslag till tvist-lösning på fastighelsområdel som utredningen lagt fram. Prövningen av fastighetslvister vid Allmänna reklamationsnämnden skulle enligt utred­ningens beräkningar bli nämndens mesl omfattande verksamhel med cirka 2 000 ärenden om årel,och fastighelsavdelningen skulle ensam dra kosinader uppgående till ungefär lika myckel som de sammanlagda kosinaderna för all övrig verksamhel vid nämnden (3 milj. kr.). På grundval av erfarenhetema från försöksverksamheten 1975/76 har ulredningen räknal med att besikt­ning kommeralt behövas i vartannat fastigheisärende,och ungefär hälften av de beräknade kosinaderna för fasiighetsavdelningens verksamhet skulle anslås till besiktningar.

KF vill ifrågasätta om inle fördelningen av de förhållandevis ringa resurser, som samhällel anslår för konsumeniverksamei, genom utredningens förslag får en icke önskvärd förskjutning lill förmån för ell enda konsumtionsom­råde. De konsumenler som skulle gynnas av den föreslagna reformen -småhusägarna - framstår vid en jämförelse med andra konsumentgrupper generellt .sen knappast som särskilt svaga, och det är även ur den synpunkten diskutabelt med en så slor satsning på just fastighelsområdel (finansieringen av en fastigheisnämndsverksamhet berörs i avsnitt 8).

4.1.30 Svenska Jörciagares riksjörbund:

Förbundel finner det rikligl att frågan om uividgning av nämndens kompetens lill att gälla fastighetsärenden tagits upp till noggrann prövning. En sådan prövning har varit moliverad av att konsumenten vid faslighets-affärer kan vara i underläge gentemoi säljaren, an varje enskild affär avser stora värden och atl det årliga anlalel uppgörelserom fastighelsförvärv eller andra fastighetsfrågor iir stort. Däremot anser vi att del trots detta inte finns lillräckliga skäl för alt gö.-a den föreslagna utvidgningen. Vad ledamoten[REDACTED_EFTERNAMN] i sin reservalion på sid. 220-222 anfört finner vi övertygande. Han

Prop.  1979/80:114

124

anför an elt mycket slort anlal tvisier ej kan prövas ulan besiktning, an den lokala domstolen likaväl kan bedöma en besiktning (eller biitire därför all den .själv kan företa syn på stället), an den föreslagna reformen skulle nödvän­diggöra en väsenllig ulbyggnad av Reklamalionsnämndens organisation, all köparen i förlitande på etl måhända försenat uttalande från nämnden kan ha mist sin rätt enligt Jordabtilken atl häva ett köp och an småmålslagen skulle bli lillämplig vid efterföljande behandling vid domstol, vilket med hänsyn till tvistens beskaffenhel, fastighetens värde och andra omstiindighelcr är helt orimligt. Som[REDACTED_EFTERNAMN] understryker ger också avlalsvillkorslagen och den nyligen gjorda ändringen av 36 S i avtalslagen möjlighet till ändringar i villkoren i vanligen förekommande konirakistyper respektive jämkning eller underkännande av för konsumenien tyngande villkor i det enskilda fallet.

Till vad[REDACTED_EFTERNAMN] anfört vill vi tilliigga; Konsumentens ställning i en tvist med faslighetssäljare behöver ingalunda vara svag. Han lar allmän rätishjiilp som regelmässigt läcker det allra mesta av hans egna kosinader för rådgivning av advokat, förhandling med motparten och rättegång. Åven kostnaderna för teknisk expertis i delta sammanhang liicks regelmiissigi. Husköparna har också undaniagslösl en hemförsäkring som innefattar rättsskydd, och delta rällsskydd, bortsett från en ringa självrisk, läcker konsumentens ersättning för motpartens rällegängskoslnader, om han förlorar tvisten och ådöms att lämna ersättning. - Slutligen vill vi erinra om all en husköpare eller en konsument som på annal sålt än genom en tvist iir berörd av ett fastighets-iirende har möjlighel atl genom kontakt med advokat eller bankens nolariaiavdelning la en fullgod hjälp och delta lill cn koslnad som är ringa, eller i alll fall väl motiverad med hänsyn lill de värden som merendels är akluella i fasligheissammanhang. Till förmån förden lokala expertisen talar vidare att den tillsammans med byggnadslekniskt sakkunniga ofta haren god kunskap om fastighetsbeståndet, om dettas kvalitet, om de företag som i större utsträckning uppträder som säljare eller mäklare och att de kan ordna med besiktning.

Sammanfattningsvis finns det inte myckel som lalar för au konsumenter­nas behov skulle tillfredsställas genom en cenlral handläggning i Stockholm. Vi tror att ullalande från konsumentnämnden lätt blir dåligt underbyggda, kommer fram senl, och blir administrativt omständliga och kostsamma.

4.1.31 Sveriges trahusfabrikers riksförbund:

Förbundet inskränker sitt yltrande till frågor som avser försäljning av fast egendom och av föriillverkat materia! för småhus.

Prövning av konsumenttvister

\ likhet med ulredningen anser förbundet au målei måste vara att förhindra uppkomsten av tvister. Därför har STR, bl. a. i remissvaret på Byggadmini-siralionsutredningens betänkande, förordal en utökad kontroll, såväl bygg-

Prop.  1979/80:114

125

plaiskontroll  som   tillverkningskontroll   i  husfabrikerna, och  besiktning. Förbundel vill ånyo framföra detta förslag.

Trols en utökad kontroll och besiktning lorde dock tvister uppkomma. Dessa blirofta svåra all lösa parlerna emellan,eftersom positionerna, när tvist uppstått, inle sällan blivit alllför låsta. Samtidigt kan etl domsiolsförfarande, som idag måsie tillämpas för atl lösa en tvist, synas väl omfallande och tidsödande. Enligt förbundets mening finns därför behov av ett enklare förfarande för ivistlösning än domstolsförfarandel. Därvid torde, under förutsättning alt nedansiående synpunkier beaklas. Allmänna Reklama­lionsnämnden (ARN) vara eu liimpligi forum,

Förfarandel i ivisier

Sedan tvist uppkommil iir det angeläget alt denna löses på ell snabbt och ändamålsenligl säll. Innan en tvist underställs ARN:s prövning ärdet dock enligt STR:s mening väsenlligl all möjlighet finns att förlikningsvis ena parterna. Detta kan lämpligen ske genom att ARN:s handläggande tjänste­män aktivi söker förlika parterna. Genom en sådan förlikningsverksamhet torde ell avsevärt anial ärenden kunna slutföras pä en förberedande stadium, vilkel medför en begränsning av antalet ärenden -och dårmed kostnaderna -som skall prövas av ARN. Den föreslagna förlikningsverksamheten ställer dock ytterst stora krav pä handläggarna, såväl beiräffande juridisk och teknisk sakkunskap som avseende förhandlingsvana och objektivitet.

Tvisier som inte kunnal förlikas under handläggningsskedei skall enligt förbundets mening behandlas av nämnden i dess helhel. Därvid torde del ofta vara erforderiigl alt före nämndens avgörande verkställa besiktning. Denna besiktning kommer icke sällan att få avgörande betydelse för nämndens ställningstagande. För den skull är del av synnerlig vikt att besiktningarna ulförs av högt kvalificerade personer, som noga följer de regler, som måste ulformas för besiktningsmännen. Vidare måste besikt­ningsmännens objektivitet kunna slällas ulom allt tvivel.

4.1.32 Svenska byggnadsenireprenörförcniiigen:

1. Rättssäkerheten

Man kan av hänsyn lill rättssäkerheten hysa vissa belänkligheter mol förslagel au låta reklamalioner avseende fast egendom handläggas av en reklamationsnämnd. Få tvistefrågor lär fordra så mycket ulredning och bevisning som tvister rörande fel på fasi egendom. Få områden lorde ' dessulom kunna uppvisa en sä splittrad ansvarsbild bland näringsidkare och samhällsinstanser av olika slag som fastighelsområdel. Dessa förhållanden föranlederaii ivisier rörande fast egendom passar mindre väl för bedömning i den summariska form, som är avsedd att tillämpas i den föreslagna reklamationsnämnden.

Prop.  1979/80:114

126

Å andra sidan saknas i dagen lämplig samhällsinstans för bedömning av reklamalioner avseende fast egendom. För bedömningen fordras vanligtvis kvalificerad leknisk sakkunskap. En tvisllösande insians som kan åsladkom­ma snabba avgöranden är önskvärd. Ingetdera kan de allmänna domstolarna erbjuda. Med anledning härav söker byggföretagen också viirna om möjlig­helen all hänskjuta tvistefrågor rörande byggnader till avgörande enligt lagen om skiljemän (1929:145).

Föreningen var representerad i den nämnd som på konsumentverkets iniliativ arbelade med en försöksverksamhet under åren 1975 och 1976. Sammantaget är föreningens erfarenheler från den verksamhelen i stort sett goda. Försöksnämndens rekommendalioner upplöste eu fiertal besvärliga och svårbedömbara tvister. Om den föreslagna reklamalionsnämnden kan fä lika gynnsam inverkan på ivisiande parler, vilkel det finns all anledning att hoipas och tro, lillslyrker vi, all den föreslagna reklamalionsnämndens verksamhelsområde får omfatta ärenden hänförliga till fast egendom. On-idei däremoi skulle visa sig, atl nämndens rekommendalioner innebär oaccep­tabla konsekvenser, bör den enligt vår mening läggas ner. 1 dagsläget finns emellertid ingen anledning befara en sådan utveckling.

2. Sambandet mellan reklamationsnämnden och den s. k. småmålslagen

Enligt 2 § 1 p. lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden (1974:8), den s.k. småmålslagen, kan småmålslagen alltid vara tillämplig oavsett värdel av vad som yrkas, om "tvisten huvudsakligen rör fråga varöver utlåtande avgivits av reklamationsorgan som regeringen bestämmer". Rekla­maiionsutredningen föreslär endast en redaktionell förändring av denna regel.

Enligt den återgivna lagtexten kan alla tvistefrågor varöver allmänna reklamationsniimnden yttrat sig upplagas till prövning enligt småmålslagen. 1 fråga om byggtvister finner vi della högst otillfredsställande och oaccepta­belt. Enligt vår mening finns särskilt ivå fall då - trots yttrande från allmänna reklamationsnämnden - tvisten inle under några förhållanden bör handläg­gas enligt småmålslagen. Dessa fall är:

a)

Då tvisten rör värde, som inte översiiger ett halvt basbelopp, men diir tvistens uigång är av synnerlig belydelse för bedömningen av andra föreliggande rättsförhållanden.

b)

Då vårdel av vad som yrkas översiiger elt halvt basbelopp.

Enligt förarbelena lill smälagslagen (prop. 1973:87sid, 237 och JuU 1973:36 sid, 15) ulgör skiljeklausul rältegångshinder i fallet b) ovan. Om emellerlid skiljeklausul saknas, kommer del förenklade förfarandet enligt småmålsla­gen att gälla, även om tvistens värde är mycket högt. Domstolen saknar niimligen i sådant fall lagstöd för att hånskjuta tvisten till ordinär handlägg­ning enligt rättegångsbalken.

Prop.  1979/80:114

127

Att skiljeklausul kan uigöra rältegångshinder i fallet b), där småmålslagen eljest kunde vara tillämplig, får anses vara fastslaget genom ovan berörda motivuttalanden. Emellertid kunde måhända övervägas att ändra 4 S småmålslagen rörande evenluell lagkonfliki mellan småmålslagen och rällegångsbalken så, att bestämmelserna därom även enligt ordalydelse blir tillämpliga enbart på sjiilva förfarandel enligt småmålslagen.

1 fallel a)-tvistens värde uppgår ej lill ett halvt basbelopp men ulgången av tvisten är av synnerlig betydelse för bedömningen av andra föreliggande rättsförhållanden - kommer ett yltrande från allmänna reklamationsnämn­den enligt den föreslagna lydelsen av 2 S småmålslagen alllid an kunna ""legitimera"" rättegång enligt småmålslagen. Detla kommer atl gälla såväl när parternas avtal innehåller skiljeklausul som när sådan klausul saknas.

Säsom redan framhållils lämpar sig byggtvister rörande brisier och fel i och för sig mindre väl för summariska förfaranden över huvud tagel. Eftersom leknisk sakkunskap far antas finnas represenierad i den föreslagna reklama­tionsnämnden och efiersom nämndens yttranden inte är verkställbara, kan emellertid byggnadsindustrin acceptera förekomsten av reklamationsnämnd. Däremot anser vi del vara direkt olämpligt att möjliggöra handläggning av byggtvister enligt småmålslagen.

Under åberopande av det anförda hemställer vi i vart fall, au sädana förändringar görs i småmålslagen, atl den enbart blir tillämplig i tvisier, där det yrkade beloppel ej översiiger ett halvt basbelopp. Ulanför småmålslagens tillämpningsområde måste enligt vår mening dessulom läggas tvisier, där ulgången kan antas ha synnerlig betydelse vid bedömning av andra föreliggande rättsförhållanden. Vad nu sagts gäller sålunda oavsett om reklamalionsnämnden yttral sig i ärendel eller ej. Alt dessa synpunkter blir lillgodosedda utgör förutsäuning för vår posiliva inställning till förslaget, att den tilltänkta reklamationsnämndens verksamhet skall omfatta ärenden hiinförliga till fast egendom.

Förutom översyn och omarbetning av 1 och 2 SS småmålslagen anser vi del vara lämpligl au överväga förändring av 3a S skiljemannalagen saml slutligen en förtydligande av 4 S småmålslagen. . . .

5. Besiktningsbehovei

Alldeles klart år au ärenden rörande fastighelsreklamationer normall fordrar en besiktning såsom underlag för nämndens ställningstagande. Besikiningsförfarandei är både tidsödande och kosinadskrävande.

Det är tveksamt om det i dag finns tillräckligt mänga kvalificerade besiktningsmän. Enligt vär mening mäsie övervägas alt initiera en utbildning av sådana tekniker, som är beredda alt ålaga sig besiktningsuppdrag. En tvädagarskurs i ämnet synes påkallad. Vi är beredda ull medverka med sakkunniga i en sådan utbildning.

Prop.   1979/80:114

128

6. Fastighetsreklamationsnämndens verksamhelsområde

Del är tänkbart att den föreslagna reklamalionsnämnden skall ta upp frägor enbari efter begäran från konsumeni i händelse av anspråk mot näringsid­kare. Vi vill ifrågasätta, om inte också näringsidkare bör ha möjlighet all i konsumenltvist anhängiggöra ärende i reklamalionsnämnden.

Slutligen kan övervågas huruvida reklamationsnämnden bör befalla sig med ärenden rörande bostadsrätislägenheter och andelslägenheler.

4.1.33 Sveriges vdlaägareförbund:

Del är en glädjande lendens atl konsumentskyddet på fastighetsmarkna­dens område under senare tid rönt allt slörre intresse från statsmakternas sida. Särskilt glädjande är riksdagens under våren fattade beslul atl siödja Villaägareförbundeis och Svenska Entreprenörsföreningens projekt "Små­hus 76"". Förbundel anser all den av parterna i del hänseendel utarbetade tioåriga garantin är del kanske största framsteget som hillills gjorts på konsumentskyddets område när det gäller småhusmarknaden.

1 sin egenskap av intresseorganisation för Sveriges småhusägare välkomnar Sveriges Villaägareförbund alla initiativ som är ägnade all yUeriigare försiårka konsumentskyddet för småhusägarna. Vad gäller lös egendom har allmänna reklamalionsnämndens verksamhel säkerligen inne­burit en värdefull förbättring av konsumenternas ställning. Mot den bakgrunden kan det ligga nära lill hands au överväga ett liknande förfarande beiräffande fast egendom. Väsentliga invändningar kan dock anföras mot en sådan ulbyggnad.

Utredningen redovisar å s. 150-152 i betänkandet konsumentverkets erfarenheler av den hittillsvarande försöksverksamheten avseende fastig­helsreklamationer. På s. 153 överst redovisas också uppfattningar som inhämtats från represenlanler för de organisaiioner som ingått i konsument­verkets försöksnämnd. Det uppgesalt de som deltagit i försöksverksamheten bedömi erfarenheterna därav som i huvudsak goda.

Denna redovisning är för Villaägareförbundets del inte riktig eller i varje fall ofullständig. Förbundel deltog i nämnden under hela dess verksamhel med en represenianl (jämle suppleant) som konsumentföreirädare. Både vid den hearing, som omnämns i betänkandet, och särskilt vid ett sammanträf­fande med Ulredningens sekrelerare den 16 december 1977 (jfr s. 29 i betänkandet) framförde vi mycket delaljerade och i huvudsak kritiska synpunkter pä försöksverksamheten såsom form att slita tvister mellan enskilda och byggföretag. Vi anser del förvånande att denna vår uppfauning, som torde ha varit väl känd av kommittén, ej redovisats i betänkandet ulan remissmyndighelerna tvärtom getts intrycket alt också vi bedömt erfaren­helerna av försöksverksamheten som i huvudsak goda. - En del av den information som vi lämnade lill kommittén finns däremoi redovisad i reservationen av ledamolen Eksiröm, till vilken vi hänvisar.

Prop.  1979/80:114

129

I det följande kommer vi någol alt beröra erfarenhelerna av försöksverk­samheten, sådana som vi uppfattat dem. För atl ge ett perspektiv på denna fråga liksom på förslagen om en permaneni och riksomfattande verksamhel, har vi infogat denna redovisning i en någol mera fullsländig beskrivning av hur vi anser att konsumentskyddet för köpare av nya småhus bör lillgodo­ses.

Vi anser alt verksamhelen för atl uppnå elt bättre konsumentskydd för köpare av nya småhus i första hand bör inriklas på all förebygga och undvika fel och brisier i husen. Hittillsvarande kontroll i byggnadsnämndernas regi har i huvudsak endast haft lill syfte alt klariägga, om vissa begränsade, i byggnadsstadgan angivna lekniska krav uppfyllts. I konsumeniskyddspake-tet Småhus 76 ingär däremoi en noggrann konsumeniinrikiad kontroll och besiktning, som Villaägareförbundet svarar för i egenskap av småhusägarnas intresseorganisation, och som pä förbundets uppdrag utförs av för dessa uppgifter lämpade fristående kontrollanter och besiktningsmän. Om, trots detla, fel och brister uppkommer, bör småhusköparen ha möjlighet att fa rättelse. För della krävs dels alt det i nägon form fallas för parlerna juridiskt bindande beslul om ansvaret för förekommande fel och brister, dels att byggföretag,som pålagts ansvarei, ocksä kan lämna betryggande garantier för atl skyldigheterna gentemot småhusköparen kan fullgöras. Detta är i Småhus 76 ordnat sä, att del tillskapats en produktionsgaranti för att huset byggs färdigt enligt kontraktet och att konslalerade fel och brister rättas till, åven om exempelvis byggföretaget genom konkurs ej har möjlighel alt själv göra detta. Vidare ingår en ansvarsulfästelse avseende väsentliga fel och brister under en tioårsperiod efter slutbesiktningen. I produkiionsgarantin och ansvarsutfästelsen medverkar Bostadsgaranti AB och ett konsortium bestående av försäkringsbolagen Trygg-Hansa och Skandia. Uppkommer ivisierom tillämpningen av konsumentskyddet skall dessa behandlas av en särskild skadenämnd. Tvisier skall också i sisla hand avgöras av skiljemän. Föran kostnaderna skall bli godtagbara för husköparen även om han förlorar tvisten har tillskapats särskilda kostnadsregler, som leder lill alt småhusäga­rens kosinader ej blir högre än vid domstolsprocess och användning av den i villahemförsäkringen ingående rältsskyddsförsåkringen.

Genom beslul av 1978 års riksdag har öppnats möjlighel att vid statlig belåning av småhus lå kostnaderna för Småhus 76 inräknade i låneunderla­gel.

Beslut om tillämpning av Småhus 76 har hittills fattals för ca 3 000 hus, och nu är en kraftig ökning av antalet att vänta.

Med utgångspunkt från denna beskrivning kan följande jämförelse göras mellan Småhus 76 och den föreslagna fastighetsreklamationsnämndens verksamhet (här betecknad FRN).

FRN leder i motsats till Småhus 76 ej lill atl fel och brister förebyggs genom en vederhäftig kontroll under byggtiden.

FRN leder endasl till rekommendationer, som ej är bindande för parterna.

9 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 114

Prop.  1979/80:114

1.30

En behandling inför FRN utesluter därför inte, att frågan måste behandlas av domstol. 1 försöksverksamheten underlät byggföretagen i ca 25 % av fallen all rätta sig efter nämndens rekommendalioner. Även om byggföretagen i och för sig skulle vilja följa FRN:s rekommendationer kan på grund av konkurs e. d. förekomma fall då de saknar ekonomiska möjligheter au göra delta. Några garantier för au FRN:s utslag leder till rätlelse finns därför inle. -I Småhus 76-lösningen ingår däremot både juridiskt bindande åtaganden och ekonomiska garantier för att beslutade åtgårder blir vidtagna.

Anordningen med prövning genom reklamationsnämnd är förhållandevis dyr. Det är vår uppfattning atl ulredningen kraftigl underskattat kostnaderna både vad gäller försöksverksamheten och den föreslagna verksamheten. Sålunda har arvodeskostnaden förden föreslagna verksamheten angivits till 400 000 kr. eller med andra ord, vid nio ledamöter i nämnden, till ca 45 OOOkr. per nämndledamoi. För au kunna klara beräknade 120-150 sammanträden per år torde krävas en dubblering av niimnden, eftersom åtskillig lid enligt erfarenhet från försöksverksamheien åtgår för inläsning av ärendena och annat förarbete, Sveriges Villaägareförbund lorde vid en permanentning av verksamheten böra svara för en eller eventuellt två ledamöier i varje nämnd. Kostnaden enbart för förbundets medverkan i den föreslagna verksamheten kan med utgångspunkt härifrån beräknas iill 300 000 kr. (alt. 600 000 kr.) per år. Givetvis kan ej de medverkande intresseorganisationerna själva svara för kostnader av denna slorleksordning. Det symboliska arvode uppgående lill 150 kr. per sammanträdesdag som utgick vid försöksverksamheten är självfallel helt otillräckligt vid en verksamhel i full skala.

Erfarenheterna av försöksverksamheten visade,au del i en nämnd av detta slag kan vara svårt atl uppnå full balans mellan byggföretags- och konsu­mentföreträdarna, då det gäller möjligheterna atl bevaka resp. parts iniressen. Företrädarna för producenisidan besatt sålunda i stort sell ett större tekniskt och juridiskt kunnande om dessa frågor uch bälire kännedom om de aktuella byggprojekten, än kunsumenirepresentanierna. För en riklig och rättvis prövning av nämnden krävs därför alt företrädarna för konsumentsidan har i stort sett lika omfattande teoretiska kunskaper och praktisk erfarenhet, och att de också kan förvärva lika detaljerade kunskaper om byggprojekten som producentsidans representanter. Dessa kompetenskrav medför givelvis långtgående kostnadskonsekvenser.

Trots vad vi här ovan anfört anser vi au försöksverksamheten avseende fastighelsreklamationer varil av stort värde. Genom den skedde en kartlägg­ning av skadefrekvens och skadeiyper och av andra liknande frågor. Både myndigheter, organisationer, småhusköpare och allmänhel har genom försöksverksamheten fött en väsentligt mera vidgad kunskap om problemen än tidigare. Dessa erfarenheler bör kunna tjäna som vägledning för en förbättrad lagstiftning på områdel för atl skydda konsumenternas intressen. Producenlpåverkan för alt fa fram båttre byggprodukter samt krav på informalion till konsumenterna före köp är ytteriigare åtgärder som kan

Prop.  1979/80:114

131

vidtagas pä basis av del vunna erfarenhetsmaierialei.

Däremoi anser vi inte att reklamation efter köp är den lämpligasle formen för atl skydda småhuskonsumeniernas iniressen. Om statligt stöd till della skydd bör förekomma, vilkel vi anser vara myckel angeläget, anser vi att i första hand lösningen med Småhus 76 bör stödjas ekonomiskt. Della kommeravalllatt döma att ske, genom att det blir möjligt med slalliga lån lill merkostnaden för Småhus 76. Ett ytterligare stöd är givelvis välkommet.

För de fall dä Småhus 76 ej gäller - och detta kommer övergångsvis atl bli fallet forell ganska stort anlal småhus -bör möjligheterna att lösa uppkomna tvister på ell ur juridiska och koslnadsmässiga synpunkter godtagbart sätt förbättras. En möjlighet som vi i första hand vill förorda äran hänföra dessa ärenden till fastighetsdomstol. I sådana fall skulle möjlighel finnas att ta upp vittnesmål samt all fö överprövning i högre instans. Vidare skulle de för fastighetsägarna relativt gynnsamma reglerna om rättshjälp och rätts­skyddsförsäkring bli gällande. En annan möjlighel äran efter mönsterav den lösning som valls i Småhus 76 förbättra småhusköparens kostnadsvillkor vid prövning genom skiljenämnd. Jämförl med en reklamationsnämnd av den föreslagna typen innebär en experisammansatt skiljenämnd både lägre kostnader och betydligt bättre garantier för en riktig prövning av ivisier.

4.1.34  Folksam:

I frågan rörande den föreslagna utvidgningen av ARN:s kompetensområde alt omfalta även tvisier som rör fast egendom har Folksam samrått med HSB och Riksbyggen och för på de av dessa organisationer anförda skälen avstyrka förslaget i denna del,

4.1.35  Stockholms irädgårdsstadsföreningars samarbetsnämnd:

1. Reklamationsutredningens förslag går i första hand ul på att Allmänna reklamationsnämnden, ARN, vars verksamhet hittills haft karaktären av försöksverksamhet, skall permanenlas, och alt dess verksamhetsområde skall utvidgas till att omfatta även ärenden rörande köp av fastighet och avtal om arbete på fast egendom - en föreslagen uividgning av ARN:s verksamhetsområde, närmast avsedd atl tillgodose småhusägarens inlresse av en enkel, snabb och billig lösning i tvisier om dylika avtal.

STS, som i sin verksamhet uppmärksammat elt flertal fall av tvivelaktiga fastighetsförsäljningar, där de försålda fastigheterna varil produkter av ofta undermåligt utförda byggnationer, finner det motiverat understryka, att konsumenten-köparen, som sällan är specialist på fastighetsaffärer, därvid löper risk alt tillfogas avsevärd ekonomiskt avbräck, ev. ekonomisk ruin och därmed åtföljande psykiskt lidande och handlingsförlamning, och att - mot denna erfarenheisbakgrund - följaktligen utvidgningen av ARN:s verksamhetsområde lill att omfatta även ärenden rörande köp av fastighet

Prop. 1979/80:114

132

och avtal om arbete pä fast egendom är alt hälsa med stor lillfredsslällel­se.

STS vill i detta sammanhang därutöver framhålla som önsk värt, atl ARN :s verksamhet bör utsträckas lill att omfatta icke blott försiahands- utan även andrahandsköp. Etl fuskbygge kan genom en skenaffiir snabbi förvandlas lill en andrahandsaffår och skulle i så fall - enligt reklamationsutredningens förslag - icke omfattas av ARN:s verksamhel. Del kan icke anses som godtagbart,att en förstahandsköpare, som snabbt kommit underfund med en fastighets brisier, genom en snabb försäljning skall kunna undandraga sig eu rimligt säljaransvar.

2.

Reklamalionsnämndens besiklningsverksamhet bör handhas av en i någon form auktoriserad besiktningsman, exemeplvis medlem av Svenska Byggnadsingenjörernas Riksförbund, SBR, eller annan välrenommerad konsult.

3.

Reklamationsverksamheten för fast egendom bör lämpligen finansieras genom avsättningar lill en särskild fond på så sätl, alt i låneunderlagel inräknas en summa som uppgår till 10 % av vid försäijningstillfållet gällande basbelopp (f n. 12 600 kr.), vartill bör läggas en av byggnadsentreprenören erlagd procentsats å produktionskostnaden.

4.

Producenten-säljaren bör därutöver själv eller genum försäkring hålla konsumenten-köparen skadeslös, därest en reklamationsutredning påvisar, att felaktigheter vidlåder den producerade och försålda fastigheten. Denna garanti, resp. försäkring skall gälla även för gäldande av utlägg i samband med en tillfällig bosättning på t. ex. hotell eller för annan lösning av bostads­frågan.

4.1.36 K-Konsult: Behovet

I likhet med ulredningen anser K-Konsult atl målet måste vara att förhindra uppkomsten av fasiigheistvister. Etl led för alt uppnå delta mål är att förbättra kontrollen av byggnadsproduktionen.

Åven om en sådan förbåttrad produktionskontroll kommer till stånd torde man emellertid inte kunna undvika all tvister uppkommer. Dessa blir ofta svåra atl lösa parterna emellan eftersom positionerna mellan dessa ofta blivit alltför låsta.

I flertalet fall av dessa tvisier synes domstols- eller skiljeförfarande alltför omfauande och tidsödande. Enligt K-Konsults mening finns därför ett storl behov av etl enklare förfarande för alt lösa ifrågavarande tvister. En avdelning för fasiigheisreklamaiioner inom Allmänna Reklamationsnämn­den torde därför vara ett lämpligt forum att pröva dessa tvister.

En förutsättning fören fungerande verksamhel äremellertid att nämndens handläggare besitter såväl juridiska som tekniska kunskaper inom fastighets-området.

Prop.  1979/80:114

133

Besiktningar

En av de mest cenirala frågorna som diskuterats i samband med ett eventuellt inrättande av en låsiighelsreklamaiionsverksamhet är hur den besiklningsverksamhet, som är en föruisättning för alt nämnden skall få ett tillfredsställande beslutsunderlag, skall organiseras.

Mol denna bakgrund saml all K-Konsuli vareil av de företag som anlitades för att utföra besiktningar under försöksverksamheien med fastighelsrekla­mationer som genomfördes under åren 1975-1976 finner vi del angelägel att särskilt kommentera denna del av ulredningens förslag.

De frågor som särskilt har diskuterats i detla sammanhang är:

Hur skall besiktningarna genomföras?

Finns lillgång till besiktningsmän över hela landel?

Vad kommer besiktningarna all kosla?

Hur skall besiktningsljänsierna upphandlas?

Besiktningarnas genomförande

I början av försöksverksamheien uppstod en diskussion om efier vilka riktlinjer besiktningarna skulle utföras. Diskussionen föranleddes av all man vid anlitandet av olika besiktningsmän också fick utlåtanden som i många avseenden skilde sig från varandra och därigenom blev svårtolkade för nämndens handliiggare och ledamöter. En arbetsgrupp tillsattes som fick i uppdrag att utarbeta etl enhetligt program som skulle användas av samtliga besiktningsmän som anlitades.

1 och med alt nämndens besiktningar genomfördes efter detta program underlättades i hög grad såväl handläggarnas som ledamöternas arbete. En av förulsältningarna för att en landsomfattande verksamhel skall fungera är, följaklligen att ell enhetligt program för nämndens besiktningar utarbetas.

Tillgång lill besiktningsmän

Från vissa håll har ifrågasatts om tillgången lill kunniga besiktningsmän är tillfredsställande. Detta är särskilt viktigt eftersom besiktningar mäste kunna genomföras utan alltför stora dröjsmål. Enligt K-Konsults mening torde detta problem inie vara alltför storl. Det finns i dag rikstäckande företag som kan svara för nämndens besiktningar. Vidare finns lokala förelag som med fördel kan anlilas för dessa ijänster. Dessa företag bör närmasl sökas genom de branschorganisationer som finns i konsultbranschen.

De förelag som närmast är aktuella i detta sammanhang är enligt vär mening K-Konsult samt företag eller enskilda som är anslutna lill SBR (Sveriges Byggnadsingenjörers Riksförbund) och SKIF (Svenska Konsulte­rande Ingenjörers Förening).

Genoin dessa förelag och organisationer torde man kunna lösa problemet med riksläckning och tillgång på kunniga beslkinlngsmän.

Prop.  1979/80:114

134

Upphandling av besiktningstjänster

Föran nämndens besiktningsverksamhet skall bli effektiv måste nämnden genom avtal kontraktera lokala besiktningsmän som med relativt kort varsel kan utföra de besiktningar som nämnden föranstaltar om. Besiktningsmän bör i första hand sökas hos de förelag och organisaiioner som nämnts i det ovanstående. Enligt K-Konsults uppfattning är del nödvändigt atl upphand-lingen/kontrakleringen av dessa besiktningsmän är klar innan verksamheten startar.

Förutsättningen för atl upphandlingen sker på ell tillfredsställande sätt år an besiktningsmannens uppgifter klart anges i ett av nämnden utarbetal program, vilket bör tjäna som förfrägningsunderlag vid upphandling. Detta program bör innehålla arbeisinstruktion samt specifikationer över vilka uppgifter som skall ingå i utlåtandet såväl vad gäller vissa grunddata för det reklamerade objektet som utlåtande över reklamationspunkterna. Program­met bör vidare klart ange lill vilken högsta kostnad besiktningen skall utföras.

Om man väljer den ovan skisserade modellen för framtagande av besiktningsmän som nämnden kan anlita, finns starka skäl som talar för att, innan program och kosinader fastställts, kontakta de företag och organisa­tioner som har erfarenhet av ifrågavarande verksamhel.

4.1.37 Hyresgästernas riksförbund:

Beträffande den föreslagna utvidgningen av reklamalionsnämndens verksamhelsområde till all även omfalta fast egendom vill förbundel anmäla viss tvekan. Det akuta behovel av förstärkt rättsskydd för konsumenterna, vilkel ådagalagts genom försöksverksamheten, kan i och för sig vitsordas. Vid köp av småhus torde dock nämndförfarandet inte i längden vara ändamålsenligt för att garantera konsumenterna en fullgod prestatiun. Näringsidkarna måste i annan ordning åläggas ökal ansvar för att deras produkter fyller rimliga krav pä goda bostäder. Eu ökat ansvar för småhus­producenterna, genom klara och långsiktiga garantiåtaganden, ger konsu­menterna bäitre grund för talan vid domstol än vad de har f n. Därmed bortfaller motivet för att belasta reklamationsnämnden med så tidsödande och kostsamma ärenden som ivisierom köp av småhus. Förbundel vill dock inte motsätta sig alt även sådana tvister får upptagas av nämnden, om den nödvändiga saneringen av småhusmarknaden inte kan åstadkommas på annal sätl.

4.1.38 HSB.s riksförbund:

HSB tillstyrker att Allmänna Reklamationsnämnden nu inrättas som elt fast organ för ivistlösning mellan näringsidkare och konsumeni. HSB avstyrker emellerlid att  reklamationsnämndens kompetens  utvidgas att

Prop.  1979/80:114

1.35

omiätia tvister rörande fast egendom.

Som reklamaiionsutredningen redovisal från försöksverksamheien i Uppsala och Gävleborgs län 1975-1976 har där prövade ärenden i stor utsträckning visat sig gälla allvarliga fel och brister som hotar fastigheternas goda bestånd eller funktion. I syfie all få ell underlag för nämndens rekommendalion har besiktning i ungeiar hälften av fallen befunnits nödvändig.

Förfarandet inför reklamationsnämnden skall även fortsättningsvis enligt förslaget i princip grundas pä ett summariskt utredande och redovisande av fakla i tvisten. Sådiina tvister rörande fel och brisl pä fast egendom, som inte kunnat lösas direkt mellan näringsidkaren och konsumenien, torde regel­mässigt inte lämpa sig forell summariskt avgörande rekommendaiionsvis av en reklamationsnämnd. Inom branschen har numera konstruerats ell utvidgat konsumentskydd under tio är för småhusköpare. Arbete pågår med all ytterligare förbättra delta. Bl.a. har genom proposition 1977/78:193 Bostadsstyrelsen föll i uppdrag atl tillsammans med Planverket och Kommunförbundet se över vilka krav som bör uppställas för atl koslnaden för delta småhusköparskydd skall få ingå i låneunderlag och pantvärde.

Åven bostadskooperationen kan erbjuda sina småhusköpare samma skydd sum avtalats i den s. k. Småhus 76-överenskommelsen mellan Sveriges Villaägareförbund och Svenska Byggnadsentreprenörföreningen.

HSB vill erinra om att bosiadsbyggandel redan i dag i hög grad är reglerat genom elt omfattande regel- och normsystem. Särskilt gäller detta del bosladsbyggande som sker med statliga bostadslån. Enligt HSB:s uppfattning bör riktlinjerna i frågor som rör bosiadsbyggandel handläggas av bostadsmyndigheierna. Härigenom uppnås en enheilig behandling av alla ärenden och risker för kompelenstvisler mellan olika myndigheter kan undvikas.

4.1.39 Konsumenivägledarnas förening:

Vi instämmer i utredningens förslag om inrättandet av en reklamations­nämnd för fast egendom. Kraftiga åtgärder i förebyggande syfte ger bättre effekt. En skärpning av t. ex. avtalsvillkuren och av bygglagsliftningen torde förbällra konsumenternas ställning.

4.1.40 Riksbyggen:

Ulredningen grundar sitt förslag pä tolkning av erfarenhelerna från den försöksverksamhet med reklamationsnämnder som förekommit i vissa län. Enligt vår erfarenhei pekar emellerlid dessa erfarenheler alldeles klart pä att lösningen av tvister som rör fast egendom inte skall handläggas i de former som allmänna reklamalionsnämnden kommeralt arbela i. Om man bortser från vissa bagatellartade ärenden har det rört sig om fall där fastigheternas

Prop.  1979/80:114

136

goda bestånd eller funktion varit ifrågasatt. En tillfredsstäHande lösning av sådana tvister förutsätter en ingående sakkunnig besiktning, som uppenbar­ligen inte är förenlig med det summariska tillvägagångssätt som allmänna reklamationsnämnden föreslås lillämpa.

Del finns anledning erinra om det arbele som pågår inom branschen för att konstruera ell tillfredsställande konsumentskydd för småhusköpare.

Ett tio-årigt sådant skydd kan i dag lillämpas för praktiskt taget all småhusproduktion som sker med statlig belåning. Vidare har bosladssiyrel­sen i proposition 1977/78:193 fött i uppdrag att undersöka i vilken ulslräck­ning kustnaderna för ett sådant konsumentskydd skall kunna inräknas i pantvärdet.

Såväl i vårt yttrande över byggadminisiraiionsutredningens betänkande SOU 1976:26 som i yllrande över förslag till ändring i lagen om förbud mol oskäliga avtalsvillkor har vi anfört vissa synpunkier på risken för kompe­lenstvisler mellan olika statliga myndigheler. Det resonemang vi där förde är i hög grad tillämpligt också på reklamalionsutredningens förslag om hand­läggningav tvisier rörande fast egendom. Vi ber dårför atl fö citera följande ur de nämnda yttrandena.

""I fråga om avgränsningen av bostadsmyndigheternas verksamhetsom­råde genlemol andra myndigheter kan ett förhållande av principiell belydelse vara värt att peka på. Bostadsbyggande med slatliga lån är i alla stycken mycket ingående reglerat, styrt och övervakat av bostadsmyndigheter. "Inblandning" av andra myndigheler kan i regel inle ske ulan att man riskerar att komma i konflikt med ställningstaganden som gjorts av bostads­myndigheter. Detta talar för att man i alla tveksamma fall bör hänföra ärenden till bostadsmyndigheler."

4.2 Övrigt

4.2.1 Hovrätten över Skåne och Blekinge:

Nämndens uppgift

Hovrätten lillstyrker utredningens förslag.

Allmänna begränsningar beträffande nämndens verksamhetsområde

Hovrätten instämmer i alt förfarandet bör vara snabbt och enkell och atl

muntlig bevisning inte kan upptagas. Mol den bakgrunden anser hovrällen

atl utredningens förslag under denna rubrik är väl avvägda        

Offentlig verksamhet

Inom en mängd områden av offentlig verksamhel är redan nu den enskilde konsumen' och slatliga eller kommunala inrättningar näringsidkare. Allt­eftersom den offentliga verksamheten expanderar kommer denna partsställ-ning att bli allt vanligare. All reklamationsfrågor är rikligl förekommande även när det gäller den offentliga verksamheten torde vara elt välkänt

Prop.  1979/80:114

137

fiikium. Del vore slölande om konsumenten inle skulle kunna ställa motsvarande krav på beskaffenheten av de nyttigheier han erhåller av offentliga näringsidkare som av privata sådana. Hovrätten anser därior all del är betydelsefullt att frågor rörande offentlig verksamhel kan komma under nämndens prövning. Med hänsyn fråmsl lill vad som gäller om fullföljd av lalan mol offenlliga myndighelers beslul bör emellerlid ulredas hur längt ARN:s kompetensområde kan slräcka sig. När detta prövas bör beaktas atl det skall vara så enkelt som möjligi för konsumenien all lå sin sak prövad.

Nämndens förhållande lill braiischnänuiderna

Näringsidkarna är själva huvudmän för branschnämnderna. Konsumen­terna representeras inte på samma sätt i de privala nämnderna som i ARN. Möjligheten att fä beslut av en branschnåmnd omprövat av ARN synes värdefull. Därför bör ARN även framdeles fö pröva ärenden som faller inom kompetensområdet för en branschnämnd.

4.2.2 Bankinspeklionen:

Bankinspeklionen tillstyrker förslagel all verksamhet som slår under inspektionens lillsyn inte skall kunna bli föremål för behandling i reklama­lionsnämnden.

4.2.3 Marknadsdomstolen:

F n är frägor av immaleriell nalur såsom l ex advokaiijänster undantagna från ARN:s prövning. Åven framdeles skall -enligt utredningen -advokat-tjänster vara undantagna frän ARN:s prövning med hänsyn främsl till den lillsyn som utövas av Sveriges advokatsamfund. Denna särbehandling av advokaiijänster anser marknadsdomstolen välmotiverad och hell nödvändig frän främst rättssäkerhetssynpunkt. En advokat har nämligen ell berättigat inlresse av integritet vid ulövningen av sin verksamhet. Följaklligen bör det inte övervägas nya konirollmekanismer för granskning av advokalverksam­hel såvida del inte framkommil behov därav. Något dylikt behov anser marknadsdomstolen inte föreligga.

Annorlunda förhåller del sig - forisålier utredningen - när juridiska uppdrag ulförs av annan än advokat. 1 dylika fall saknas del enligt utredningen tillsynsorgan. Vidare anför utredningen atl det från ARN:s sida framhållits att anmärkningar mol juridiska byråer av olika slag inte är sällsynta. Mot bakgrund bl a härav anser utredningen atl reklamalionsnämn­den bör vara oförhindrad all pröva klagomål som gäller juridiska uppdrag när konsumeniens moipart är annan än ledamot av Sveriges advoktitsamfund. Härvidlag finner marknad::domstolen skäl framställa erinran mot utredning­ens förslag. Pä sätl ulredningen formulerat sin ståndpunkt kommer lex

Prop.  1979/80:114

138

sådana biirädande jurister som år anslällda hos tidvokater att kunna bli föremål för ARN:s granskning. Huruvida del verkligen är ulredningens mening atl ifrågavarande biirädande juristers verksamhel skall kunna prövas UV ARN är måhända tveksamt med tanke på ;iu utredningen i detla sammanhang uttryckligen endast nämner ""juridiska byråer av olika slag"". Åven om del skulle vara så, att utredningen inte har liinki sig att nu akluella biirädande juristers verksamhel skall falla under ARN:s kompeiensområde finner marknadsdomstolen det i sä fall angeläget alt oklarheten härvidlag undanröjs vid den Ibrisalla handläggningen i departementet. För domstolen ter det sig självklart all inle heller hos advokater verksamma bilriidande jurisler bör underkastas ARN:s prövning. Även berörda juristers verksamhet förtjänar nåmligen etl siarkt integrilelsskydd. Vidare ulgör deras verksamhel mer eller mindre en del av en advokats verksamhet. För det fallet att nu berörda juristers verksamhel skulle kunna granskas av ARN skulle följakt­ligen ARN:s prövning indirekl även komma all avse advokaiverksamhet. Härtill kommer au de biträdande juristerna indirekl lorde slå under den av Sveriges advokatsamfund utövade lillsynen. En advokat torde nämligen ha etl ansvar för hur de hos advokaten anstiillda biträdande juristerna fullgör sina uppdrag. Att advokaten sköter denna lillsyn faller i sin tur under advokatsamfundets lillsyn.

Marknadsdomstolen anser alltså all hos advokater verksamma juristers uppdrag inte skall kunna prövas av ARN. Vad däremoi gäller sådana konsulterande jurisler som saknar anknylning till advokatbyrå ter sig frågan iingående ARN:s kompelens delvis annorlunda. Bland de ""juridiska byråer av olika slag"" som här är akluella finns det naturligtvis byråer av myckel skifiande karaktär. Dels finns del sädana som drivs ansvarsfullt av kompe­tenta jurister. Dels finns del tyvärr också byråer som drivs mindre seriöst. Del lorde framförallt vara mot sisinämnda kalegori byråersom deav ulredningen nämnda anmärkningarna hos ARN riktas. Många av dessa anmärkningar vittnar förmodligen om att uppdrag misskötts i flagrant mån, och del torde i sädana fall inte vara erforderiigl med någon särskild just för dessa ärenden speciell kompetens vid granskningen. För dylika fall kan ARN:s för konsumenterna lättillgängliga förfarande vara det lämpligaste. Ju mer kvalificerad och seriös en juridisk byrå är desto större krav från främst rättssäkerhetssynpunkt bör ställas på själva granskningsförfarandet. Mot bakgrund härav finns del skäl au ifrågasätta även lämpligheten av atl ARN ges möjligheter att pröva sådan juridisk rådgivningsverksamhet som inte är bunden lill advokalbyrå. Del lorde nämligen vara svårt atl i förväg avgränsa den verksamhet som kan tänkas lämplig för ARN:s granskning. Med hänsyn härtill vill marknadsdomstolen helt avstyrka ulredningens förslag rörande ARN:s möjligheter atl pröva klagomål som gäller juridiska uppdrag.

Angående banktjänster konslalerar utredningen alt det får anses vara ett konsumentintresse att även sädana skall kunna prövas i en reklumations-nämnd. Mot bakgrund av banklagsutredningens pågående arbete, som bl. a.

Prop.  1979/80:114

139

v

skall ägnas åt att överväga hur gränsen bör dras mellan bankinspektionens verksamhel och den verksamhel som ulövas av de konsumentpoliliska organen, anser sig reklamationsutredningen inie f n. böra föreslå alt någon del av bankernas verksamhel skall kunna bli föremål för behandling i reklamationsnämnden. I anslulning härtill vill marknadsdomstolen anknyta lill lankegångarsom domstolen gav uttryck för i domslolens remissvar av den 5 juli 1978 över försiikringsräitskommitténs delbetänkande ""Konsumenlför­säkringslag" (SOU 1977:84). 1 remissvaret yttrade domstolen följande angående bankinspeklionens möjligheter att kontrollera de av bankerna anviinda avtalsvillkoren (s. 4 f): ""I fråga om villkoren på bankområdei är väl inte i samma mån klarlagt au en allmän skiiligheisprövning,dvs. en prövning som går vida utöver vad som betingas av banktillsynens uppgift all granska soliditet, likviditet och en sund utveckling av bankverksamheten,ankommer på bankinspeklionen. Ulan vidare kan konsiaieras all vid tillkomsten av nuvarande bank- och sparbankslagar det från lagstiftarens sida ingalunda förelåg någon avsikt alt en avtalsvillkorsprövning av det slag som enligt avtalsvillkorslagen åvilar marknadsdomstolen skulle utövas av tillsynsmyn­digheten förbankerrespektivesparbanker(se Westerlind,Banklagens. 436 ff och samma förf, Sparbankslagen s. 411 f). 1 praktiken har det efterhand nog ändå blivit mer eller mindre accepleral all bankinspeklionen ger sig in på en nästan lika vidsträckt skälighetsprövning som försäkringsinspeklionen kunnat göra enligt de därvidlag mera uttryckliga lagreglerna. Pä sitt sätt har iil den kategoriskt formulerade undantagsregeln i 2 S avtalsvillkorslagen medverkat lill denna utveckling. Vid regelns tillkomst gjorde man inte lillräckligl klarl för sig att bankinspektionen egentligen inte hade all befatta sig med nu ifrågavarande avtalsvillkorsprövning."" Mot bakgrund av det citerade fär marknadsdomstolen påpeka att det f n. med hänsyn till gällande banklagstiftning i och för sig inie föreligger nägot hinder för ARN all pröva även konsumenttvister rörande banktjänster.

4.2.4 Konsumentverket:

Ulredningen föreslår au nämnden skall pröva tvister mellan konsument och näringsidkare. Vidare förordar utredningen att endast konsumenter skall kunna påkalla prövning hos reklamationsnämnden. Detta överensslämmer med den ordning som f n. gäller. Verket inslämmer i ulredningens förslag. Del finns inget skäl till erinran mol ulredningens definitioner av begreppen konsument och näringsidkare.

Ulredningen menar alt nämnden bör ha riitl atl avvisa vissa ärenden, t. ex. sådana som har föregåtts av en alltför ofullständig utredning eller sådana dår handläggningstiden skulle bli alllför lång och resursförbrukningen onormalt stor. Vidare pekar utredningen på att niimnden bör ha möjlighet att avvisa tvistersom rör obelydliga värden. Konsumentverket vill särskilt understryka det angelägna i att sistnämnda möjlighet finns. För atl nämndens verksamhet

Prop.  1979/80:114

140

skall kunna bedrivas effektivt och ulan alltför stor kosintid måste nämnden kunna avvisa ärenden som inie ärav allmänl inlresse och där tvisteföremålels värde är obetydligt. Konsumentverket anseratt nämndens heltidsanställde ordförande bör ges möjlighel atl själv avgöra om ell ärende skall avvisas av dessa skäl. I övrigl ansluter sig verkel iill vud ulredningen anfön beiräffande allmänna begränsningar för niimndens verksamhet.

4.2.5 Allmänna reklamationsnämndens ordförande:

Konsiimenibcgreppet. Ulredningen uttalar i dennti fråga bl. a. (s. 44) atl för alt man skall få överensslämmelse med lillåmpningsområdet för den konsumenlrättsliga lagslifiningen det i reglerna för A.RN:s verksamhelsom­råde uttryckligen bör anges att den köpta vtiran m. m. skall vara avsedd huvudsakligen för enskill bruk. Nämnden bör alltså kunna pröva etl iirende också när reklamationsobjektet är avsell au användas i anmälarens yrkesverksamhet, under förutsättning alt denna användning i jämförelse med dess övriga bruk framstår som mindre väsentlig.

1 det danska forbrugerklagenEEvnets årsberättelse för 1977 anges i en orienlering om nämndens verksamhet (s. 99) under rubriken ""Hvem kan klage?"" atl en näringsidkare kan klaga hos nämnden, om han kan anses som ""det sidsie led i omsaetningen", men däremoi inte beträffande varor som ingår i hans produktion eller är avsedda för vidareförsäljning. 1 några avgöranden har ARN närmat sig den danska tolkningen av konsumentbe­greppet och prövat ärenden rörande köp av vara uteslutande avsedd alt användas i köparens yrkesverksamhet (t. ex. skogsarbetares köp av bandsåg). En sådan något vidare bestämning av begreppen konsument och konsument-tvist kan kanske vara värd att överväga också för vär del.

Näringsidkarbegreppei. Utredningen har (s. 144 o. 162) angivii vissa kriterier för när slalliga och kommunala organ bör behandlas som närings­idkare i här avsedd mening. Det skulle emellertid vara värdefulll om i en blivande proposiiion de slalliga och kommunala organens ställning saml gränsen för ARN:s kompetens i detta hänseende kunde ännu tydligare klargöras. Postverket har exempelvis i elt ärende rörande förseningsskada -som dock slutade med förlikning - bestritt nämndens kompetens på olika grunder, bl. a. under hänvisning till brevmonopolet och till möjligheten att anföra administrativa besvär över verkets beslut.

Förmedllngsfällen. Utredningen lar på s. 145 upp sådana fall där en näringsidkare uppträder som förmedlare för en privat säljares räkning. Ulredningen konstaterar atl ARN har ålagt näringsidkaren en upplysnings­plikt i dessa fall. Han har anseits böra uttryckligen klargöra för köparen all han bara förmedlar affären och atl eventuella krav skall riktas mot säljaren. Har niiringsidkaren brustit i sin upplssningspliki i detta hänseende har nämnden lagit upp ärendet till prövning med näringsidkaren som motpart. Ulredningen vänder sig mot denna praxis och anseratt förmedlaren inte bör

Prop.  1979/80:114

,

141

kunna förvandlas till motpart och åläggas ansvar i den egenskapen bara därför att köparen (med fog?) har uppfattat honom som säljare.

Enligt vad jag har erfarit överväger såväl konsumentköpsutredningen som småhusköpkommitlén att föreslå regler om skärpt ansvar för förmedlare. 1 avvaktan på resultatet av dessa utredningars arbele anser jag att ARN inte bör ändra sin nuvarande konsumentvänliga praxis på denna punkt.

Tvister rörande obetydliga värden. Ulredningen säger (s. 147) alt nämnden bör ha möjlighel all från fall till fall avvisa ärende, om det med hänsyn lill tvisteföremälets ringa värde inte framstår som motiverat all konsumenien för saken prövad. Någon absolut avvisningsskyldighet vill ulredningen dock inte ställa upp för dessa fall.

Jag inslämmer idena uttalande och bilräder även den av konsumentverket framförda meningen atl nämndens heltidsanställde ordförande bör ges möjlighet all avgöra om etl ärende skall avvisas på grund av tvisteföremålels ringa värde. Praktiskt kan detta åstadkommas även på det sattet atl i princip en lägsla värdegräns fastställs men ordföranden för möjlighel atl meddela dispens om konsumenten kan anföra särskilda skäl föran fö saken prövad. En sådan regel skulle otvivelaktigt underlätta de handläggande tjänstemännens lelefonrådgivning. Med hänsyn lill vad utredningen allmänt anför om nackdelarna med vårdegränser (13 kap.) ansluter jag mig dock, om än med viss tvekan, lill uppfattningen au inte ens i princip - med möjlighet till dispens - någon lägsta värdegräns för prövning bör ställas upp.

4.2.6 Konsumentijänstuiredningen:

Reklamatiunsutredningen har på grundval av överväganden i betänkandet (s. 160 f.) stannal för att ARN inte heller i fortsättningen skall pröva reklamalioner som rör immateriella tjänster, såsom teknisk och juridisk rådgivning samt undervisning. Konsumenujänsiutredningens blivande förslag lill konsumenttjänsllag omfattar inte immateriella ijänsler. Ulred­ningen avser emellerlid alt i sin fortsatta arbete ta upp frågan om konsu­menttjänstlagen bör vidgas lill atl omfalta immateriella tjänster. 1 den mån konsumenttjänsilagstiftningen utvidgas i della hänseende bör frågan om reklamationsnämndsverksamhet när det gäller immateriella tjänster tas upp till omprövning.

4.2.7 Rättegångsulredningen:

Reklamaiionsutredningen har inte selt det som sin uppgift att överväga någol alternativt förfarande lill domstolsprocessen för andra tvister än sådana som brukar kallas konsumenttvister, dvs. de som på ena sidan har en näringsidkare, på den andra en konsument. Om konsumenien köpt sin vara från en person som inte kan anses som näringsidkare kan han inte vända sig lill den allmänna reklamationsnämnden. 1 betänkandet sägs au det knappasl

Prop.  1979/80:114

142

skulle vara praktiskt genomförbart att låta nämndförfarandet avse tvister mellan enskilda och att del med en sådan lösning skulle föreligga en uppenbar risk för alt nämndens beslul respekterades mindre ofta, något som på sikt skulle innebära en försvagning av hela nämndverksamhelen.

Rättegångsulredningen kan ime ulan vidare godiaga reklamalionsutred­ningens resonemang. Till en början bör anmärkas att gränsdragningen i fråga om t. ex.eit köp skall anses ha sketl från en näringsidkare eller från en enskild i bland kan vara vansklig, något som ocksä framhållits i betänkandet. Vidare kan en tvist mellan en konsument och en enskild säljare uppvisa samma problem och bedömningssvårigheier som en tvist mellan en näringsidkare och en konsument. Det kan vara frågaom exakt samma fel eller brist i en vara eller samma dröjsmål med leverans.

Även om nämnden i många fall tillämparsärskilda lagarsom endast gäller i förhållandet mellan konsument och näringsidkare är nämnden väl bevandrad inom den mera allmänna juridikens område. Frågor om vad som skall anses vara fel eller brisl i en vara bör mänga gånger avgöras efter ensarlade normer. Om man förulsiiiler atl nämndförfarandet är en samhällsekonomiskt sett lämplig handläggningsform för ett stort anlal enklare tvister mellan konsu­ment och näringsidkare - vilkel man för övrigt pä goda grunder torde kunna göra - kan det vara vän att studera om samhällels resurser i fall vilka kan vara i Slort setl identiska utan undantag skall läggas ned på domstolsförfarandel. Del kan från en ralionell utgångspunkt vara lämpligt att mera se lill tvisten än lill partsförhållandets karaklär. Med en sädanl belraktelsesätl kan det finnas anledning överväga om inte nämnden borde få pröva enklare tvister mellan t. ex. en konsumeni och en säljare som inte är näringsidkare och till och med tvister mellan två näringsidkare.

Del framgår inle av betänkandet varför det knappasl skulle vara praktiskt genomförbart alt låla nämndens verksamhetsområde utvidgas att gälla nckså tvisier dår säljaren även vara inte är näringsidkare. Möjligen avses därmed atl i nämnden ingär representanter för bl. a. näringslivel. På andra umråden i samhällel låter man emellertid representanter för nrganisationer delta i avgörandel av ärenden utan all parlerna är organisaiionsanknuina. Här skall endast nämnas hyresnämnderna i vilka ingår ledamöter utsedda på förslag av riksorganisationer oavsell om parterna är medlemmar i sädana organisatio­ner. Att den allmänna reklamationsnämnden hittills haft en annan ordning lorde kunna ses mol bakgrund av sätlel för nämndens tillkomst. När nämnden nu permanentas finns det anledning all närmare sludera skälen för principens uppräithällande.

Den försöksverksamhet som inom konsumentverket bedrivits rörande fastighelsreklamationer har avsell också tvister mellan enskilda. Det framgår inte av belänkandet om detta orsakal några särskilda problem eller om de enskilda visal lägre följsamhel beträffande nämndens beslul när det inte gälll en konsumenltvist i hävdvunnen mening. Man har för övrigl anledning ifrågasätta om det verkligen skulle spela så stor roll om  följsamheten

Prop.  1979/80:114

143

beträffande nu förevarande ärendegrupp skulle bli lägre. Följsamheien beiräffande nämndens beslut kan ökas också genom en framtida bäitre koppling mellan nämndavgörandet och en senare domstolsprocess. Särskilt kan del finnas möjligheter att bättre utnyttja lagsökningsinstitutei för sädana fall där ren tredska föreligger.

Den omständigheten an en reklamationsnämnd en gång skapades i syfte au uigöra en motvikt mot näringsidkarnas dominans i kon.sumentförhållan-den medför inte att en sådan nämnd skulle vara mindre lämpad au handlägga också tvister vari näringsidkare inte är inblandade. Ur räiiegängsutredning-ens synvinkel iir del angeläget framhålla all man inte bör se den av reklamaiionsutredningen föreslagna lösningen som en gång för alla given. Härtill kommer också allmänpolitiska överviiganden i vad mån man skall söka lösa andra än rena konsumenttvister i en annan ordning än vid domstol. Troligt är all problemaliken kring kosinadsregleringen i de mindre tvistemå­len vid domstol iså fall kan förenklas. Rättegångsulredningen kan dock, som lidigare har framhållits, inte ännu gå närmare in på hur de nu mera allmänl berörda frågorna enligt ulredningens mening bör lösas.

En viktig begränsning i det föreslagna tillämpningsområdet för den allmänna reklamationsnämnden är av mycket allmän art och gäller sådana tvister ""som inte lämpar sig för nämndens prövning"". 1 betänkandet lämnas en närmare redovisning av vilka fall detla skulle gälla. Som en punkt tas upp ärenden där ulredningen är alllför ofullständig. Vidare anges ivisler i vilka det är svårl all uireda om en vara är behäftad med fel och sådana tvisier i vilka en nödvändig undersökning av elt reklamalionsobjekt skulle visa sig alltför dyrbar eller tidskrävande. De ärenden som skulle kräva alltför lång hand­läggningslid eller som skulle ta i anspråk alllför siora personalresurser skall ocksä fä avvisas. Tvisier som rör mycket slora belopp anges kunna vara mindre lämpade för en prövning i reklamationsnämnd. Nämnden skall vidare ha rätt att avvisa ett ärende, om del visar sig all tvisten i fråga redan är anhängig vid allmän domstol eller senare under pågående nämnd förfarande anhängiggörs där. Vidare skall avvisning ske om tvisten är mer än sex månader gammal när den anmäls, eftersom det blir svårare atl utreda de faktiska förhållandena i en ärende,ju längre lid som förflyter. I sädana fall där det ärsvåri all objekiivt bedöma reklamationsobjekteis kvalitet,säsom i fräga om konstverk, fotografier och böcker, skall avvisning ocksä kunna ske.

Det kan ifrågasättas om lämpligheten av an pröva visst ärende vid nämnden bör få ses som etl så isolerat nänmdproblem som reklamaiionsut­redningen synes ha tänkt sig. De mål som inte går alt utreda inom ramen för etl renl skriftligt förfarande passar giveivis inte för prövning inför niimnden. Man gördel emellerlid enligt rättegångsulredningen alltförenkell för sig, om man hävdar att nämndförfarandet inte bör komma till användning bara därior atl t. ex. utredningen vid nämnden skulle varu resurskrävande. En beaktansvärd faktor vid nämndens prövning av fråga om avvisning borde enligt räiiegångsutredningens mening vara, alt avvisningen inte loialt selt

Prop.  1979/80:114

144

kan förutsättas bli dyrare för samhället än vad en nämndpriivning skulle ha blivit. Om resultatet av en avvisning blir att enskilda tvingas avstå från atl göra sin rätt gällande eller tvingas driva sin sak, eventuellt på samhällets bekosinad genom rättshjälpen vid en kostnadskrävande domstolsprocess, bör en nämndprövning vara atl föredra.

En fullsländig kostnadsanalys av etl enskilt fall lorde många gånger vara omöjlig all göra. Hänsyn kan behöva las bl. a. liil alt nämndbesluten inte är verkställbara och atl en senare domstolsprocess kan länkas komma till stånd efier nämndens prövning av eu ärende. Den omständigheten atl effekterna av ett avvisningsbeslut långl ifrån alltid kan överblickas böremellertid inte fö hindra att nämndens prövning av avvisningsfrågan principielll görs utifrån ett vidare perspekliv än vad som har förutsatts i reklamalionsutredningens belänkande.

Utredningen delar den i beiänkandei framförda uppfattningen att tvister som rör stora belopp kan vara mindre lämpade för prövning i reklamations­nämnden. För tvister som rör stora belopp bör i slället dumslulsförfarandet mestadels anses lämpat. Visseriigen kan del med fog hävdas att tvisteföre­målets värde inte påverkar ell måls svårighetsgrad i sakligt eller juridiskt hänseende. Men när det gäller siora belopp har parterna befogade anspråk pä all få del av den noggrannare och mera rätissäkra domstolsprövningen. Domstolsförfarandel blir mer tungrott och kostsamt, men mäl om stora värden bär också större kosinader. Vad nu sagts hindrar emellertid inte alt parter i tvist om slnrt belupp bör ha möjlighel atl välja reklamalionsnämnden som tvisilösningsorgan, om förutsättningarna för nämndens medverkan i övrigl är uppfyllda.

Del bör tilläggas all den föreslagna rälien för nämnden att själv utan närmare vägledningav lagtext avgöra,om den är lämpad för prövning av visst ärende, torde vara närmast unik när det gäller offenllig verksamhel.

4.2.8 Banklagsuiredningen:

Banklagsuiredningen har ännu ej behandlat vad som bör gälla i fräga om bankinspektionens granskning av bankernas verksamhet för att i skilda hiinseenden ge ett gott konsumentskydd åt bankkunderna. Banklagsutred­ningen delar emellertid reklamalionsutredningens uppfattning alt bankernas verksamhet f n. inie bör bli föremål för behandling i reklamationsnämn­den.

4.2.9 Svenska komnuiiilörhiindei:

Reklamationsutredningen föreslår att Allmänna reklamationsnämnden skall kunna behandla sådana ärenden där kommun uppträder som närings­idkare. Slyrelsen vill även hår hänvisa till proposition nr 33 till 1972 års riksdag om samhällels konsumenlpolilik. Där anförs å sid. 62 följande:

Prop.  1979/80:114

145

""Begreppet konsumentpolitik bör avse de problem som sammanhänger med konsumenternas köp och användning av varor och tjänster, som bjuds ut på den privata marknaden eller på marknader som arbetar enligt likartade principer"".

Slyrelsen som finner att utredningen tagil allt för län på frågan om reklamation av kommunala varor och tjänster, avvisar del framförda förslaget. Frågan om reklamation inom den offentliga sektorn fordrar före ställningstagande en omfattande analys varvid beaktas vilka andra möjlig­heter en konsument har att få rättelse när det gäller den offentliga sektorns varor och tjänster.

4.2.10  LO:

Utredningen föreslår atl det i reklamationsnämndens instruktion intas en regel om möjlighet för nämnden att avvisa ärenden. Avvisning skall kunna ske om exempelvis etl ärende bedöms kräva alltför lång handläggningstid eller om det med hänsyn till tvisteföremålets ringa värde inte framstår som motiverat atl konsumenten får saken prövad. Enligt LO:s mening måste en sådan regel hanteras med stor varsamhet eftersom även bagatellärenden i vissa fall kan vara principiellt viktiga. Vidare kan det ibland vara av särskild betydelse för knnsumenlen alt få saken prövad även om den rör etl obetydligt värde.

Utredningen föreslår att endasl konsumenten skall kunna påkalla rekla­mationsnämndens prövning av en tvist, och att denna prövning skall vara kostnadsfri för konsumenten. LO delar ulredningens uppfattning i dessa frågor. Likaså finner LO det riktigt atl nämndens beslut även fortsättningsvis bör ha karaktären av rekommendationer, och att publicering av namnen på de näringsidkare sum inte följer reklamationsnämndens beslut sker i Konsu­mentverkets regi och i de former som verkel bestämmer.

4.2.11  SACO/SR:

Utredningen föreslåratl även statlig och kommunal verksamhe! bör falla under nämndens verksamhetsområde. Det är emellertid oklart var utred­ningen anser att gränserna går mellan de områden som nämnden kan och inte kan behandla. SACO/SR anser alt alla tjänster utförda av stat eller kommun, när denne uppträder som näringsidkare skall kunna vara föremål för nämndens verksamhet. Konsumenten torde ofta känna sig minsl lika utlämnad, när stat eller kom mun är motpart som när en enskild näringsidkare är det.

SACO/SR lillstyrkeräven utredningens uttalanden.all ijänsteravjurisler, som ej är ledamöter av Sveriges advokatsamfund, kursverksamhet och annan utbildning saml begravnings-, hälsovårdsijänster och bekantskapsförmed­lingar o dyl. bör kunna prövas av ARN.

10 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 114

Prop.  1979/80:114

146

1 del inledande tillstyrkandet av att ARN permanentas ligger åven ett tillstyrkande av att ARN får verka under tämligen fria former även fortsättningsvis när del gäller förfarandel. ARN skall således på lämligen diskretionära grunder kunna avvisa ärenden. Om så sker, är det emellerlid angeläget att konsumenten fär upplysning om vart hon i stället ska vända sig med sin reklamation.

4.2.12 Sveriges advokaisamfund:

I anledning av vad utredningen anför (sid. 160) angående juridiska uppdrag utförda av annan än advokat vill samfundet påpeka att dess tillsyn över advokaterna omfattar advokaternas principalansvar för bi trädande ju rist som är anställd på advokatbyrån.

4.2.13 Sveriges indusirifiirhund och Sveriges grossislförbund:

Vi delar uppfattningen au nämnden inte skall pröva tvisier näringsidkare emellan eller konsumenter emellan. Däremoi anser vi det inte självklart atl varor och tjänster producerade av stat och kommun inte skall kunna behandlas av nämnden i sådana fall då stal och kommun ej uppträder som näringsidkare. Konsumentproblemen kan uppkomma såväl pga offenllig som privat verksamhet och oavsett om samhället uppträder i kommersiellt sammanhang eller inte.

Ett praktiskt argument skulle vara att en utvidgning av verksamhelen på detta sätt skulle föra med sig en så stor ärendeiillsirömning att nämndens uppgift att enkelt, snabbt och billigt lösa tvisier skulle sättas i fara. Detla förhällande skulle dock visa på behovel av tvisllösande organ då det gäller den offentliga sektorn. Vi anser dock att frågan inle är lillräckligl penetrerad för att omgående ingå i nämndens verksamhel. Av bl. a. detta skäl bör en utredning tillsättas med syfte alt se över konsumeniskyddel inom den offentliga sektorn.

1 frågan om vilken part som skall kunna påkalla prövning hos reklama­tionsnämnden vill vi framhålla atl det finnssituationer dääven näringsidkare borde ha denna möjlighet. Det gällerexempelvis de fall då parterna själva inte kunnat lösa konflikten men konsumenien trots uppmaningar från närings­idkaren och exempelvis konsumenlsekreterare inte vill påkalla prövning utan återkommer med krav till näringsidkaren. Sådana fall är antagligen relativt sällsynta och skulle därior inle utgöra någon större arbetsbelastning för nämnden men utgöra en uppenbar fördel för näringsidkaren i här angivna situationer.

Prop.  1979/80:114

147

4.2.14  Sveriges liäluis/åbnkers riks/örbinul:

STR vill vidare förorda, alt nänmden skall kunna pröva ärenden där kommun är konsumentens motpart. Huruvida kommunen i det enskilda fallet kan betraktas som näringsidkare eller som offentligrättsligt subjekt lorde sakna belydelse. Del avgörande skall vara om kommunen tagil betalt för sina tjänster. Om lagändring krävs för att nå detta resultat föreslås att sådan lagändring vidlas.

4.2.15  Moiorniäniiciis riks/öibuiid:

I och för sig synes del riktigt all Allmänna Reklamationsnämnden endast har att pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare. 1 en viss situation kan det dock vara av intresse att få Allmänna Reklamationsnämn­dens bedömning i en tvist mellan två konsumenler. M syftar härvid på den situation som t. ex. uppkommer när en konsumeni säljer en bål till en annan konsument genom förmedling av näringsidkare. I händelse av tvist mellan köpare och säljare är i ett sådanl fall konsumeniköplagen tillämplig.

Vad angår förslaget att statlig och kommunal verksamhet skall kunna bli föremål för prövning i Allmänna Reklamationsnämnden, dock endast i den mån staten eller kommunen uppträder som näringsidkare, ifrågasätter M huruvida det icke vore lämpligt att l.ex. tvister mellan konsumenter och AB Svensk Bilprovning på grund av obligatorisk kontrollbesiktning bör kunna prövas av Allmänna Reklamationsnämnden. Man bör härvid hålla i minnet att i den män AB Svensk Bilprovning utför s. k. frivilliga konditionsiester torde tvisier på grund härav kunna prövas av Allmänna Reklamalionsnämn­den.

4.2.16  Svenska Jörsäkringsbolags riks/örbiind:

Avvisningsfrågan uppkommer inte sällan i ärenden angående ersättning ur ansvarsförsäkring, trafikförsäkring eller annan försäkring på skadeståndsom-rådel. Bedömningen kan här vara beroende av muntlig bevisning. Vidare finns ibland i dessa ärenden juridiskt komplicerade frågor om förutsättningar för att ersättningsansvar skall föreligga. De kan också karaktäriseras av all tvisten inte sä mycket kan anses hänförlig till förhållandet mellan försäk­ringsgivare och konsument som till förhållandel mellan (vanligen) tvä konsumenter: den skadeståndsskyldige och den skadelidande. 1 ett ärende om ersättning ur vanlig ansvarsförsäkring rör tvisten mestadels förutsätt­ningarna för ansvar och skadeståndets storlek. Försäkringsbolaget ärbetalare av skadeståndet, men den försäkrade (den skadeständsskyldige) kan ha viktiga intressen att bevaka, t. ex. självrisk eller annan oförsäkrad del av ansvarei. I ärendena om ersäitning ur trafik- eller annan motorfordonsför­säkring kommer en eventuell motpart in i bilden, och tvisten kan dä komma

Prop.   1979/80:114

148

an röra kontrahenternas motstridiga intressen och uppfattningar beträffande trafikolyckan.

Au skadestånds- och irafikärendena i de nu berörda avseendena inte alltid äran jämställa med sådana reklamationsärenden som nämnden i första hand är lill för hindrar inte att nämnden ändå i vissa fiill kan vara ett lämpligt forum lör tvistlösning också på detla område. Domstolarna förbehålls därigenom prövningen av mål där rättsfrågorna iir komplicerade eller där det är nödvändigt med bevisupptagning i former som inle är möjliga i niimn­den.

På detta sätt tillgodoses försiikringsbolagens intressen av ;iit praxisbild­ningen sker i tillförlitliga former. Når nu nämndverksamheten permanenlas finner riksförbundet det angelägel au principerna för fördelningen av ärenden mellan domstolarna och niimnden i de nu berörda avseendena klarl anges i den blivande propositionen.

En annan kalegori av ärenden där reklamationsnämnden inte alltid utgör lämpligl forum är tvister om värderingar. Som exempel kan nämnas värdering av stulen eller annars förkommen eller skadad egendom.

En rimlig ståndpunkt är ofta att värderingsfrågor hanteras på del sätt som föreskrivits i försäkringsavtalet, nämligen genom hänskjutande till skilje­män, när skiljeklausul finns, eller till värderingsman enligt försäkringsbola­gens allmänna bestämmelser 1976, AB 101, vilka i regel tillämpas vid tvist om värdel av skada på lösegendom. Det kan inte anses obilligt mot konsumenien atl viirderingen sker i nu angiven ordning, eftersom den garanterar atl sakkunskapen kommer lill tals på de många olika områden som är aktuella. ,ARN har också i ell ärende 1976 angående värdering av brandskada på byggnad ansett atl värderingen bör ske i sådan ordning (dnr 1207/76).

4.2.17 Folksam:

Som framgår av beskrivningen i betånkandet om nuvarande förhållanden vid .ARN (särskilt sidorna 54-56) intar försäkringsnämnden i flera hänseen­den en särställning. Vad som där prövas är i huvudsak beslut från försäkringsbolagens sida innebärande avslag helt eller delvis av begäran om försäkringsersättning (inkl. skadestånd). Nämndens verksamhet blir därför mer lik t. ex. den som förekommer vid klagoinslanserna inom socialförsäk­ringen än den inom övriga nämnder inom reklamationsnämnden, något som bl. a. belyses av den mycket stora skillnad i ärendefrekvens som redovisas i labell 2.2.12.

Utredningen föreslär inte någon egenllig förändring av det hittillsvarande verksamhetsområdet för nämnden. Som hittills skall nämnden således ha rätl all avvisa ärende som inte lämpar sig för en prövning i nämnden. Den av Ulredningen gjorde genomgången av omständigheter som enligt ulredning­ens mening bör kunna föranleda sådan avvisning stämmer väl med Folksams åsikter.

Prop.  1979/80:114

149

Det böremellertid diskuleras om del inte ifråga om en ärendekategori, s. k. vållandefrågor, finns anledning all gå längre, dvs. att helt undanta dessa ärenden från möjligheten att bli prövade i nämnden.

Skälen för ett sådant undantagande är i huvudsak följande. Om de av utredningen angivna motiven för att nämnden bör avböja all pröva ärenden skulle följas, synes det vara stor sannolikhet för alt större delen av ärendena rörande vållandefrågor skulle komma att avvisas. Det sammanhänger med alt ett lillfredsställande underlag för prövningen i dessa fall förutsälter arbetsformer av det slag som finns vid underrätterna, men inte hos nämnden. I fråga om den del av ärendena som skulle vara möjliga atl pröva i nämnden gäller att de också skulle kunna prövas i domstol.

Här föreligger alltså den situationen atl domstol alllid är lämpligt organ för tvistlösningen och oftast det enda lämpliga organel, medan ARN är lämplig i vissa fall men olämplig i kanske flertalet fall. Mot denna bakgrund synes den enda rimliga lösningen vara att låta alla dessa ärenden avgöras av domstol och inte av ARN.

Genom ett sådant ställningstagande skulle man framför allt nå två mäl. Dels skulle man fä en styrning av denna ärendetyp till en prövningsorgan som i varje fall för det stora flertalet fall svarar mot önskemålen om lättillgänglighet, låga kostnader och kompetens, dels skulle man därigenom väsentligt underiätta hänvisningsproblemet. Härmed avser vi den informa­tion om vilken möjlighet/vilka möjligheter en missnöjd kund har att få sitt ärende prövat. Sådan information lämnas nu såväl skriftligen som munlligen och av ett stort antal personer, däribland även av kommunernas konsument­vägledning. Man kan säkerligen inte begära av dessa personer att de skall kunna ge konsumenterna någon ledning för valet mellan domstol och ARN. Skulle hänvisningen ske så att konsumenten upplyses om att han kan vända sig, efter eget val, antingen till domstol eller till ARN föreligger det uppenbarligen stor risk för att hänvisningen leder konsumenten in i en återvändsgränd och väl också därigenom skapar viss risk för rättsförlust.

Folksam vill föreslå att det överväges om inte systemet för tvistlösning på konsumentområdet skulle vinna på om vållandefrågorna flyttades bort från ARN:s verksamhetsområde. Det förutsätter att ansträngningar görs i syfte att förändra konsumenternas nuvarande attityd gentemot domstolarna. 1 jämfö­relse med den slora informationsinsats som gjorts för att göra ARN känd är försöken att popularisera domstolarna ytteriigt blygsamma. En ökad infor­mation inom just området för vållandefrågor, särskilt inom trafiken, bör därför åstadkommas.

4.2.18 Hiismodersförbundpt Hem och Samhälle:

Nämnden bör även i fortsättningen kunna pröva enbart tvister mellan konsument och näringsidkare. Endast konsument skall ha rätt att anhäng­iggöra ärende hos nämnden. Kvittningsvis framställt yrkande av näringsid-

Prop.  1979/80:114

150

käre bör dock kunna prövas av nämnden i den mån det har samband med konsumentens yrkande i ärendet.

Konsument bör först söka rättelse på kommunal nivå och, om inte rättelse går atl erhålla, föra ärendel vidare. Förbundet finner del därför angclägel an den kommunala konsumeniyerksamheicn utbyggs. Då fortfarande ca 61 'ii av landels kommuner saknar sådan verksamhet anser förbundet att ett obliga­torium bör övervägas. Vad gäller nämndens verksamhetsområde vill förbun­det instämma i den inskränkning som anförts i ledamoten Ekströms reservation.

4.2.19 Hyresgästernas riksförbund:

Liksom utredningen anser förbundet att tvister om nyttjanderätt till fast egendom bör falla ulanför reklamationsnämndens kompeiensområde. Inom hyresrättens och arrenderättens områden finns redan ett beprövat förfarande att tillgå. När det gäller andra tvister som rör fast egendom, såsom reparationer och andra ijänster som utförts av näringsidkare, kan såväl bostadsräilshavare som hyresgäster behöva reklamationsnämnden för atl hävda sina anspråk pä ett fackmässigt arbete.

4.2.20 Sveriges fastighetsägareförbund:

När det gäller ARN:s kompetensområde föreslås att ärenden, som gäller lakar-, tandläkare-, advokat- och kursverksamhet av olika skäl undantagas därifrån. Däremot förutsattes uppenbarligen att tvist om tjänster som jurist eller annan konsult inom intresseorganisation lämnar organisationens medlemmar, skall kunna upptas av ARN. En sådan tvist böremellertid enligt förbundets uppfattning inte kunna dragas in under ARN:s prövning. Den måste betraktas som en intern angelägenhet mellan medlemmen och hans organisation uch missnöjd medlem har möjlighet att genom sin representa­tion i organisationen beivra orimliga arvodesdebiteringar eller andra missför­hållanden. 1 vart fall bör ARN inte kunna pröva tvist mellan medlem och etablerad riksorganisation eller därtill knuten lokalorganisation.

Förbundel instämmer i utredningens uttalande att tvist om nyttjanderätt till fast egendom inte bör kunna prövas av ARN.

5 Regionala reklamationsnämnder

5.1  Hovrätten över Skåne och Blekinge:

Liksom utredningen anser hovrätten att det vore olämpligt att inrätta regionala reklamalionsnämnder.

Prop.  1979/80:114

151

5.2 

Ö

rebro tingsr

ä

ll:

Med hänsyn till det stora antal besiktningar som mäste göras i sädana ärenden finner tingsrätten del dock tveksamt om en sådan reklamations­verksamhet bör föriäggas centralt lill Stockholm. I denna del synes utred­ningen böra ha ytteriigare övervägt frågan om en regional nämndverksam-hel.

5.3 Marknadsdomstolen:

Enligt sina direktiv har utredningen bl. a. haft till uppgift att överväga om del kan vara lämpligt med en viss regional utbyggnad av ARN. I denna fråga ansluter sig marknadsdomstolen helt till utredningens bedömning atl regional reklamationsverksamhei inte bör komma ifråga.

5.4     Allmänna reklamalionsnämndens ordförande:

Jag delar utredningens bedömning att regional reklamationsnämndsverk­samhet inte bör komma i fräga.

5.5     Länssiyrelsen i Värmlands län:

Utredningen går för lätt förbi frågan om regionala besiktningsmän. Länsstyrelsens erfarenheter från rådgivning i reklamationsärenden talar för att det finns behov av besiktningsmän både när det gäller fastighets- och bilreparationsområdet. Dessa besiktningsmän bör placeras regionalt och kostnaderna beslridas av ARN.

5.6     Länsstyrelsen I Norrbottens län:

Ej heller enligt länsstyrelsens uppfattning föreligger skäl att f n. bygga upp en regional reklamationsnämndsverksamhet. Om ärendetillströmningen till allmänna reklamationsnämnden skulle komma att öka pä ett sådant sätt att en uppdelning av verksamheten ter sig nödvändig finner länsstyrelsen del emellertid naluriigt att denna verksamhet då knyts till den regionala konsumentverksamheten.

5.7    Malmö kommun:

Med statistik vill betänkandet hävda att kommunerna är rustade för ändamålet i det att kommunal konsumentverksamhet inrättats i 168 kommuner; emellertid framgår av betänkandet att endast i 29 kommuner finns heltidstjänster inrättade. Otvivelaktigt kommer kommuninvånare i olika kommuner att bli olika väl tillgodosedda om man - såsom betänkandet vill göra - förlitar sig på kommunal medverkan i reklamationssammanhang.

Prop.   1979/80:114

152

Mol denna bakgrund ter sig förvånande att betänkandet avvisar tanken på att inrätta regionala reklamalionsnämnder i all synnerhet som härför anförda motiv framslår som ganska bräckliga. Bland åberopade skäl finner man risk för oenhetlig praxis, svårighet att regionalt rekrylera sådana förelrädare för intresseorgani.sationer och liknande som bör ingå i nämnden, ökad administration o. s. v. - Mol bakgrunden av del nu anförda är betänkandets förslag i dessa delar icke ägnade atl tillstyrkas; fortsatta överväganden föreslås.

5.8       Luleå kommun:

Utredningen harockså att ta ställning till en regionalisering av reklama­tionsnämnden.

Konsumentnämnden ifrågasätter värdet för konsumenten enär reklama­tionsförfarandet även där förutsattes vara skriftligt. Väntetiderna blir med all sannolikhet ej kortare vid anmälan till en regional reklamationsinstans.

5.9       SACO/SR:

Lika med utredningen avstyrker SACO/SR regionala reklamationsnämn­der.

5.10    Sveriges Indiislriförbund och Svetiges grossistförbund:

Vi motsätter oss tanken på en regional indelning av nämndens verksamhet på samma grunder som utredningen har angivit.

5.11    Sveriges trahusfabrikers riksförbund:

För att nå mälet med nämndens verksamhet förordar STR att nämnden/ nämnderna blir centrala och att regionala nämnder icke inrättas.

6 Allmänna reklamationsnämndens organisation samt handlägg­ningsrutiner

6.1 Hovrätten över Skåne nch Blekinge:

Som ett huvudsyfte med ARN:s verksamhet anges att förfarandet skall ge en snabbare och enklare tvistlösning än domstolshandläggningen. De handläggningslider vid ARN, vilka redovisas på s. 51 i betänkandet, är som utredningenpåpekaralltförlånga vid vissa avdelningar och torde ej nämnvärt understiga tiden för handläggning av småmål vid domstol. Hovrätten instämmer i att det finns ett starkt behov av att förkorta handläggningstiderna vid ARN och vill särskilt tillstyrka att konsumenten - sedan han mottagit

Prop.  1979/80:114

153

näringsidkarens svaromål - inte skall behöva höra av sig för alt nämnden skall pröva hans anmälan.

6.2 Marknadsdomstolen:

Avsnittet rörande handläggningsrutiner m. m. ger inle marknadsdomsto­len anledning till annat än ett mindre påpekande. Domstolen delar utred­ningens överväganden angående möjligheter till ordförandeprövning och att det därvid kan vara lämpligl med värdegränser. Likaså ansluter sig domstolen till all det inte bör finnas en generell värdegräns. Sistnämnda ställningsta­gande hindrar emellertid inle att man vid en eventuell framlida starkt begränsad prövning av fastighetstvister - säsom domstolen anförl ovan - bör för denna kalegori ärenden ha en värdegräns.

6.3     Konsumeniverkel:

Ulredningen hävdar att man torde kunna nedbringa handläggningstiderna inom nämnden i viss utsträckning. Bl. a. anför utredningen att om man på alla stadier av ett ärendes handläggning tar till vara möjligheterna atl påskynda handläggningen, tiden bör kunna begränsas till högst tre månader. Konsumentverket vill framhålla atl om handläggningstiderna vid Allmänna reklamationsnämnden skall kunna begränsas måste större resurser tillföras nämnden. Det kan inte hävdas att handläggningen nu skeronödigt långsamt. Anledningen till de länga handläggningstiderna är i slället oiillräckliga resurser, dels för kansliel, dels för sammanlräden med nämnden. Om nämnden disponerade slörre resurser skulle fler sammanträden kunna hållas och därmed fier ärenden avverkas. Tidsutdräkten beror inte, som utredning­en föreställer sig, främst pä handläggningen på kansliet utan på nämndbe­handlingen.

För alt handläggningen av mindre ärenden skall gå fortare och kräva mindre resurser kan den heltidsanställde ordföranden avgöra ärenden genom s. k. förenklad prövning. Delta gäller om ärendet inte är av principiell betydelse eller om konsumentens anmälan uppenbarligen inte kan bifallas eller företaget inte har gäll i svaromål. På motoravdelningen kan dessutom förenklad prövning ske i ärende där konsumentens yrkande inte översiiger 300 kr. Liksom utredningen anser konsumentverket att den förenklade prövningen bör fortsätta men inte ges alltför stor omfattning.

Utredningen diskuterar också en nedre värdegräns för att begränsa ärendetillströmningen. Enligt verkets mening bör man kunna överlåta åt den heltidsanställde ordföranden att ta ställning lill om ärende som gäller mindre belopp skall prövas av nämnden. På så sätt kan man sålla bori många obetydliga ärenden samtidigt som man undviker att principiellt viktiga ärenden inte blir prövade endast därför att tvisten i det enskilda fallet understiger visst belopp. 

11   Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 114

Prop.  1979/80:114

154

6.4 Allmänna rcklaniaiionsiiämiidens oril/öraiidc:

Jag kan i ston anslula mig lill utredningens överväganden och förslag i detta kapitel men vill i likhei med konsumentverket i dess remissyttrande understryka atl anledningen till de långa handläggningstiderna huvudsakli­gen beror på otillräckliga resurser för såväl kansliet som för sammanträden med nämnden. En av de möjligheter att minska belastningen på själva nämnden som bör prövas är att - i enlighet med konsumentverkets anslagsäskanden för budgetåret 1979/80 - en tjänst för en kvaliflcerad lekniker inrättas vid nämndens kansli. Genom all kvalificerad teknisk sakkunskap tillförs kansliet skulle bl. a. föriikningsverksamheten på vissa avdelningar kunna drivas mereffekii vt och elt större antal ärenden av teknisk natur kunna avgöras av nämndens heltidsanställda ordförande och vice ordförande genom s. k. förenklad prövning. Åven i övrigt krävs förstärkning, på både handläggar- och sekreterarsidan. om handläggningstiderna skall kunna mer väsentligl reduceras. Del är dock möjligi all även med bibehållen resurstilldelning handläggningstiderna skulle i någon mån kunna förkortas genom att vissa rutiner ändras. Denna fråga prövas kontinuerligt. F. n. undersöks möjligheten alt på denna väg ytterligare nedbringa handläggnings­tiderna av en inom kansliel tillsatt arbetsgrupp.

Möjligheten att avgöra bagatellärenden genom förenklad prövning bör behällas. Åven om av de skäl utredningen anför någon högsta eller lägsta värdegräns för prövning över huvud av reklamalionstvisier inle bör införas, lillstyrker jag förslaget att på samtliga avdelningar (inte som nu bara för motoravdelningen) fastställa beloppsgränser som förutsätlning för den förenklade prövningen. Också möjlighelen au avgöra ärenden n-ied s. k. liten nämnd bör finnas kvar.

6.5      Länsstyrelsen I Värmlands län:

För att kunna få lill slånd kortare handläggningstider och därigenom effektivare stöd till den enskilde konsumenten är del viktigt att ARN samtidigt får ökade ekonomiska och personella resurser. 1 dag är handlägg­ningstiden alltför lång och vissa akuta problem finner man därför menings­löst att föra vidare.

I och med att kommunernas verksamhet ökar kan man förvänta atl problemuppfångningen blir mer omfallande. Detta kommer au ställa ökade krav på ARN i det ärendehanteringen kommer att öka.

6.6      Luleå kommun:

Konsumentnämnden finner att allmänna reklamationsnämnden skall finnas kvar men atl resurserna för nämndens arbete måste uiökas väsentligt för att en tillfredsställande service skall kunna erbjudas konsumenterna. Nämnden bör även i fortsättningen behandla alla inkomna ärenden inom

Prop.  1979/80:114

155

nämndens kompetensområde, oavsett varan eller tjänstens pris. En minsta värdegräns förordas således icke.

Däremoi bör, som f n. sker, enklare och mindre principiellt belydelsefulla reklamalioner handläggas efler enklare principer. 1 sådana fall bör de konsumentpolitiska intentionerna vara vägledande för problemets lösning.

Konsumentverket bör i fortsättningen i högre grad bedriva en systematisk och uttömmande uppföljning av allmänna reklamationsnämndens arbete med reklamationsärenden. Detta föran verket skall få ett bättre underlag för etl förebyggande konsumenlpolitiskl arbete.

6.7 TCO:

Utredningen föreslär att de organisaiioner, myndigheler m. m. som ingär i nämnden skall få mandat atl utse ledamöter. TCO tillstyrker förslaget och anser alt konsumenterna i första hand bör representeras av organisationer, fackliga och andra, och i mindre grad av statliga myndigheter.

6.8     Sveriges köpmannaförbund:

Med den arbetsform som valts av ARN med ett skriftligt och i viss mån summariskt förfarande finns det naturligtvis risk för att ett nämndbeslut kan bli mindre väl underbyggt. Förbundet vill dock framhålla atl sådana olägenheter registrerats i ett litet antal fall med hänsyn lill ärendemängden. Del har dock inträffat några ärenden där det hade varil av värde om möjlighet lill omprövning av besluten hade förelegat. I de fall en konsument anser att ARN:s rekommendation är felaktig har konsumenten möjlighet att gå till domstol och få ärendel prövat. Denna möjlighet har inte näringsidkaren enligt nuvarande regler. I etl under höslen 1978 aktuellt ärende har en näringsidkare genom sin branschorganisation hemställt om omprövning. I svar från ARN:s ordförande anförs att nämnden i liknande fall där det skulle krävas muntlig bevisning normalt avböjer att yttra sig i ärendet. Det förhållandel att nämnden i det aktuella fallet tydligen hade ansett sig böra sätta tilltro till anmälarens uppgifter och därför rekommenderat viss ersätt­ning till konsumenten utgjorde inte tillräckligt skäl för ett beslut om omprövning. Enligt förbundets uppfattning bör i sådana klart tveksamma ärenden nämndens ordförande ha möjlighet att låta ompröva ärendet. Det bör ocksä övervägas att ordförandens möjlighet till beslut om omprövning vidgas.

Åven om ARN:s beslut endast får formen av rekommendation till lösning i det enskilda fallet får ändock beslutet den faktiska karaktären av myndig­hetsbeslut. Rättssäkerheten kräver därför att möjlighet till överprövning föreligger. Enligt förbundets uppfattning skall möjlighet föreligga -såväl för konsument som för näringsidkare - att låta överpröva ett beslut i ARN enligt lagen om förenklat rättegångsförfarande i tvistemål av mindre värde.

Prop.  1979/80:114

156

6.9 Svenska trahusfabrikers riksjörbund:

För au nämndens avgöranden skall få avsedd verkan erfordras, atl

nämnden består av bl. a. näringslivsrepresentanier. Dessa måste i sitt dagliga

arbete konfronteras med ärenden av ifrågavarande slag. Nämndledamöterna

får inte vara personer som i stor utsträckning har till uppgift att vara just

nämndledamöler. Della uppdrag måsle således vara av relaiivt liten omfall­

ning i förhållande lill ledamöiernas huvudsakliga arbelsuppgifter. Av bl. a.

den anledningen saml all ARN:s avgörande måste kunna fattas

förhållandevis snabbt måste antalet ärenden begränsas. Elt sätt att begränsa

antalet ärenden är atl handläggande tjänstemän, som ovan föreslagits, aklivi

söker au föriika parterna. Emellerlid krävs yllerligare begränsningar  

STR vill framföra yllerligare etl förslag att begränsa anlalet ärenden. Den

tidigare försöksnamnden bestod av ordföranden och åtta ledamöter (fyra

representanter för konsumenterna och fyra för näringslivet), som prövade alla

typerav ärenden, som omfattades av nämndens uppgifter. Den nu föreslagna

nämnden kan i stället uppdelas i två mindre nämnder, exempelvis ordför­

anden och fyra ledamöter, med uppgift alt pröva olika typer av fall. Således

kunde en nämnd handlägga ärenden som rör nyproduktion (byggnadsenire-

prenader och leveranser av monteringsfärdiga småhus) och en annan tvister

av typ installationer, reparationer och underhåll. Genom en sådan uppdel­

ning skulle den fördelen vinnas, att nämnderna blev mindre och därigenom

mer lätthanterliga. Vidare skulle handläggarna och besiktningsmännen bli än

mer specialiserade och skickade atl utföra sina uppgifter       

STR hemställer atl bli representerat i nämnden.

6.10    Svenska byggnadsentrcpreiiör/örcnlngcn:

1 reklamationsutredningens betänkande görs inga uttalanden om hur en nämnd avseende faslighetsärenden bör vara sammansatt. Lika fullt vill vi gärna ta tillfället och redovisa vår syn pä den saken.

En förutsättning fören framgångsrik verksamhet i en reklamationsnämnd för fastighetsfrågor är alt nämndens yttranden manar till efterföljd. Detta i sin lur fordrar en nämnd med sakkunniga personer. Det kan bli svårt att såväl från näringslivets som konsumentförelrädarnas sida mobilisera tillräckligt goda krafter. Detta gäller alldeles särskilt, om nämnden färden omfattning på sin verksamhet, som antas i förslaget. I sådant fall lär del nämligen bli nödvändigl med minsl ett par sammanträden i veckan. Med hänsyn härtill anser vi det vara angelägel att nämnden inte kommer att bestå av allt för många ledamöier.

Föreningen anser att nämnden bör bestå av fyra eller högst sex ledaniöter förutom ordföranden. I den nämnd som drevs på försök var antalet ledamöter åtta förutom ordföranden. För att berörda intressenter lika fullt skall kunna bli representerade i nämnden föreslås antingen all nämnden uppdelas på fiera

Prop.  1979/80:114

157

avdelningar eller att ledamöterna - särskilt på näringslivets sida - får så många suppleantplatser att olika branschintressen kan bli tillgodosedda.

Ärenden rörande fastighelsreklamationer kan gälla myckel skilda slag av frågor. Reklamation kan avse maierial eller vara som infogats i fast egendom. Den kan gälla reparation eller annan mindre omfattande haniverkstjånst. Den kan också gälla ett allvarligt fel på en nyproducerad faslighet. Ärendena bör handläggas i nämnden med en uppdelning i enlighet med exemplen.

Slutligen förutsätter föreningen atl den kommer alt erbjudas en plals i den lilllänkla reklamalionsnämnden.

6.11     MRF:

Enligi MRF:s uppfaUning är erfarenhelerna frän nämndens hittillsvarande verksamhet i stort sett goda. En bidragande orsak härtill är att nämnden i sin dömande verksamhet har tillgång till ledamöter som besitter sakkunskaper pä del område som tvisten rör. Det är dock ofrånkomligt att del skriftliga och i viss mån summariska förfarandet som nämndverksamhelen innebär inie borgar för samma rättssäkerhet som följer av ordinär domstolsprocess. Visserligen utgör AR:s beslut endasl en rekommendalion till parterna om hur tvisten bör lösas och kan således inte genomdrivas tvångsvis men den fakiiska bundenheten till besluten kan trots detta vara absolut, MRF:s medlemmar är således i förhållande till MRF förpliktade atl följa nämndens beslut och underiåtelse härulinnan kan enligt gällande stadgar leda till uteslutning ur förbundet. Som komplement härtill har MRF inrättat etl ""kundskydd", innebärande att MRF garanterar konsumenten att fä den rättelse som AR beslutat om.

Det anförda ger således vid handen att AR:s beslut - såvitt dessa avser MRF-företag - i princip år ""verkställbara". Mot denna bakgrund ter det sig naturligt att näringsidkarna ges större möjlighet än vad som f n. är fallet att få avgjorda tvister omprövade och då av andra ledamöter än dem som deltagit vid den ursprungliga handläggningen. Visserligen kan en sådan ordning leda till såväl merarbete som en fördröjning av tvistlösningen men även i detta sammanhang bör rättssäkerhetsaspekter fä väga över. Genom alt tillföra nämnden större personalresurser torde svårigheterna kunna övervinnas. Det kan i ett framtidsperspektiv innebära vissa problem med en framtida ensidig bindning till AR:s beslut om dess policy inte har en klar förankring.

6.12     Konsumenivägledarnas förening:

Utredningen fastslår att parter och vittnen aldrig bör kunna höras inför nämnden.

Dä det avgivna förslaget innebär att en viss ""medlande"' verksamhet skall förekomma genom de kommunala konsumenlvägledarna, bör det närmare undersökas hur detta skall anpassas till utredningens förslag.

Prop.  1979/80:114

158

Vi instämmer i ulredningens förslag att en anmälan som gjorts prövas av nämnden ulan yllerligare påstötningar. Fördetta behöver ärendena vara väl underbyggda av den kommunala vägledningen.

7 Finansieringen av nämndverksamheten

7.1  Konsumeniverkel:

Utredningen menar all avgifter inte skall utgå vid någon av nämndens avdelningar. Konsumentverket delar denna uppfattning. Atl införa ett generellt avgiftssystem skulle innebära en klar försämring från konsument­synpunkt. Principiella skäl lalar vidare mot att man låter konsumenien beiala en avgift för prövning av en myndighet når myndighetens beslut inte kan genomdrivas. Det måste av konsumenterna med fog uppfattas som egendomligt alt myndigheten tar betalt för sin prövning om denna sedan inle leder till rättelse i praktiken. 1 sammanhanget har tanken förts fram pä elt avgiftssystem där konsumenten skulle fä tillbaka betald avgift om han vinner tvisten. Vidare har diskuterats att den föriorande näringsidkaren skulle vara skyldig att ersätta konsumenten för vad denne betalt i avgift till reklama­tionsnämnden. Ingendera modellen är enligt verkets mening godtagbar. För att ett avgiftssystem skall vara till fördel för verksamheten ekonomiskt selt måste administrationen av avgifterna vara så enkel att administrationskost­naderna inte förbrukar vinsterna med systemet. Om avgifterna hålls på rimlig nivå - ca 25-50 kr. - kommer intäkten knappast att täcka hanteringskostna­derna. Att införa skyldighet för näringsidkaren att ersätta konsumenten för vad han har betalat i avgift till nämnden förutsätter särskild lagreglering (jfr 18 kap. rättegångsbalken). Att införa sädana särskilda regler bör enligt verkets mening inte komma ifråga.

Verket har tidigare tillstyrkt atl frågor om fast egendom skall kunna behandlas av nämnden. Med hänsyn till de stora kostnader, främsl för sådan besiktning som prövning av fastighetsärenden ofta förutsätier, kan det synas naturligt att konsumenterna får betala för besiktningar. Enligt verkels mening skulle detta emellertid leda till att många konsumenter inte skulle anlita nämnden, speciellt i frågor som gäller tjänster på fast egendom, där tvisten rör ett relativt obetydligt belopp. Utredningen anför att om konsu­menten får rättelse i nämnden skall nämnden rekommendera näringsidkaren att ersätta konsumenten vad denne erlagt i avgifi till nämnden. Vidare menar utredningen all man - oavsett vilken lösning för avgiftssystem man väljer -kan låta nämnden rekommendera näringsidkaren att stå för besiktningskost­naden om nämndens beslut är positivi för konsumenien. Enligt verkets uppfattning måste man för alt detta skall bli meningsfullt kunna garantera att näringsidkaren också ger konsumenten den rekommenderade ersättningen. Möjlighet att ge sådana garantier tillskapas inte med utredningens förslag.

Eu annat förslag innebär att avgift skall tas ut enbart för fastighetsärenden. Verket anser inte att det förhållandet atl fastighetsärenden är jämförelsevis

Prop.  1979/80:114

159

dyra atl hanlera i nämnden bör föranleda att sådana ärenden avgiftsbeläggs. Avgifter skulle innebära att konsumenterna fick betala lör all lå ärenden om hanlverkstjänster på småhus prövade medan frågorom köp av t. ex. bilar och fritidsbåtar skulle behandlas avgiftsfritt.

Med hänvisning till det anförda avstyrker verket alt avgiftssystem införs vid Allmänna reklamationsnämnden.

7.2     Allmänna reklamalionsnämndens ord/örandc:

I denna del ansluter jag mig lill konsumentverkets remissyttrande. Jag avstyrker således att avgiftssystem införs vid ARN. Ej heller bör någondera parten belastas med kostnaderna för en av nämnden beslulad besiktning.

7.3     Länsstyrelsen i Värmlands län:

Som utredningen också påpekar ar del angeläget atl prövningen av tvister i ARN även i fortsättningen skall vara kostnadsfri.

7.4     Svenska komnuinförbuiidei:

Styrelsen vill erinra om att den föreslagna övervältringen av arbete beträffande enskilda reklamationer från Allmänna reklamalionsnämnden till kommunerna inte heller kan accepleras utifrån den överenskommelse som staten och kommunförbunden träffat beträffande kommunernas ekonomi.

7.5     Malmö kommun:

1 betänkandet föresläs avgiftsfrihel och detta tillstyrkes.

7.6     TCO:

TCO anser att ingen avgift skall uttas av konsument vid fastighetsrekla­mationer eftersom det inte är säkert att förelag rättar sig efter ARN:s utslag.

7.7     KF:

Utredningen har konstaterat att samhällets kostnader för varje ärende genomsnittligt sett torde bli betydligt större når det gäller fastighetstvister än när det gäller andra ärenden. 1 förhållande till köpeobjeklels värde utgör nämndkostnaderna emellertid en mycket ringa summa. KF finnerdet rimligl all parlerna på småhusmarknaden själva pä ell eller annat sätt bidrar till en del av kostnaderna vid en fastighetsreklamationsnämnd och föreslår atl depar­tementet, innan slutligt förslag läggs om att inrätta en fastighetsreklama­tionsnämnd, låter uireda denna fråga ytterligare.

Prop.  1979/80:114

160

Reformen kan t. ex. till viss del bekosias genom en avgift i samband med småhusförsäljning. En annan möjlighet, som även utredningen varit inne på, år att låta parterna bära besiklningskostnaderna. Eftersom nämndens beslul i motsats till elt domstolsavgörande inte är exigibeli, kan emellertid frågan inle lösas genom att nämnden ålägger förlorande part att betala dessa kostnader -däremot kan nämndens beslut naturligtvis innehålla en rekommendation om hur besiklningskostnaderna slutligen bör bäras. Garantier måste skapas mot att utlägget för besiktningskostnaderna inte av den reklamerande småhus­köparen uppfattas som så betungande, att han av den anledningen avstår från att gå till nämnden. Della torde förslagsvis kunna ske försäkringsvägen eller via rättshjälpslagen. - En omprövning av kostnadsansvaret för besiktningar även av annan egendom, som är föremål för prövning vid Allmänna reklamationsnämnden, torde bli nödvändig om sistnämnda väg väljes.

7.8     SHIO-Familjcjöreiagen:

För au i viss mån komma till rätta med evenluella "okynnesanmälningar", men även för att nägot minska samhällets kostnader, bör dock en anmäl­ningsavgift införas. Denna avgift skall återbetalas om anmälaren därefter får rätt i nämnden. Ett lämpligt belopp är 100 kr., vilket motsvarar ansöknings­avgiften för stämning vid allmän domslol. Skulle beloppel inle visa sig högl nog för att hindra onödiga anmälningar bör det höjas till 200-500 kr.

En förutsättning för ett tillstyrkande av förslagel till fastighetsreklama­tionsnämnd är dock att de besiktningar, som med stor sannolikhet kommer att behöva göras i helt övervägande del av fallen, utförs av sakkunniga och opartiska besiktningsmän. Någon form av kompetensdokumentation eller auklorisalion bör aktualiseras. För atl minska resekostnaderna vid besikt­ningen bör vidare eftersträvas att besiktningsmän med ovan uppställda kvalifikationer finns lokalt tillgängliga.

7.9     Svenska trahusfabrikers riksförbund:

STR har övervägt föreslå, atl en tvist skall uppgå lill ett visst minimibelopp för att kunna las upp till behandling. Med hänsyn till dels svårigheterna att fastställa vilket belopp en enskild tvist rör, dels ock det förhållandet att även tvister som rör smärre belopp kan vara viktiga för konsumenterna eller röra väsentliga principer, vill förbundet inte föreslå, att ett visst minimibelopp införs som förutsättning för prövning. Emelleriid vill STR, bl. a. för att förhindra okynnesanmälningar, förorda att den, som anhängiggör ett ärende skall betala en viss anmälningsavgift, som sedan återbetalas lill konsumenten om nämndens avgörande helt eller delvis (förslagsvis till 25 "'i',) blir till konsumentens förmån. Förbundet föreslår, att anmälningsavgiften bestäms fill 500 kr. Därmed får avgiften den återhållande effekl som eftersträvas, men torde för den skull inte vara av sådan storieksordning alt den avhåller någon, som verkligen har behov av ett avgörande från att anmäla ett ärende.

Prop.   1979/80:114

161

7.10      Svenska byggiHidseiilreprenör/öreningcn:

Enligt reklamalionsutredningens belänkande antas antalet ärenden i en fastighetsreklamationsnämnd uppgå lill ca 1 500 stycken per år. Enligt vår uppfattning är denna uppskattning för hög, även om en väldig anhopning av ärenden kan uppkomma i ett initialskede.

Med hänsyn lill samhällets, näringslivets och övriga berörda parters kostnader för handläggning av reklamationsärenden i nämnden finns ett naturligt 

inires.se

atl försöka begränsa antalet ärenden. Vi har därför övervägt möjligheten alt uppställa en värdegräns såsom villkor för alt anhängiggöra ärende i reklamationsnämnden eller an föreslå en väl tilltagen ansöknings­avgift. Varken värdegräns eller ansökningsavgift tinser vi emellertid böra införas. 1 stället vill vi föreslå att nämndens ordförande får direktiv om att pä egen hand avgöra ärenden av enklare beskaffenhet. Hans beslut kunde exempelvis före offentliggörandet förankras i nämnden efter en kortare föredragning.

7.11      K-Konsult:

Besiktningskostnaderna är uppenbarligen det största hindret för tillkom­sten av en landsomfattande verksamhet. I detta sammanhang bör framhållas atl försöksverksamhetens kostnader för besiktningar sannolikt överstiger vad som kan bli aktuellt under en mer formaliserad verksamhet.

Som skål för delta talar bl. a. följande:

Under försöksverksamheten fanns ett klart uttalat behov att mer ingående analysera orsakerna till fels uppkomst än vad som sannolikt torde bli nödvändigt under en landsomfattande verksamhet. Detta hänger samman med den tekniska analys som ingick som en förutsätlning för projektet för vilket byggforskningsrådet till relativt stor del beviljade anslag.

Kostnaderna för resor och traktamenten torde dessulom i mycket stor utsträckning kunna reduceras eftersom besiktningsmännen fär förutsättas bli lokalt upphandlade. Under försöksverksamheten anlitades samtliga besikt­ningsmän frän Stockholm, och reskostnaderna blev därigenom slora.

Mycket lalar också för att en inarbetad verksamhet på relativt kort sikt kommer alt innebära reducerade besiktningskostnader.

Mot bakgrund av ovanstående torde kostnaderna för en "normal" besiktning hamna mellan 1 000 och 1 500 kronor vilket ar avsevärt lägre än vad reklamaiionsutredningen föreslagit.

För att ytterligare reducera kostnaderna för samhällel har frän olika håll framhållits att parterna på något sätt själva skulle svara för kostnaderna. Enligt K-Konsults uppfattning lorde en avgift som betalas av anmälaren vara den smidigaste lösningen. Sådan avgift bör endast utgå i de fall nämnden tar upp ärendet lill prövning och då besiktning enligt nämnden måste utföras. Avgiften kan lämpligen sättas till 300-500 kronor. Effekten av detta torde, förutom att statens kosinader reduceras, bli att s. k. "bagatellärenden" i stor

Prop.  1979/80:114

162

utsträckning gallras bort under handläggningen. Det förefaller heller inte vtira särskilt svårl att administrera en sådan avgift under förutsåitning atl avgiften skall betalas av anmälaren innan nämnden lar upp ärendel till prövning eller besiktning genomförs.

7.12 Koiisiime/iiyäglcdarnas /öreningar:

Vi avvisar alla förslag som skulle innebära en kostnad för atl få ett ärende prövat i Allmänna Reklamationsnämnden.

Uiöver de i utredningen föreslagna resursförstärkningarna, borde ytterli­gare medel behöva ställas till förfogande i syfte alt skapa underlag för en förkortad handläggningstid i nämnden. Nuvarande förhållanden inom vissa områden kan inie anses vara tillfredsställande.

8. Författningsreglering m m

8.1     Hoyräneii över Skåne och Blekinge:

Under denna rubrik berör utredningen inledningsvis frågan om ARN:s förvaltningsrätlsliga ställning och konstaierar att oavsett vad som må gälla idag på denna punkt, innebär ett genomförande av utredningens förslag att nämnden i framtiden blir att betrakta som en statlig myndighet. Hovrätten vill i anslutning härtill påpeka atl ARN i så fall med regeringsformens terminologi torde bli att hänföra till kategorin förvaltningsmyndighel. Grundläggande regler om förfarandet hos sådana myndigheter, t. ex. om jäv, finns meddelade i förvaltningslagen (1971:290). Med anledning av vissa uttalanden i betänkandet (s. 208-209; jfr. även s. 46) om behovet av regler för ärendeprövningen hos ARN erinrar hovrätten om att en reglering härav bör ske på sådant sätt att därav framgår i vilken utsträckning den innefattar avsteg från eller påbyggnad av förvaltningslagen.

8.2     Allmänna rcklaniaiionsnänuulcns ord/örandc:

Oavsett vilken lösning man väljer i fråga om ARN:s förhållande till konsumentverket bör, såsom har framhållits ovan, själva nämnden i sin tvisllösande verksamhet vara helt fristående från verket och förvaltnings-rättsligt selt betraktas som en självständig statlig myndighet. De författnings­bestämmelser som kravs för dess verksamhet bör därför meddelas i en särskild instruktion för nämnden och inte i konsumentverkets inslruktion. Det bör f ö. övervägas om inte huvuddragen i fräga om ARN:s ställning och uppgifier bör slås fast i en särskild lag så som har sketl i Danmark och Finland. Pä denna punkl vill jag hänvisa lill konsumenujänsiutredningens remissytt­rande.

Som tidigare framhållits (avsnitt 4) bör den arbelsordning som mer i detalj reglerar nämndverksamhelen inle. som utredningen har föreslagit, utfärdas

Prop.  1979/80:114

163

av konsumentverkets styrelse, om själva nämnden i sin verksamhel skall ha en fristående ställning, eftersom denna verksamhel i många hänseenden kommer att styras av arbetsordningen. Denna bör i stallet fastställas av nämndens ordförande resp. av det tidigare föreslagna kollegiel, eventuellt efter granskning av handelsdepartementet.

8.3 Konsumeniijånsiiiircdniiigeii:

Reklamationsuiredningen har lagt fram ell yllersl kortfallal förslag om en paragraf lill lag om utseende och entledigande av vissa ledamöier i ARN. Denna lag har föranlelts av stadgandet i 11 kap. 6 § regeringsformen och rör endasl frågan om rätl för organisalion att utse ledamoi. När del gäller ARN som sådan och verksamheten där finner reklamaiionsutredningen det lillräckligt med en reglering inom ramen för en instruktion. Utredningens förslag i denna del är uppenbarligen föranlett av dess syn på sambandet mellan konsumentverket och ARN.

Enligt konsumenttjänstutredningens mening är den föreslagna lagteknis­ka regleringen av ARN mindre lämplig. Den föreslagna lagen om utseende av ledamöier i ARN förutsätter, liksom vissa stadganden i småmålslagen, ARN:s existens utan att dess karaktär och uppgifter regleras i lag. ARN har emellertid givits sä viktiga uppgifter, vilka i realiteten har en så ingripande karaktär för berörda konsumenter och företag, att huvuddragen i fräga om ARN:s ställning och uppgifter bör slås fast i en särskild lag. Denna lösning förefaller bäst stå i överensstämmelse med regeringsformens intentioner. Den har också valls i våra grannländer Danmark och Finland. I Danmark gäller 1974 års lov om förbrugerklagenaevnet med tillhörande bekendtgorelse (förordning) och i Finland 1978 års lag om konsumentklagonämnden, som ansluter till den samlidigt anlagna konsumentskyddslagen. En svensk lagom ARN bör ange huvudpunkterna vad gäller nämndens ställning och verksam­het saml formerna för utseende av ledamöter, men torde kunna hållas mera kortfattad än motsvarande danska och finska författningar.

Prop. 1979/80:114

164 Bilaga 3

Allm

ä

nna  reklamationsn

ä

mndens organisation (F

ö

redragandens f

ö

rslag)

N

Ä

IINOAVD.

ORDF

Ö

RANDE

VICE ORDF

Ö

RANDE

KANSLI

ENHET I

ENHET 

II

h--H

Prop.  1979/80:114

165

Innehåll

Sid,

Propositionen.................................................................. 

I

Propositionens huvudsakliga innehåll.............................. 

I

Utdrag av  prolokoll  vid  regeringssammanträde  den  28  februari

1980 .............................................................................. 

...... 

3

Förslag till lag om ändring i lagen (l974:8)om rättegången i tvistemål

um mindre värden............................................................ 

...... 

2

1

Inledning................................................................... 

...... 

3

2

Föredragandens överväganden................................ 

...... 

4

2.1

Allmänt om lösande av tvister på konsumentområdel . .

4

2.2

Allmänna reklamalionsnämndens ställning och förhållan­de till konsumentverket        

9

2.3

Nämndavgörandenas karaktär m.m................. 

...... 

II

2.4

Allmänna   reklamationsnämndens   verksamhetsområde

m. m...................................................................... 14

Allmänl ............................................................. 

14

Fast egendom.................................................. 

16

Övrigt............................................................... 

.... 

25

2.5

Allmänna reklamationsnämndens urganisatiun          

25

2.6

Handläggningsrutiner ...................................... 

28

2.7

Finansieringen av allmänna reklamatinnsnämndens verk­samhet        

30

2.8

Persunalbehuv m.m.......................................... 

.... 

33

3

Upprättat lagförslag ................................................. 

.... 

33

4

Anslagsfrägnr............................................................ 

.... 

33

5

Hemställan................................................................. 

35

6

Beslut........................................................................ 

35

Bilaga 1  Sammanfattning av reklamatinnsutredningens betänkande

(SOU 1978:40) Tvistlösning på kunsumentnmrådet     

36

Bilaga 2 Sammanställning av remissyttrandena över reklamatinnsut­redningens  betänkande  (SOU   1978:40)  Tvistlösning  på

kunsumentnmrådet............................................ 

.... 

41

Bilaga 3 Allmänna reklamatiunsnämndens urganisation.. 

.. 

164