Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1984/85:96

Regeringens proposition

1984/85:96

med förslag till lag om viten m. m.

beslutad den 22 november 1984.

. Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagils upp i bifogade utdrag av regeringsprotokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar OLOF[REDACTED_EFTERNAMN]

STEN WICKBOM

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås åtgärder som syftar till att effektivisera vilesin-stitutet. En ny lag om viten föresläs. Lagen kodifierar vissa allmänna regler som i dag gäller enligt praxis men innehåller också flera nyheter. Bl.a. föreslås att vite skall kunna föreläggas som s.k. löpande vite. Vilet utgår då i normalfallet med ett bestämt belopp för varje fidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts. En annan nyhet är att _frågor om utdömande av vite normalt skall handläggas av länsrätt på ansökan av den myndighet som har förelagt vitet, i stället för att som nu åklagare för talan vid allmän domstol. Syftet är här att åstadkomma en snabbare och mindre resurskrävande procedur än den nuvarande.

I fråga om viten enligt lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m., bostadssaneringslagen (1973:531), hälsoskydds­lagen (1982: 1080) och naturvårdslagen (1964: 822) innebär förslaget vidare att, om vitet förelagts någon i hans egenskap av fastighetsägare eller tomlrättshavare, det under vissa förutsättningar skall övergå på ny ägare eller innehavare. I fråga om en del av de förelägganden som avses här får vidare den myndighet som förelägger vitet möjlighet att förordna alt före­läggandet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft.

Den nya lagstiftningen föresläs träda i kraft den 1 juli 1985.

1    Riksdagen 1984/85. I saml. Nr 96

Prop. 1984/85:96

2

1    Förslag till Lag om viten

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelse

1 § Denna lag gäller viten som enligt lag eller annan författning får

föreläggas av myndigheter. Vad som föreskrivs i 2-6, 9 och 10 §§ gäller

dock inte sådana viten som riktar sig till var och en.

Lagen skall inte tillämpas i den mån annat följer av vad som är särskilt föreskrivet.

Allmänna bestämmelser om viten finns även i brottsbalken och bötes-verkställighetslagen (1979: 189).

Vitesföreläggande

2 § Ett vitesföreläggande skall vara riklat till en eller flera namngivna

fysiska eller juridiska personer (adressater). Om föreläggandet innebär en

skyldighet för adressalen att vidta en viss åtgärd, skall det av föreläggandet

framgå vid vilken tidpunkt eller inom vilken tidsfrist åtgärden skall vidtas.

Vite får inte föreläggas, om adressaten kan antas sakna faktisk eller rättslig möjlighet att följa föreläggandet.

När vite har förelagts, får nytt vite mot adressalen i samma sak inte föreläggas förrän det tidigare föreläggandet har vunnit laga kraft.

Ett vitesföreläggande skall delges adressaten.

Vitesbelopp

3 § När vite föreläggs, skall det fastställas till ett belopp som med hänsyn

till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till

omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att följa det föreläggande

som är förenat med vitet. Vitet skall fastställas till ett bestämt belopp, om

annat inte följer av 4 §. Om vite föreläggs flera personer gemensamt, skall

ett särskilt belopp fastställas för var och en av dem.

Löpande vite

4 § Om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna, får vite före­

läggas som löpande vite. Vitet bestäms dä till ett visst belopp för varje

tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts eller, om

föreläggandel avser en återkommande förpliktelse, för varje gäng adressa­

ten underlåter att fullgöra denna.

Om vitesföreläggandet innefattar ett förbud eller någon liknande före­skrift eller det annars är lämpligt, kan i stället bestämmas att vitet skall betalas för varje gäng föreskriften överträds.

Löpande vite får inte tillämpas, om det av någon särskild föreskrift följer att vitet inte får överstiga ett visst högsta belopp.

Prop. 1984/85:96

3

Föreläggande att lämna viss uppgift

5 § Har en myndighet befogenhet att vid vite förelägga eller förbjuda

ägaren eller innehavaren av viss egendom att vidta en åtgärd med egendo­

men, får myndigheten också förelägga denne att, om hans rättsställning

upphör, lämna myndigheten uppgift om den nye ägarens eller innehava­

rens namn och adress. Även ett sådant föreläggande får förenas med vite.

Utdömande av vite m. m.

6 § Frågor om utdömande av viten prövas av länsrätt på ansökan av den

myndighet som har utfärdat vitesföreläggandet eller, om detta har skett

efter överklagande i frågan om vitesföreläggande, av den myndighet som

har prövat denna fråga i första instans. Ansökan om utdömande görs hos

länsrätten i det län där myndigheten är belägen. Vad som har sagts nu

gäller dock ej i fall som avses i andra stycket eller 7 §. Frågor om utdö­

mande av viten som har förelagts av regeringen prövas av länsrätten i

Stockholms län på ansökan av justitiekanslern.

Frågor om utdömande av viten som har förelagts en part eller någon annan rill fullgörande av en skyldighet i en rättegäng eller i annat motsva­rande förfarande prövas utan särskild ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläggandet. 7§   Tingsrätten prövar frågor om utdömande av viten,

1.

om vitet riktar sig till var och en,

2.

om vitet avser säkerställande av ett enskilt anspråk,

3.

om i något annat fall än som förut har angetts tingsrätten själv eller, efter talan mot rättens beslut, högre rätt har förelagt vitet.

8

§ När allmän domstol prövar frågor om utdömande av viten efter särskild talan, skall målet i tillämpliga delar handläggas enligt reglerna i rättegångsbalken som mål om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte är föreskrivet.

9

§ Har ändamålet med vitet förlorat sin betydelse, skall vitet inte dömas ut. Finns det särskilda skäl till det, får vitet jämkas.

Föreligger i mål om utdömande av vite som avses i 4 § andra stycket flera överträdelser av föreskriften till samtidig bedömning, får ej på en gång utdömas högre belopp än som har angetts i föreläggandel. När ett beslut i ett sådant mål har vunnit laga kraft, får vite inte dömas ut för sådana överträdelser av föreskriften som har gjorts innan målet väcktes.

Vite bortfaller, om talan om att del skall dömas ut inte har delgetls adressaten inom tvä år från det att förutsättningarna för att väcka en sådan talan uppkom.

Biträde av polismyndighet

10 § En myndighet som har alt föra talan vid domstol i mål om utdö­

mande av vite får, om det är nödvändigt med hänsyn till utredningen, anlita

biträde av polismyndighet.

Denna lag träder i kraft den I juli 1985. Vad som föreskrivs i 6 § gäller dock ej i fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet.

Prop. 1984/85:96

4

2   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya rättegångs­balken

Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbalken skall upphöra att gälla vid utgången av juni 1985.

3' Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid

olovligt byggande m. m.

Härigenom föreskrivs att 17, 19 och 20 §§ lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m. skall ha nedan angivna ly­delse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 § Föreläggande enligt 15 eller 16 § får förenas med vite eller med föreskrift att, om föreläggandet ej efterkommes, åtgärden kan utföras genom bygg­nadsnämndens försorg på den försumliges bekostnad.

Efterkommes ej föreläggande

Efterkommes ej föreläggande

med föreskrift om utförande genom

med föreskrift om utförande genom

byggnadsnämndens försorg, skall

byggnadsnämndens försorg, skall

nämnden, när ej omständigheterna

nämnden, när ej omständigheterna

föranleder annat, besluta att åtgär-

föranleder annat, besluta att åtgär­

den skall utföras och hur det skall

den skall utföras och hur det skall

ske. Därvid skall tillses att oskälig

ske. Därvid skall tillses att oskälig

kostnad ej uppstår. När skäl är där-

kostnad ej uppstår.

/(//, får i nämndens beslut förord-

I beslut om föreläggande enligt

nas, att beslutet skall gälla utan

första stycket eller beslut enligt

hinder av att det ej äger laga kraft.

andra stycket får förordnas att be­

slutet skall gälla utan hinder av att

det inte har vunnit laga kraft.

Kronofogdemyndigheten skall lämna del biträde som behövs för genom­förande av beslut enligt andra stycket.

19 §

Har föreläggande enligt 15 eller

Har föreläggande enligt 15 eller

16 § meddelats någon i egenskap av 16 § meddelats någon i egenskap av

ägare till viss fastighet och övergår ägare till viss fastighet och övergår

fastigheten till ny ägare, gäller före- fastigheten till ny ägare, gäller före­

läggandel i stället mot denne. Ut- läggandet i stället mot denne.//ar /

satt vite gäller dock ej mot den nye föreläggandet utsatts löpande vite

ägaren, men byggnadsnämnden får enligt 4 § lagen (1985:000) om viten

sätta ut vite för denne.

och har fastigheten övergått genom

köp, byte eller gåva, gäller vitet mot den nye ägaren räknat från tid­punkten för äganderättsövergång­en, under förutsättning att anteck-

Prop. 1984/85:96

5

Nuvarande lydelse

Första stycket äger motsvarande tillämpning, när föreläggande har meddelats någon i egenskap av tomlrättshavare eller ägare av byggnad på mark som tillhör annan.

Föreslagen lydelse

ning om vitesföreläggandet dess­förinnan gjorts enligt 20 §. Lö­pande vite som avser viss period får endast tas ut av den som var ägare vid periodens början. Annat vite gäller ej mot den nye ägaren, men byggnadsnämnden får sätta ut vite för denne.

Första stycket äger motsvarande tillämpning, när föreläggande har meddelats någon i egenskap av tomlrättshavare eller eljest som ägare av byggnad på mark som till­hör annan. Vad som sägs om lö­pande vite gäller dock endast i frå­ga om föreläggande som har med­delats någon i egenskap av tomt-rättshavare.

20

§

Myndighet som meddelar före­läggande som avses i 19 § skall ge­nast sända sitt beslut till inskriv­ningsmyndigheten för anteckning i faslighelsboken eller tomlrättsbo-ken.

Myndighet som meddelar före­läggande som avses i 19 § skall ge­nast sända sitt beslut till inskriv­ningsmyndigheten för anteckning i faslighelsboken eller tomträttsbo­ken. Har i föreläggandet utsatts lö­pande vite, skall även detta anteck­nas. Inskrivningsmyndigheten skall genast i rekommenderat brev un­derrätta den som senast har sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av tomträtt om anteckningen, om denne ej är föreläggandets adres­sat.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1985.

4    Förslag till

Lag om ändring i bostadssaneringslagen (1973:531)

Härigenom föreskrivs all 10 och 13 §§ bosladssaneringslagen (1973: 531) skall ha nedan angivna lydelse.

10 §'

Nuvarande lydelse

Beslut om upprustningsåläg-gande eller användningsförbud skall genast sändas till inskrivnings-

' Senaste lydelse 1973: 1087.

Föreslagen lydelse

Beslut om upprustningsåläg-gande eller användningsförbud skall genast sändas till inskrivnings-

RÅTTELSE: S.   11  lagförslag 8 rubrik och inledning Står: förbud mot oskäliga

avtalsvillkor Rättat till: avtalsvillkor i konsumentförhållanden

S. 11 not 1 Står: 1973: 878 Rättat till: 1984:293.

Rättelse: på rättelse: S. 11 punkt 3 vänster och höger spalt Står: mål enligt lagen

(1980:1123) om offentlig insyn i säkerhetsarbetet vid kärnkraftverken

Rättat till: Mål som avses i 24 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet

Prop. 1984/85:96

Nuvarande lydelse

myndigheten för anteckning i fas­lighelsboken eller tomträtlsbokeri. Beslut om uppruslningsåläggande skall sändas även till byggnads­nämnden.

Föreslagen lydelse

myndigheten för anteckning i fas­lighelsboken eller tomträttsboken. Har ett sådant åläggande eller för­hud förenats med löpande vite en­ligt 4 § lagen (1985:000) om viten, skall även detta antecknas. Inskriv­ningsmyndigheten skall genast i re­kommenderat brev underrätta den som senast har sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av tomträtt om anteckningen, om denne ej är föreläggandets adressat.

Beslut om uppruslningsåläg­gande skall sändas även till bygg­nadsnämnden.

Har staten eller kommun förvärvat fastighet pä vilken finns lägenhet som avses med uppruslningsåläggande eller användningsförbud, skall på anmälan av staten eller kommunen göras anteckning i faslighelsboken eller tomträttsboken alt åläggandet eller förbudet förfallit.

13 § Uppruslningsåläggande, användningsförbud och förbud enligt 2a § förs­ta stycket får förenas med vite.

Utsatt vite gäller ej mot ny ägare. 1 fall som avses i 8 § får dock hyres­nämnden utsätta vite för denne.

Har ett uppruslningsåläggande eller ett användningsförbud för­enats med löpande vite, gäller vitet mot ny ägare räknat från tidpunk­ten för äganderättsövergången un­derförutsättning att anteckning om vitesföreläggandet dessförinnan gjorts i fastighetsboken eller tomt­rättsboken. Vad som har sagts nu gäller dock endast vid förvärv av fast egendom eller tomträtt genom köp, byte eller gåva. Löpande vite som avser viss period får las ut en­dast av den som vid periodens bör­jan ägde fastigheten. Annat vite gäller ej mot ny ägare. I fall som avses i 8 § får dock hyresnämnden utsätta vite för denne.

Denna lag träder i kraft den 1 juni 1985.

- Senaste lydelse 1974:821.

Prop. 1984/85:96

7

5    Förslag till

Lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982:1080)

Härigenom föreskrivs att 18 och 20 §§ hälsoskyddslagen (1982:1080) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

'

Miljö- och hälsoskyddsnämnden får meddela de förelägganden och för­bud som behövs för att denna lag eller bestämmelser som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. I brådskande fall eller när del annars finns särskilda skäl får ett föreläggande eller förbud meddelas omedelbart och i andra fall först sedan det visat sig att nämndens råd och anvisningar ej har följts.

I ett beslut om föreläggande eller

I ett beslut om föreläggande eller

förbud kan nämnden utsätta vite.     förbud kan nämnden utsätta vite. Frågan om utdömande av vite prö-      Vitet får ej förvandlas. vas av allmän domstol. Vitet får ej förvandlas.

Underlåter någon att vidta en åtgärd som åligger honom enligt denna lag eller enligt bestämmelser som har meddelats med stöd av denna lag och efterkommer han inte miljö- och hälsoskyddsnämndens föreläggande om rättelse, får nämnden förordna om rättelse på hans bekostnad. I bråd­skande fall får sådant förordnande meddelas också ulan föregående före­läggande.

20 §

Om miljö- och hälsoskyddsnämn-

Om miljö- och hälsoskyddsnämn-

den i fråga om en fastighet eller den i fråga om en fastighet el-

byggnad har meddelat föreläggande ler byggnad har meddelat föreiäg-

eller förbud samt föreläggandet el- gande eller förbud samt föreläggan-

ler förbudet är av större betydelse del eller förbudet är av större bety-

och förenat med ett vite som upp- delse och förenat med ett vite som

går till minst ett basbelopp enligt uppgår till minst ett basbelopp en-

lagen (1962: 381) om allmän försäk- ligt lagen (1962: 381) om allmän för­

ring, får nämnden översända beslu- säkring eller med ett löpande vite

tet om föreläggandet eller förbudet erdigt 4 § lagen (1985:000) om vi-

lill inskrivningsmyndigheten föran- ten, får nämnden översända beslu-

teckning i fastighetsboken eller tet om föreläggandet eller förbudet

tomlrältsboken. Har sådan anteck- till inskrivningsmyndigheten för an-

ning skett gäller föreläggandel eller teckning i fastighetsboken eller

förbudet mot ny ägare av egendo- tomlrältsboken. Är föreläggandet

men. Utsatt vite gäller dock inte förenat med löpande vite, skall

mot ny ägare av egendomen, men även detta antecknas. Inskrivnings­

nämnden får utsätta nytt vite för myndigheten skall genast i rekom-

denne.

menderat brev underrätta den som

senast har sökt lagfart eller inskriv­ning avförvärv av tomträtt om an­teckningen, om denne ej är föreläg­gandets adressat.

Rättelse: S. 10 not I Står: 1981: 1323. Rättat till: 1984:9

Prop. 1984/85:96

8

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har anteckning enligt första stycket skett, gäller föreläggandel eller förbudet mot ny ägare av egendomen. Har denne förvärvat egendomen genom köp, byte eller gåva och utgör egendomen fastig­het eller tomträtt, gäller även lö­pande vite mot honom räknat från tidpunkten för äganderättsöver­gången. I annat fall gäller vitet inte mot ny ägare av egendomen, men nämnden får utsätta nytt vite för denne:

Löpande vite som avser viss peri­od får tas ut endast av den som var ägare vid periodens början.

Har ett antecknat föreläggande eller förbud upphävts genom lagakrafl­vunnet beslut eller har den åtgärd som avses med föreläggandel vidtagits eller har ändamålet med föreläggandet förlorat sin betydelse, skall miljö-och hälsoskyddsnämnden, så snart den fått vetskap om förhållandet, an­mäla det till inskrivningsmyndigheten för anteckning i faslighelsboken eller tomlrältsboken. Om nämnden inte gör anmälan skall länsstyrelsen på ansökan av egendomens ägare göra sådan anmälan.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock 18 § andra stycket andra meningen i sin äldre lydelse.

6    Förslag till

Lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

Härigenom   föreskrivs   att   39,   39 a   och   39 b §§   naturvårdslagen (1964:822) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

39 §' Har någon överträtt beslut eller föreskrift som avses i 37 § första stycket 1,2,4,6 eller 8 får länsstyrelsen förelägga honom att åstadkomma rättelse. Har i fråga om en viss fastighet eller byggnad, anordning eller anläggning på annans mark ägaren till egendomen begått överträdelsen och övergår egendomen till ny ägare, får denne föreläggas att vidta rättelse, om det inte är oskäligt. Är fråga om överträdelse av beslut eller föreskrift över vars efterievnad kommunal nämnd med stöd av överlåtelse enligt 18 b § utövar tillsyn, tillkommer det i stället nämnden att meddela sådant föreläggande. I beslut om föreläggande får vite sättas ut. Vidare får tingsrätten meddela handräckning för att åstadkomma rättelse. Ansökan om handräckning får

' Senaste lydelse 1983:298.

Prop. 1984/85:96

Nuvarande hdelse

Föreslagen lydelse

göras av allmän åklagare, statens naturvårdsverk, länsstyrelsen, den kom­munala nämnd som handhar naturvårdsfrågor eller, i fall där kommunal nämnd har att meddela föreläggande, av den nämnden. Beträffande sådan handräckning finns bestämmelser i 17 § handräckningslagen (1981: 847).

Vid meddelande av föreläggande enligt 17 § första stycket, 20 §, 21 § eller 22 § andra stycket får länsstyrelsen utsätta vite. Efterkoms ej sådant föreläggande, skall på anmodan av länsstyrelsen kronofogdemyndigheten föranstalta om att åtgärden vidtages.

Byggnadsnämnden får utsätta vite vid meddelande av föreläggande en­ligt 17 § tredje stycket. Miljö- och hälsoskyddsnämnden får utsätta vite vid meddelande av föreläggande enligt 24 §. Efterkommes ej föreläggandet, äger vederbörande nämnd låta vidtaga åtgärden på den försumliges bekost­nad.

/ beslut om föreläggande som avses i första, andra eller tredje stycket får förordnas att beslutet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft.

39 a §-

Har ett föreläggande som avses i 39 § första eller andra stycket med­delats någon i egenskap av ägare till viss faslighet och övergår fastighe­ten till ny ägare, gäller föreläggan­del i stället mot denne. Utsatt vite gäller dock inte mot den nye ägaren, men vederbörande myndig­het får sätta ut vite för denne.

Första stycket skall också tilläm­pas när föreläggande har meddelats någon i egenskap av tomlrättsha­vare eller ägare av byggnad, anlägg­ning eller anordning på mark som tillhör annan.

Har ett föreläggande som avses i 39 § första eller andra stycket med­delats någon i egenskap av ägare till viss faslighet och övergår faslighe­ten till ny ägare, gäller föreläggan­det i stället mot denne. Har i före­läggandet utsatts löpande vite en­ligt 4 § lagen (1985:000) om viten, och har fastigheten övergått genom köp, byte eller gåva, gäller vitet mot den nye ägaren räknat från tid­punkten för äganderättsövergång­en, under förutsättning att anteck­ning om vitesföreläggandet dess­förinnan gjorts enligt 39 b §. Lö­pande vite som avser viss period får endast tas ut av den som var ägare vid periodens början. Annat vite gäller inte mot den nye ägaren, men vederbörande myndighet får sälta ut vite för denne.

Första stycket skall också tilläm­pas när föreläggande har meddelats någon i egenskap av tomlrättsha­vare eller eljest som ägare av bygg­nad, anläggning eller anordning pä mark som tillhör annan. Vad som

Senaste lydelse 1982: 1097.

Prop. 1984/85:96

Nuvarande hdelse

Föreslagen lydelse

10

sägs om löpande vite gäller dock endast förelägganden som har meddelats någon i egenskap av tomlrättshavare.

39 b §'

Föreläggande som avses i 39 a § skall genast antecknas i fastighets-boken eller tomlrältsboken. Det­samma gäller beslut om återkallel­se av antecknat föreläggande.

Har antecknat föreläggande upp­hävts genom lagakraflvunnet be­slut, efterkommits eller förfallit, skall det antecknas i faslighelsbo­ken.

Föreläggande som avses i 39 a § skall genast antecknas i fastighets­boken eller tomlrältsboken. Har i föreläggandet utsatts löpande vite enligt 4 § lagen (1985:000) om vite skall även detta antecknas. Inskriv­ningsmyndigheten skall genast i re­kommenderat brev underrätta den som senast har sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av tomträtt om anteckningen, om denne ej är föreläggandels adressat.

Har antecknat föreläggande åter­kallats, upphävts genom lagakrafl­vunnet beslut, efterkommits eller förfallit, skall det antecknas i fas­tighetsboken eller tomträttsboken.

Denna lag träder i kraft den I juli 1985.

7    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar

Härigenom föreskrivs att 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvalt­ningsdomstolar skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §'

Länsrätt prövar

1. mål enligt skatte-, laxerings-, uppbörds- och folkbokföringsförfatt­ningarna i den utsträckning som är föreskrivet i dessa författningar.

2. mål enligt socialtjänstlagen (1980:620). lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen (1981: 1243) om vård av missbrukare i vissa fall, ullännings-

2. mål enligt socialtjänstlagen (1980:620), lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen (1981: 1243) om vård av missbrukare i vissa fall, utlännings-

 Senaste lydelse 1982: 1097. ' Senaste lydelse 1984:9.

Prop. 1984/85:96

Nuvarande lydelse

lagen (1980:376), smiuskyddslagen (1968:231), lagen (1970: 375) om ut­lämning till Danmark, Finland, Is­land eller Norge för verkställighet av beslut om värd eller behandling och körkortslagen (1977:477) i den utsträckning som är föreskrivet i dessa lagar samt mål enligt 21 kap. föräldrabalken,

3. mål som avses i 24 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksam­het.

II

Föreslagen lydelse

lagen (1980:376), smiuskyddslagen (1968: 231), lagen (1970: 375) om ut­lämning till Danmark, Finland, Is­land eller Norge för verkställighet av beslut om värd eller behandling och körkortslagen (1977:477) i den utsträckning som är föreskrivet i dessa lagar saml mål enligt 6 kap. 21 § och 21 kap. föräldrabalken,

3.

mål som avses i 24 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksam­het,

4.

mål som avses i 6 § första stycket lagen (1985:000) om viten.

Denna lag träder i kraft den I juli 1985.

8    Förslag till Lag om ändring i hållanden

lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentför-

Härigenom föreskrivs alt 7 § lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsu­mentförhållanden' skall ha nedan angivna lydelse.

Föreslagen lydelse

If

Talan om utdömande av vite förs vid allmän domstol av konsument­ombudsmannen. I fråga om vite som marknadsdomstolen har före­lagt på talan av annan får talan om utdömande föras även ay denne.

Nuvarande lydelse

Talan om utdömande av vite föres vid allmän domstol av åklaga­re. Sådan talan får väckas endast efter anmälan av konsumentom­budsmannen eller, ifråga om vites­förbud, av annan som hos mark­nadsdomstolen ansökt om förbu­det.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

' Senaste lydelse av lagens rubrik 1984: 293, - Senaste lydelse 1972:730.

Prop. 1984/85:96

12

9    Förslag till

Lag om ändring i marknadsföringslagen (1975:1418)

Härigenom föreskrivs all 17 § marknadsföringslagen (1975: 1418) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 

§

'

Talan om utdömande av vite

Talan om utdömande av vite/öri

föres vid allmän domstol av åklaga-

vid allmän domstol av konsument-

re. Sådan talan får väckas endast

ombudsmannen. I fråga om vite

efter anmälan av konsumentom-

som marknadsdomstolen har före­

budsmannen eller i fråga om vite

lagt på talan av annan får talan om

som avses i 5 §, av annan som hos

utdömande föras även av denne,

marknadsdomstolen har ansökt om

förbudet eller åläggandet.

Allmänt åtal för brott mot denna lag får väckas endast efter medgivande av konsumentombudsmannen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1985. 1 fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

10    Förslag till

Lag om ändring i konsumentkreditlagen (1977:981)

Härigenom föreskrivs att 27 § konsumentkreditlagen (1977:981) skall upphöra att gälla vid utgången av juni 1985. I fråga om vite som har förelagts dessförinnan gäller den upphävda paragrafen dock fortfarande.

Senaste lydelse 1984:424.

Prop. 1984/85:96

13

11 ' Förslag till

Lag om ändring i lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor

och män i arbetslivet

Härigenom föreskrivs att 21 § lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §

Talan om utdömande av vite som

Talan om utdömande av vite som

har förelagts enligt denna lag förs     har förelagts enligt denna lag förs vid tingsrätt av allmän åklagare.      vid tingsrätt av jämställdhetsom-Sådan talan får väckas endast efter     budsmannen, anmälan av jämställdhetsombuds­mannen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

12   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg

Härigenom föreskrivs att 10 kap. 8 § lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 Kap.

8§

Mål om  ansvar för brott  som

Mål  om  ansvar för brott  som

avses i denna lag eller om utdö- avses i denna lag eller om ersätt-mande av vite eller om ersättning ning för åtgärder som verkställts för åtgärder som verkställts enligt enligt 7 kap. 9 § handläggs av tings-7 kap. 9 § handläggs av tingsrätt rätt som är behörig domstol enligt som är behörig domstol enligt rätte- rättegångsbalken eller enligt 336-gångsbalken eller enligt 336-338 §§ 338 §§ sjölagen (1891:35 s. 1). sjölagen (1891:35 s. 1).

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

Lagen omtryckt 1980:412. ' Lagen omtryckt 1983:463.

Prop. 1984/85:96

14

13   Förslag till

Lag om ändring i närradiolagen (1982:459)

Härigenom föreskrivs att 14 § närtadiolagen (1982:459) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §'

Sammanslutningen skall på uppmaning av närradiomyndigheten tillställa myndigheten sådan inspelning som avses i 8 § lagen (1982:460) om ansva­righet för närtadio.

Om sammanslutningen inte rättar

Om sammanslutningen inte rättar

sig efter en sådan uppmaning, kan      sig efter en sådan uppmaning, kan myndigheten förelägga vite. Talan     myndigheten förelägga vite. om utdömande av vitet förs  vid tingsrätt av allmän åklagare efter anmälan av närradiomyndigheten.

Denna lag träder i kraft den I juli 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

14   Förslag till

Lag om ändring i konkurrenslagen (1982:729)

Härigenom föreskrivs att 38 § konkurrenslagen (1982:729) skall ha ne­dan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

38

§

Talan om utdömande av vite som

Talan om utdömande av vite som

förelagts med stöd av denna lag förs

förelagts med stöd av denna lag förs

vid tingsrätt av allmän åklagare.

vid tingsrätt av näringsfrihetsom-

Sådan talan får väckas endast efter

budsmannen. I fråga om vite som

anmälan eller medgivande av nä-

marknadsdomstolen har/öre/flrpå

ringsfrihetsombudsmannen eller, i

talan av annan får talan om uldö-

fråga om vite som marknadsdom-

mande föras även av denne.

stolen har ålagt på talan av annan,

av denne.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

Senaste lydelse 1982:1247.

Prop. 1984/85:96

15

15    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan

näringsidkare

Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5§ Förbud skall förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehöv­ligt.

Talan om utdömande av vite förs

Talan om utdömande av vite förs

vid allmän domstol av åklagare.

vid allmän domstol av den som an-

sökt omförbudet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1985.

16    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark,

Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.

Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1963:193) om samarbete med Dan­mark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4§

Vad i denna lag sägs om böter

Vad som i denna lag sägs om

skall ock gälla vite, som förelagts      böter skall även gälla utdömda vi-part eller annan till fullgörande av      ten, som skyldighet i rättegång.

/. har förelagts part eller annan fill fullgörande av en skyldighet i en rättegång,

2.

här i landet har förelagts av konsumentombudsmannen, nä­ringsfrihet sombudsmannen eller marknadsdomstolen,

3.

i Finland har dömts ut av marknadsdomstolen eller, efter överklagande av ett avgörande av denna domstol, av högsta domsto­len.

Denna lag träder i kraft i förhällande till Finland fyra veckor från den dag då lagen enligt uppgift på den utkommit från trycket i Svensk författnings­samling samt i förhällande till Danmark, Island och Norge den dag rege­ringen bestämmer. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser.

Prop. 1984/85:96

16

17    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande

åtgärder

Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1974: 13) om vissa anslällnings­främjande åtgärder skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 

§

Talan om utdömande av vite en-

Talan om utdömande av vite en­

ligt denna lag/ö/-É'5 v;a///wä/7 c/ow-

ligt denna lagfors av länsarbets-

stol av åklagare. Sådan talan får

nämnd, eller arbetsmarknadsstyrel-

väckas endast efter anmälan av

sen eller, när fråga är om vite som

länsarbetsnämnd eller arbetsmark-

förelagts med stöd av 14 §, av ar-

nadsslyrelsen eller, när fråga är om

belslagarorganisation som hem­

vite som förelagts med stöd av 14 §,

ställt om föreskrifter som där

av arbetstagarorganisation som

anges,

hemställt om föreskrifter som där

anges.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1985.

Prop. 1984/85:96

17

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1983-10-20

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden I.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Rainer,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Thunborg

Föredragande: statsrådet Rainer

Lagrådsremiss med förslag till lag om viten m. m.

1   Inledning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade dåvarande chefen för justitiedepartementet i november 1978 en kommitté för att bl. a. göra en översyn av vitesinstitutet. Kommittén, som antog namnet viteskommittén, avlämnade i mars 1982 betänkandet (SOU 1982:21) Ett effektivare vite.'

I betänkandet föresläs att ett antal bestämmelser som avses främja vitets effektivitet samlas i en lag om vissa tvångsmedel. Lagen skall enligt försla­get tillämpas på viten och tvångsutföranden som föreläggs av kommunala nämnder enligt hälsovårdsstadgan (1958:663; numera upphävd) och lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. Vissa följdändringar föreslås i sistnämnda båda författningar. Kommitténs avsikt är att den nya lagen efter hand skall kunna göras tillämplig pä andra områden, där behov av effektivare tvångsmedel kommer fram.

Kommitténs sammanfattning av innehållet i betänkandet bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 

I.

De av kommittén framlagda lagförslagen bör fogas till protokollet som bilaga 2.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av riksåklagaren (RA), rikspolisstyrelsen, Göta hovrätt, Stockholms, Göteborgs och Malmö tingsrätter, kammartätten i Göteborg, domstolsverket, socialstyrelsen, länsstyrelserna i Kalmar, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Kopparbergs, Västemorrlands och Nortbottens län, länsstyrelsernas organisations­nämnd, riksskalteverket, brottsförebyggande rådet (BRÅ), jusritieom-budsmannen Holstad (JO), konsumentverket, näringsfrihelsombudsman-

' Vid betänkandets avlämnande ingick i kommittén som ledamöter docenten Made­leine Löfmarck, ordförande, samt riksdagsledamöterna Hans A.Pettersson i Hel­singborg och Annika Öhrström.

2  Riksdagen 1984/85. I saml. Nr 96

Prop. 1984/85:96

18

nen (NO), marknadsdomstolen, arbetarskyddsstyrelsen, statens natur­värdsverk, länsrätten i Södermanlands län, livsmedelsverket. Svenska kommunförbundet, Stockholms, Göteborgs, Malmö, Halmstads och Skel­lefteå kommuner. Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Svenska hälsovårdstjänslemannaförbundet. Centralorganisationen SACO/SR, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Hyresgästernas riksförbund, Sveriges allmännyttiga bostadsföretag (SABO), HSB:s riksförbund, Svenska riksbyggen, Sveriges fastighetsäga­reförbund, Sveriges villaägareförbund. Föreningen Sveriges byggnads­nämndssekreterare. Föreningen Sveriges stadsarkitekter. Föreningen Sve­riges byggnadsinspektörer. Riksförbundet för allmän hälsovård, Sveriges kommunaljuridiska förening, rättegängsutredningen (Ju 1977:06), Sveriges domareförbund, Sveriges advokatsamfund. Föreningen Sveriges åklagare, institutionen för hälso- och miljövård vid Umeå universitet och Föreningen cheferna för länsstyrelsernas juridiska enheter.

Härutöver har yttranden avgetts av Samarbetskommittén för hälso­vårdsnämnderna i rikets störte städer, Gävle kommuns hälsovårdsnämnd saml Göteborgs och Bohus läns avdelning av Svenska kommunförbundet, hälso- och miljövårdsdelegationen.

En sammanställning av remissyttrandena har upprättats inom justiriede-partementel och finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr 1230-82).

Med hänsyn till att de förslag som jag anmäler i det följande i olika hänseenden skiljer sig väsentligt från kommittéförslaget har under ären­dets beredning särskilt samråd ägt rum med bl. a. vissa myndigheter som berörs av förslagen. Vidare har en genomgång gjorts av de författningar med bestämmelser om viten som finns registrerade i det genom statsråds­beredningens försorg förda rättsdalaregistret. En förteckning över de för­fattningar som därvid har granskats finns tillgänglig i lagstiftningsärendet.

2   Allmän motivering

2.1 Behovet av en reform

Viten förekommer i huvudsakligen två former, s. k. förfarandevilen och materiella viten. Förfarandevilen används av såväl domstolar som andra myndigheter för atrnägonskall förmås att exempelvis infinna sig vid myndigheten eller tillhandahålla handlingar eller lämna uppgifter som myn­digheten behöver för att fatta beslut. Myndigheten kan vanligtvis både förelägga och döma ut vitet. Det materiella vitet används för att eftertryck skall ges åt en förvaltningsmyndighets eller i vissa fall en domstols beslut och döms i regel ut av allmän domstol på talan av åklagare.

Härutöver finns ytterligare två typer av viten. Det gäller till en början s. k. generellt vite, dvs. vite som riktar sig till envar och som närmast har

Prop. 1984/85:96

19

karaktär av straffbestämmelse (t. ex. 4 § lagen 1942: 350 om fornminnen). I fråga om viten av denna karaktär är reglerna i brottsbalken (BrB) om böter rillämpliga, se 25 kap. 8 § andra meningen BrB. Sädana viten omfattas endast i den mån del särskilt anges av den följande framställningen. Helt utanför denna faller s.k. avtalsvite, som har karaktären av ett på förhand bestämt skadestånd.

Bestämmelser om viten finns i åtskilliga författningar. En myndighet anses normalt inte ha rätt att förelägga vite utan uttryckligt författnings­stöd.

Bland förfarandeviiena kan främst nämnas bestämmelserna i rättegångs­balken (RB), enligt vilka rätten kan förelägga parter och andra att inställa sig eller alt förete skriftlig handling m. m. Liknande bestämmelser finns i åtskilliga andra författningar, t. ex. föräldrabalken, jordabalken, lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden, förvaltningsprocessla-gen (1971:291), ulsökningsbalken, lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, taxeringslagen (1956:623) och lagen (1970:417) om marknads­domstol. En särskild typ av förfarandevilen är sådana som används vid infordrande av yttrande eller upplysningar av främst myndigheter och tjänstemän, se t. ex. lagen (1975:1057) med instruktion för justitieombuds­männen och lagen (1975:1339) om justitiekanslerns tillsyn.

Lagstödet för olika typer av materiella viten har ofta formen av en regel som ger vissa myndigheter befogenhet alt använda vitesföreläggande för ett bestämt ändamål. På den statliga sidan har främst länsstyrelserna tillagts sådan befogenhet på en rad områden. Som exempel kan nämnas 23 § brandlagen (1974:80), 11 kap. 3 § gruvlagen (1974:342), 17 § lagen (1929: 116) om tillsyn över stiftelser, 39 § första stycket naturvårdslagen (1964:822), 40 § miljöskyddslagen (1969: 387) och 11 § lagen (1977:20) om TV-övervakning.

Åven andra myndigheter inom den regionala statsförvaltningen har be­

myndigande att använda vite t. ex. länsskolnämnd och skogsvårdsstyrelse,

se 39 § skollagen (1962:319) och 24 § skogsvårdslagen (1979:429). Inom

den centrala statsförvaltningen kan vite användas av exempelvis statens

industriverk (43 § lagen 1978: 116 om vissa rörledningar), statens natur­

vårdsverk och arbetarskyddsstyrelsen (13 § lagen 1979: 329 om hälso- och

miljöfarliga varor) samt datainspektionen (24 § dalalagen 1973:289, 14-

15 §§ inkassolagen 1974: 182).

~   '

Befogenhet att använda vileshot har även tillagts vissa kommunala nämnder, särskilt byggnadsnämnden (3 och 17 §§ lagen 1976:666 om på­följder och ingripanden vid olovligt byggande m.m., LPI och 39 § tredje stycket naturvårdslagen) saml miljö- och hälsoskyddsnämnden, se 14 § djurskyddslagen (1944:219), 18 § hälsoskyddslagen (1982: 1080), 39 § na­turvärdslagen och 24 § livsmedelslageii.(1971:511).

Bestämmelser om viten finns också i den marknadsrättsliga lagstiftning­en, t. ex. i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor, mark­nadsföringslagen (1975:1418) och firmalagen (1974:156).

Prop. 1984/85:96

20

Förutom själva bestämmelserna om befogenhet att förelägga vite är vitesinslilutet mycket knapphändigt reglerat i lag. Vissa regler har emeller­tid utvecklats i praxis. Föreläggandel skall sålunda innehålla namn pä den person, fysisk eller juridisk mot vilken viteshotet riktas (adressaten), tid­punkten då föreläggandet senast skall vara verkställt eller förbudet skall börja gälla samt storleken av vitesbeloppel. Ett föreläggande skall natur­ligtvis också innehålla uppgift om vilket slags åtgärd adressaten skall företa eller vilket förbud han skall iaktta. Ibland kan föreläggandel innehålla ett förbud som är alternativt till ett påbud, t. ex. pä så sätt att adressalen förbjuds alt använda ett visst föremål så länge han inte avhjälper vissa påtalade brister.

När det gäller vitels adressat har det slagits fast i rättspraxis alt endast den som har rättslig och faktisk möjlighet att efterkomma ett föreläggande kan vara dess adressat. I vissa författningar finns uttryckliga bestämmelser om vem eller vilka som är rätt adressat för ett vitesföreläggande. I regel är det här fråga om ägare eller nyttjanderättshavare av den egendom som omfattas av föreläggandet eller den som har vidtagit en olaglig åtgärd eller på annat sätt är skuld till det inträffade. Som exempel kan nämnas 106 § lagen (1939:608) om enskilda vägar och 24 § naturvårdslagen. Att vilesfö-reläggandet som nämnts skall innehålla föreskrifter om viss tidsfrist ligger i sakens natur. I vissa författningar finns uttryckliga regler om detta, t. ex. i bostadssaneringslagen (1973:531) och gruvlagen (1974:342).

En generell regel för vitesbeloppets storlek i fråga om vissa förfarandevi­len finns i 9 kap. 8 § rättegångsbalken (RB), där det sägs att vitet skall bestämmas till belopp som med hänsyn till vederbörandes ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att iaktta föreläggandet. Denna regel torde ge uttryck ät en i stort sett allmän­giltig princip. I vissa författningar, främst skatteförfattningarna, finns lati­tuder med angivande av en lägre och en högre gräns inom vilka vitesbelop­pel skall bestämmas. På vissa områden, t. ex. det marknadsrättsliga, kom­mer ytterligare aspekter in i bilden.

Utdömt vite tillfaller staten, om annat inte har föreskrivits. I princip följer indrivningsproceduren de regler som gäller för böter (se 25 kap. 6 8 §§ BrB).

Av stor betydelse för vitesinstitutets effekrivitel är reglerna om när de olika besluten i proceduren vinner laga kraft. För_förfarandeviten-gäller_ ofta att själva föreläggandel inte kan överklagas. Föreläggandets laglighel och lämplighet prövas i stället i samband med vitets utdömande. De materiella vitesföreläggandena kan i allmänhet överklagas till en högre myndighet.

Frågan om vitets utdömande prövas av allmän domstol, förvaltnings­domstol eller förvaltningsmyndighet. Om det inte av den aktuella författ­ningen framgår vilken myndighet som skall pröva frågan om vitets utdö­mande, anses det följa av allmänna principer att denna prövningsrätt fillkommer allmän domstol.

Prop. 1984/85:96

21

Som regel gäller att beslutet om föreläggande måste ha vunnit laga kraft innan nytt vitesföreläggande kan utfärdas. Om först beslutet om vitesföre­läggande och sedan det avgörande varigenom vitet döms ut överklagas i olika instanser, kan ett vitesärende förhalas under avsevärd tid. I motsats till vad som är fallet i Danmark och Norge förekommer i svensk rätt endast sällan s. k. löpande vite, dvs. vite som redan från början bestäms till ett visst belopp för varje tidsperiod under vilken föreläggandel inte har efter­kommits eller för varje gäng ett förbud har överlrätts. En av fördelarna med ett löpande vite är att möjligheten för adressaten att undvika ett nytt högre vite genom överklagande av vitesföreläggandet i förhalningssyfte undanröjs. Enligt vissa författningar kan emellertid myndigheten i bråds­kande fall förordna att beslut med vitesföreläggande skall lända till omedel­bar eftertättelse.

Medan regelsystemet såvitt avser förfarandeviiena i stort anses fungera tillfredsställande, har viss kritik ibland riktats mot de regler och den praxis somgäller för de materiella vitena. I direktiven (Dir. 1978:89) för vites-kommittén framhölls att vitesinstitutet är behäftat med åtskilliga brister från effektivitetssynpunkt. Som exempel nämns att en fastighetsägare som åläggs att vidta åtgärder för att undanröja sanitära olägenheter i sin fastig­het genom olika åtgärder - såsom överklagande i flera instanser av såväl själva föreläggandet som beslutet om vitets utdömande eller överlåtelse av fastigheten - kan förhala ärendet under avsevärd tid. Vidare påpekas att de myndigheter som handlägger frågor om viten ibland har en rätt begrän­sad erfarenhet på området. Kommittén har enligt direktiven haft att förut­sättningslöst pröva olika vägar alt förstärka vilesinstitutets effekrivitel och lägga fram förslag till kompletteringar av tvångsmedlen på särskilda områ­den där det bedöms behövligt.

Med utgångspunkt i vad som i direktiven sägs om vitesinsfitutets brister från effektivitetssynpunkt har kommittén företagit en enkätundersökning bland myndigheter som använder sig av vitesinstitutet. Mot bakgrund bl. a. av enkätsvaren anser kommittén att det f. n. inte finns tillräckliga skäl för att föreslå lagstiftningsåtgärder beträffande vitesinslilutet pä områden utanför hälsovårds- och byggnadslagstiftningen. Reformbehovet på de två sistnämnda områdena är enligt kommittén svårbedömt. Vitesinstilutet an­vänds där relativt sparsamt. Del kan diskuteras om det är ekonomiskt försvarbart att genomföra lagändringar som kan förväntas få endast ett begränsat tillämpningsområde. Kommittén anser dock att beaklansvärda skäl talar för att vitesinslilutet på dessa båda områden genom lagstiftning görs effektivare. Avgörande för kommitténs ställningstagande har varit uppfattningen att de kommunala nämnderna bör förfoga över effektiva tvångsmedel på dessa områden för att i individuella fall kunna genomdriva för samhället nödvändiga beslut. Vidare kan med visst fog förväntas en ökad benägenhet att utnyttja vilesinstitutets svagheter.

Kommitténs förslag mynnar ut i en lag om tvångsmedel som har begrän-

Prop. 1984/85:96

22

sats rill att avse vissa beslut inom hälsovårds- och byggnadsområdet. Den nya lagen innehåller bestämmelser, bland dem en om löpande vite, som syftar till att förhindra att vitesärenden förhalas genom olika åtgärder från adressalens sida. Vidare har föreslagits bestämmelser som lagfäster den praxis bl. a. beträffande vitets adressat och vitesbeloppets storlek som har utvecklats på området. Kommitténs avsikt är att lagen efter hand skall kunna göras tillämplig på nya områden, där behov av effektivare tvångs­medel framkommer.

Remissinstanserna har haft delade meningar om behovet av en refom av vitesinstitutet. Några instanser - Malmö tingsrätt, länsstyrelsen i Norr­bottens län, SACO/SR, Sveriges villaägareförbund och Sveriges advokat­samfund - har ställt sig negafiva eller starkt tveksamma till en reform. Som skäl anförs att vitesinsritutet tycks fungera tämligen väl och alt det används förhållandevis sparsamt samt att det antal ärenden som vållar problem är så litet att någon särskild lagstiftning inte är motiverad. De flesta remissinstanserna är emellertid av den meningen all lagstiftning i någon form är mofiverad för att vitesinslitutel skall kunna bli mera effek­tivt.

I likhet med flertalet remissinstanser anser jag att del finns utrymme för att höja vitesinsfitutets effektivitet genom lagstiftning. Jag tänker då bl. a. på de möjligheter som finns att förhala ett ärendes handläggning på olika sätt. Ett ytterligare skäl för lagstiftning anser jag vara intresset av att en del allmänna principer på området som nu är av närmast sedvanerätlslig karaktär får uttryckligt lagstöd. Jag återkommer närmare till dessa frågor i del följande.

2.2 Allmänna principer för en ny lagstiftning

Mitt förslag: Bestämmelser om viten förs samman i en särskild lag. Denna blir tillämplig på alla viten som enligt lag eller annan författning får föreläggas av domstol eller annan myndighet i den mån inte annat följer av författningen i fråga. Viten som riktar sig till envar undantas dock i princip.

Viteskommitténs förslag: Bestämmelser om viten och Ivångsutförande tas upp i en särskild lag, vars tillämpningsområde begränsas till att omfatta viten som föreläggs med stöd av hälsovårdsstadgan och lagen om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. Lagen behandlar också sådan verkställighet som en kommunal nämnd låter ombesörja på den försum­liges bekostnad (tvångsverkställighel).

Remissinstanserna: De flesta instanserna förordar att en särskild ramlag i fråga om viten utarbetas med tillämplighet på alla eller flertalet områden

Prop. 1984/85:96

23

där viten förekommer. Denna uppfattning har uttalats bl. a. av flertalet företrädare för rättsväsendets myndigheter. Andra instanser, bland dem Svenska kommunförbundet, förordar att en särskild viteslag i vart fall blir tillämplig på samfliga vitesförelägganden som hälsovårds- och byggnads­nämnderna kan besluta om. Några ytterligare instanser menar att vissa ändringar på hälsovårds- och byggnadsområdena kan behöva göras i hu­vudsak enligt kommitléförslaget men att dessa i så fall bör arbetas in i den aktuella speciallagstiftningen. Ett fåtal instanser tillstyrker kommitténs förslag. Förslaget till bestämmelser om tvångsutförande i lagen har fått ett övervägande negativt mottagande.

Skäl för mitt förslag: Som jag framhållit är vitesinslilutet mycket knapp­händigt reglerat i lag. Principerna för till vilka personer ett föreläggande kan riktas, för beräkning av beloppet och för utdömande saknar i stor utsträckning kodifiering. Detta talar enligt min mening för att en så långt möjligt generell reglering bör utarbetas.

Det är vidare uppenbart att vitesinslitutel inte alltid fungerar så effektivt som skulle vara önskvärt. Viteskommittén har funnit att behovet av en effektivisering är störst inom områdena för hälsoskydd och byggnadslag­stiftningen. Av remissvaren framgår emellertid att de behov av insatser på lagsliftningssidan som kommittén har pekat på gör sig gällande även pä andra områden, däribland t. ex. miljöskyddsområdet. Även bortsett från behovet av en effektivisering är det lämpligt att vitesinstilutet får en utformning som medför att det blir så likformigt som möjligt för de olika områden där det används. Det måste exempelvis, som påpekats vid re­missbehandlingen, vara en klar fördel, om de kommunala nämnderna i princip får tillämpa ett enhetligt regelsystem.

I likhet med flertalet remissinstanser förordar jag därför att bestämmel­ser om vite tas in i en särskild lag, vars regler utformas på ett sådant sätt att de i princip kan tillämpas pä vitesförelägganden i allmänhet. Det synes inte föreligga något hinder mot att en sådan lag får omfatta även de s.k. förfarandeviiena. Däremot bör, som följer av vad jag tidigare har framhål­lit, inte avtalsviten och i princip inte heller generella viten omfattas av lagen.

Viteskommitténs förslag omfattar även föreläggande med hot om s.k. tvångsutförande. Härmed menas föreskrift att, om föreläggandet inte efter­kommes, den ålagda åtgärden kan ulföras av myndigheten på adressatens bekostnad. Enligt min mening är dock institutet tvångsutförande av en sådan speciell karaktär att del inte lämpligen bör regleras i en allmän lag om viten ulan i de olika specialförfattningar där del anses erforderligt.

Prop. 1984/85:96

24

2.3 Vitets adressat

Mitt förslag: I den nya lagen tas in en bestämmelse av innebörd alt ett vitesföreläggande skall vara riktat till en eller flera angivna juridiska eller fysiska personer. Om flera personer samtidigt föreläggs vite, skall särskilt vitesbelopp sältas ut för var och en. Vidare föreskrivs enligt förslaget att vite får föreläggas endast den som har faktisk och rättslig möjlighet att efterkomma föreläggandet.

Viteskommitténs förslag: Förslaget överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Kommittéförslaget har i huvudsak lämnats ulan erin­ran. Några instanser har dock invändningar mot förslaget all endast den skall kunna föreläggas vite som har faktisk och rättslig möjlighet att efter­komma föreläggandet. Motiveringen är att en bestämmelse om delta skulle försvåra förfarandet i praktiken.

Skäl för mitt förslag: Med vitets adressat menas den mot vilken vitesföre­läggandet riktar sig. Såväl fysiska som juridiska personer anses kunna vara adressater. Vidare gäller att en kommun kan vara adressat för ett vitesföre­läggande som meddelas av statlig myndighet. Enligt en allmän princip, som har kommit till uttryck på olika håll inom lagstiftningen, bl. a. i 9 kap. 8 § andra stycket RB, gäller däremot i princip att staten inte kan föreläggas vite.

I vissa författningar finns del bestämmelser om vem eller vilka som kan vara adressater till ett vitesföreläggande, s. k. legala adressater. Allmänt anses enligt rättspraxis gälla att endast den som har rättslig och faktisk möjlighet alt efterkomma ett föreläggande kan vara dess adressat. Vite kan således inte föreläggas den som är underårig eller omyndigförklarad i fall då vederbörande är rättsligt förhindrad att förfoga över sin egendom på det sätt som myndigheten kräver. Vite kan åläggas flera personer. Enligt praxis kan del dock inte åläggas solidariskt.

Viteskommittén har föreslagit alt det i den nya lagen uttryckligen skall anges alt ett vite skall föreläggas en viss namngiven person eller vissa namngivna personer och att, om vite samridigt föreläggs flera personer, särskilt vitesbelopp skall utsättas för var och en av dem. Vidare skall enligt förslaget vite få föreläggas endast den som har faktisk och rättslig möjlig­het att efterkomma föreläggandet. I anslutning till den föreslagna bestäm­melsen har kommittén bl. a. uttalat att det bör åligga myndigheterna att se till alt adressalen inte är fysiskt förhindrad, t. ex. på grund av sjukhus- eller annan anslallsvistelse, att följa de givna föreskrifterna.

Remissinstanserna har i regel inte haft några invändningar mot förslaget. Några instanser - Stockholms och Göteborgs kommuner. Föreningen

Prop. 1984/85:96

25

Sveriges byggnadsnämndssekreterare. Föreningen Sveriges stadsarki­tekter och rättegångsutredningen - menar emellertid att en bestämmelse om att adressaten måste ha faktisk och rättslig möjlighet att efterkomma föreläggandet i mänga fall skulle komma att försvåra proceduren. Rätte­gängsutredningen pekar t. ex. pä att det kan vara svårt att få fram en utredning som utesluter att hinder föreligger.

I likhet med vileskommittén anser jag det lämpligt alt principerna för vem som skall kunna vara adressat för ett vite anges i den nya lagen. Alt den som ett vitesföreläggande riktar sig till måste ha faktisk och rättslig möjlighet att. efterkomma föreläggandet får anses ligga i sakens natur och överensstämmer med den rättspraxis som domstolarna har antagit. Att även denna princip, som ju får anses viktig från rättssäkerhetssynpunkt, kommer till uttryck i lagen synes väl motiverat. Detta bör inte uppfattas så att de olika myndigheter som har befogenhet att meddela vitesföreläggan­den skulle behöva göra en längre gående undersökning än förhållandena påkallar. Exempelvis bör en myndighet enligt min mening inte annat än när särskilda omständigheter föranleder det anses vara skyldig alt göra några efterforskningar om t. ex. en tilltänkt adressat för ett vitesföreläggande är inlagen på sjukhus e. d.

Som Stockholms tingsrätt och rättegångsutredningen har påpekat bör i lagen för tydlighets skull anges alt adressalen kan vara såväl fysisk som juridisk person. Vidare bör i enlighet med kommitténs förslag anges all vitesbelopp skall bestämmas särskilt för varje person som omfattas av det.

2.4 Vitesbeloppets bestämmande

Mitt förslag: Vitet i ett föreläggande skall bestämmas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållan­den och omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att efter­komma föreläggande'..

Viteskommitténs förslag: Förslaget överensstämmer med mitt förslag. Kommitléförslaget innebär emellertid dessutom att, när ett föreläggande riktas till någon i egenskap av ägare av fastighet eller innehavare av tomträtt, vitet skall bestämmas så alt fastighetsägaren inte kan göra någon kostnadsbesparing eller vinst på alt underlåta att efterkomma föreläggan­det. Generellt föreslås vidare gälla att samhällsintresset av all ett föreläg­gande efterkommes skall beaktas vid vilesbeloppets bestämmande.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i de flesta fall godtagit förslaget, men vissa instanser har haft synpunkter på dess närmare utformning.

Prop. 1984/85:96

26

Skäl för mitt förslag: Vite skall enligt vedertagen praxis anges med ett visst penningbelopp som är beräknat på ett sådant sätt att det utsatta hotet blir effektivt. Vanligtvis finns det inga regler om vitesbeloppets storlek i de olika författningarna. I 9 kap. 8 § RB anges emellertid som nämnts att vite enligt balken skall bestämmas till ett belopp som med hänsyn fill adressa­tens ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom alt iaktta föreläggandet.

Viteskommittén har föreslagit att en bestämmelse motsvarande den i 9 kap. 8 § RB skall las in i den nya lagen. Innebörden av denna bestämmel­se avses vara att vitesbeloppet väsentligen skall fastställas med ledning av adressatens personliga förhållanden såsom hans ekonomi, eventuell Iredska, föremålels värde, de påfordrade åtgärdernas omfattning, kostna­derna för deras vidtagande och angelägenhetsgraden av det motstående intresset. Avsikten med den särbestämmelse som kommittén föreslår för fall då ett vitesföreläggande riktar sig till någon i hans egenskap av fastig-helsägare eller tomlrättshavare är alt markera att det skall vara ekono­miskt sett mera fördelaktigt att iaktta föreläggandel än att betala vitet. Viteskommittén framhåller att ett sådant beräkningssätl redan nu är van­ligt i fråga om åtgärder rörande fastigheter. Förslaget att även samhälls­intresset av att ett föreläggande fullgörs skall beaktas när vitesbeloppet bestäms motiveras med alt de beräkningsmetoder som i första hand bör användas inte torde vara tillräckligt effektiva när ett föreläggande avser en föga kostsam men ytterst angelägen åtgärd.

Den föreslagna huvudregeln för beräkning av vitesbeloppet har inte föranlett några allvarligare erinringar från remissinstanserna. Ett par re­missinstanser har emellertid påpekat att det i praktiken vanligen inte görs någon utredning i vitesärenden om vederbörandes ekonomiska förhållan­den utan att beloppet mera bestäms mot bakgrund av en allmän uppfatt­ning grundad på förutsättningen att vederbörande lever under normala förhållanden.

Den föreslagna regeln om särskild beräkning av vitesbeloppet för fastig­hetsägare och tomlrättshavare har väckt viss kritik vid remissbehandling­en. Det har därvid påpekats att den i vissa fall skulle kunna leda till mindre rimliga resultat och att den torde vara till endast begränsad praktisk nytta pä grund av svårigheten att beräkna adressatens vinst eller besparing. Kritik har även riktats mot tanken att det i lagen särskilt skulle anges att samhällsintresset av att föreläggandet fullgörs skall beaktas vid beloppets bestämmande. Därvid har anmärkts att den föreslagna huvudregeln ger tillräckligt utrymme för att även samhällsintresset av att föreläggandet följs vägs in i bedömningen och att begreppet samhällsintresse är alltför diffust.

I likhet med kommittén och remissinstanserna anser jag att den nya lagen bör innehålla allmänna anvisningar för beräkningen av vitesbelop­pets storlek. Huvudprincipen bör därvid vara att vitet skall bestämmas rill ett sådant belopp alt del med hänsyn till adressatens ekonomiska förhål-

Prop. 1984/85:96

27

landen och omständigheterna i övrigt kan antas förmå adressaten alt följa föreläggandet. Om en sådan allmän princip slås fast, bör detta givetvis inte uppfattas så att det allrid skall vara nödvändigt att göra en utredning om adressatens ekonomi. I den allmänna bedömning som görs inom de ramar som dras upp av den nämnda huvudprincipen bör också andra omständig­heter kunna beaktas, däribland angelägenhelsgraden av de påbud eller förbud som föreläggandet avser. Att ett vite bör bestämmas så högt att det inte blir ekonomiskt fördelaktigt för adressalen att underlåta att iaktta det ligger också i sakens natur och får anses följa av huvudprincipen, uttryckt på del sätt som jag nyss har förordat. Någon särregel för fall då ett vitesföreläggande riktar sig mot någon i hans egenskap av fastighetsägare eller tomlrättshavare behövs därför inte somjag ser det. Jag vill emellertid understryka att det ofta ligger nära till hands att i sådana fall beakta den ekonomiska fördelen för adressaten av att underlåta att följa föreläggan­det, i den män det går alt göra någon beräkning härav.

Som jag har angett i det föregående avses den nya lagen bli tillämplig i den mån annat inte följer av vad som är särskilt föreskrivet. Del är inte min avsikt att i detta sammanhang föreslå några ändringar i de speciella regler om maximi- och minimibelopp för viten som finns på olika håll i lagstift­ningen. Den allmänna bedömning som skall ske enligt den nyss förordade huvudprincipen får i dessa fall göras med beaktande av de latituder som gäller. På vissa områden finns särskilda uttalanden i tidigare lagförarbeten som skall behålla sin giltighet. Jag återkommer till detta i specialmotive­ringen.

Ett exempel på regler som innehåller maximi- och minimibelopp erbju­der den förut berörda bestämmelsen i 9 kap. 8 § RB, där samma huvud­princip som den som jag nyss har förordat har kommit till uttryck. I betänkandet (SOU 1982:25 och 26) Översyn av rättegångsbalken I, som efter remissbehandling övervägs inom justitiedepartementet, har emeller­tid rättegångsutredningen föreslagit vissa ändringar i den berörda paragra­fen. Ställning till det förslaget bör inte tas i delta sammanhang. Paragrafen bör alltså t. v. gälla i oförändrad lydelse.

2.5 Löpande vite

Mitt förslag: Om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna får vite bestämmas till ett visst belopp för varje lidsperiod av viss längd under vilken ett föreläggande inte har efterkommits. Det kan också bestämmas att utgå varje gång adressaten underlåter att fullgöra en återkommande förpliktelse eller överträder ett förbud.

Viteskommitténs förslag: Löpande vite görs till huvudregel enligt den före­slagna lagen. Förslaget avser emellertid bara det fallet alt vitesbelopp

Prop. 1984/85:96

28

bestäms till visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har efterkommits.

Remissinstanserna: Sä gott som samtliga remissinstanser är positiva till viteskommitténs förslag. Flera av dem förordar dock att bestämmelsen om löpande vite utformas så alt det kan föreläggas alt utgå också vid varje tillfälle ett förbud överträds. Några remissinstanser anser att bestämmel­sen om löpande vite inte bör göras till huvudregel.

Skäl för mitt förslag: Somjag tidigare har framhållit kan möjligheterna alt förhala verkställigheten av ett vitesföreläggande genom överklagande vara ägnade att minska vitesinstitulets effektivitet. Om ett vitesföreläggande inte efterföljs, kan myndigheterna givelvis meddela ett nytt föreläggande vid högre vite. En förutsättning för detta anses emellertid i princip vara att det första vitesföreläggandet har vunnit laga kraft. Genom alt överklaga det första vitesföreläggandet i de fall dä delta är möjligt kan således adressaten hindra alt ett nytt vite föreläggs.

Motsvarande problem föreligger inte i Danmark och Norge, där myndig­heterna kan använda s.k. löpande vite. Ett löpande vite innebär att man redan i del ursprungliga vitesföreläggandet bestämmer alt ett visst belopp skall förfalla med jämna mellanrum så länge inte föreläggandet följs. Om föreläggandet innehåller ett förbud, kan ett löpande vite i stället utformas så att ett visst vitesbelopp förfaller varje gång förbudet överträds. Om åtgärden innefattar en regelbundet återkommande förpliktelse, kan före­läggandet innehålla bestämmelse om att vitet förfaller varje gång adressa­ten underlåter att fullgöra den ålagda förpliktelsen.

Det torde enligt svensk rätt i och för sig inte finnas något hinder mot att i ett vitesföreläggande ta in en föreskrift om löpande vite, men i praxis förekommer delta knappast. Exempel på fall där löpande vite har ansetts kunna användas ulan uttryckligt lagstöd erbjuder sådana mål enligt 21 kap. föräldrabalken som avser verkställighet av dom eller beslut rörande um­gänge. Här förekommer det att förvaltningsdomstolarna förelägger vite för varje umgängestillfälle under den närmast överskådliga liden då vårdnads-havaren vägrar att överlämna barnet till den umgängesberättigade föräl­dern.

Vileskommittén har föreslagit en regel av innebörd att vite bör bestäm­mas till visst belopp för varje tidsperiod av viss längd (vecka, månad eller annan lidsperiod) under vilken föreläggandet inte har efterkommits. En så formulerad regel bör enligt kommittén kunna användas inte bara i positiva förelägganden utan även vid förbud.

Enligt vad kommittén uttalar bör vitesperiodens längd i ett system med löpande vite bestämmas med hänsyn till vad som kan anses skäligt i del enskilda fallet, varvid hänsyn får tas till adressalens behov av rådrum och till hur brådskande saken är. Vidare bör myndigheten beakta att så många

Prop. 1984/85:96

29

vitesbelopp inte försitts att den obetalda summan av dessa blir orimligt stor. Om så skulle bli fallet, är del enligt kommittén sannolikt att vitet vid uttagandet jämkas med hänsyn till adressatens förhållanden, något som kan leda till att del allmänpreventiva värdet av del löpande vitet minskar. Även om det löpande vitet har betydande praktiska fördelar framför ensta­ka viten, blir enligt förslaget den föreläggande myndigheten inte förhindrad att i stället utsätta ett enstaka vite.

Så gott som samtliga remissinstanser har ställt sig positiva till alt institu­tet löpande vite införs. Flera instanser - bland dem Stockholms tingsrätt, kammartätten i Göteborg, länsstyrelserna i Malmöhus och Västernorr­lands län, BRÅ samt Göteborgs och Malmö kommuner - har emellertid uttalat sig för att den av kommittén föreslagna bestämmelsen kompletteras med en bestämmelse om att vite skall kunna utgå varje gång ett förbud överträds. Några instanser - bland dem länsstyrelsen i Norrbottens län. Svenska kommunförbundet och Malmö kommun - anser att en bestäm­melse om löpande vite inte bör göras till huvudregel. Därvid hänvisas bl. a. till svårigheterna att avgöra vad som kan utgöra en skälig vitesperiod.

Tveksamma eller negativa rill kommitténs förslag är länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, konsumentverket och marknadsdomstolen. Länsstyrelsen anser att det föreslagna systemet riskerar att undergräva respekten för viteshotet. Om ett vitesföreläggande inte följs, bör myndig­heten i stället föranstalta om rättelse på annat sätt, eftersom viteshotet har visat sig vara verkningslöst. Konsumentverket anför alt ett system med löpande viten enligt kommitténs förslag knappast lämpar sig för marknads­domstolens eller KO:s förbud och ålägganden och att det lämpligaste skulle vara alt vitesinstitutet utformades pä ett sådant sätt att ett vite kan utdömas varje gång ett vitessanklionerat förbud överträds. Marknadsdom­stolen påpekar att de beräkningsgrunder som gäller för ett vite, nämligen att del skall bestämmas till ett belopp som med hänsyn till adressatens ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att efterkomma föreläggandet, knappast är tillämpbara i fråga om löpande viten. Domstolen framhåller vidare att vitets belopp enligt åtskilli­ga författningsbestämmelser är maximerat och det kan ifrågasättas i vad mån löpande viten kan vara förenliga med sådana bestämmelser.

I likhet med kommittén och flertalet remissinstanser anser jag att lö­pande vite kan vara ett verkningsfullt medel för att effektivisera vitesinsti­lutet i många fall. Genom att använda löpande viten kan man som framgått motverka överklaganden i förhalningssyfte. Som jag senare skall beröra närmare ger också löpande vite bättre möjligheter all i vissa situationer låta ett vitesföreläggande som avser någon i hans egenskap av faslighels-ägare gälla mot ny ägare av fastigheten. Även i andra avseenden är ett sådant system ägnat alt leda till effektivitetsvinster genom alt den ekono­miska påtryckningen står kvar även efter den utsatta dagen för en förplik­telses fullgörande.

Prop. 1984/85:96

30

Det är emellertid uppenbart att löpande vite inte lämpar sig för alla situationer. Särskilt med hänsyn till att den lagstiftning som jag har föror­dat avses få generell karaktär, står del klart att en bestämmelse om lö-. pande vite inte i enlighet med kommittéförslaget bör göras till huvudregel utan för sin tillämpning bör bli beroende av alt det med hänsyn till omstän­digheterna är lämpligt att använda vite i denna form.

Den av vileskommittén föreslagna regeln är emellertid, som påpekats vid remissbehandlingen, inte i alla situarioner väl avpassad för den typ av viten som lar sikte pä att förbjuda en viss handling, t. ex. ett förbud för en näringsidkare enligt marknadsföringslagen att fortsätta med otillbörlig marknadsföring eller all saluhålla en farlig eller otjänlig vara eller ett förbud enligt lagen om förbud mot oskäliga avtalsvillkor. I detta hänseende har gällande rätt i doktrin och praxis ansetts innebära att, när ett förbud har förenats med vite, vitet bara kan dömas ut en gång. Denna ordning kan leda till olägenheter inte minst på marknadsrättens område och har påtalats i en särskild skrivelse till regeringen frän konsumentsombudsmannen. I skrivelsen framhålls att ett förbud vid vite enligt marknadsföringslagen eller lagen om förbud mot oskäliga avtalsvillkor med nuvarande ordning i praktiken inte blir sanktionerat längre än till dess det har överträtts första gången. Ett mindre nogräknat företag kan därefter fortsätta ett förbjudet förfarande utan risk att drabbas av påföljd.

För att motverka sädana olägenheter skulle man, som påpekats vid remissbehandlingen, i och för sig kanske kunna länka sig alt införa en generell ordning, enligt vilken vitet i ett beslut med förbudsföreläggande alltid skulle kunna dömas ut var gång förbudet överträds. I förevarande ärende synes dock underlag saknas för att konsekvenserna av en sådan reglering skall kunna överblickas. I stället bör en regel införas av det innehållet att den föreläggande myndigheten beroende på omständigheter­na kan bestämma att vitet skall utgå varje gång förbudet överträds. Till förebyggande av alt vitesbeloppen blir orimligt stora och alt tillämpnings­svårigheter uppstår vid överträdelser av s.k. perdurerande karaktär bör för sådana fall gälla den begränsningen alt, om flera överträdelser förelig­ger till samtidig bedömning, vid varje utdömandetillfälle högst föreläggan­dels belopp får dömas ut.

En situation likartad den vid förbudsviten kan uppstå i situationer där ett åläggande såsom i del förut nämnda fallet om umgänge med barn -innebär en förpliktelse som återkommer vid vissa angivna tidpunkter. För ett sådant fall bör ett vitesföreläggande kunna utformas så att vitet förfaller varje gång förpliktelsen underlåts. En regel om löpande vite bör avfattas så att den tar sikte även på dessa fall.

Med den nyss nämnda begränsningen synes del inte innebära några ölägenheter att den allmänt hållna huvudregeln om hur vitesbeloppet skall bestämmas som jag förut har förordat i princip blir tillämplig även med avseende på löpande viten. Jag instämmer i vad marknadsdomstolen har

Prop. 1984/85:96

31

anfört om all det skulle medföra komplikationer att låta en ordning med löpande vite få tillämplighet även i sådana fall dä det i en författning har satts ut ett maximibelopp för hur högt vitet får sättas. Lämpligen bör föreskrivas att löpande vite inte får användas i sådana fall.

Om i enlighet med vad som har anförts nu bestämmelser om löpande vite införs, innebär detta otvivelaktigt en effektivisering av vitesinstilutet. Klart är dock att löpande vite lämpligen bör användas med viss försiktighet till dess att en ändamålsenlig praxis har hunnit utbilda sig. Förhållandena på det marknadsrältsliga området berörs närmare i specialmotiveringen.

2.6 Vitesföreläggande gentemot fastighetsägare m. fl.

Mitt förslag: En generell bestämmelse införs om all, i de fall ett vitesfö­reläggande riktar sig till någon i hans egenskap av ägare eller innehava­re av viss egendom, denne får föreläggas all om hans ställning upphör lämna den föreläggande myndigheten uppgift om efterträdarens namn och adress. Även ett sådant föreläggande får förenas med vite. LPI, bostadssaneringslagen, hälsoskyddslagen och naturvårdslagen kom­pletteras med bestämmelser om all föreläggande där löpande vite har satts ut under vissa förutsättningar blir gällande mot ny ägare eller innehavare.

Viteskommitténs förslag: Förslaget överensstämmer i sak väsentligen med mitt förslag. En annan lagteknisk lösning föreslås dock beträffande lö­pande vites övergång på ny ägare och förslaget avser i den delen endast hälsoskydds- och byggnadslagstiftningens områden. Förslaget innebär vi­dare alt tidpunkten för vitesföreläggandets övergång på ny ägare skall räknas från det alt han har fått kännedom om föreläggandet.

Remissinstanserna: De flesta instanserna är positiva till kommitténs lösning av problemet med ny ägare. Några instanser anser dock att lidpunkten för anteckning i faslighelsboken bör vara avgörande för vitesförpliklelsens övergång.

Skäl för mitt förslag: Som jag tidigare har påpekat kan syftet med ett vitesföreläggande som riktas till någon i hans egenskap av ägare av viss egendom motverkas inte endast genom överklaganden utan också genom att den aktuella egendomen överlåts till ny ägare. Sådana överlåtelser i förhalningssyfte förekommer särskilt när det gäller fastigheter och tomträt­ter. Enligt vissa särskilda författningar kan emellerrid ett föreläggande som sådant bli gällande mot en ny fastighetsägare eller tomlrättshavare. Så är fallet bl.a. enligt LPI, bostadssaneringslagen (1973:531), hälsoskyddsla­gen och naturvårdslagen.

Prop. 1984/85:96

32

Enligt 19 § LPI skall sålunda ett föreläggande som byggnadsnämnden har meddelat någon i egenskap av ägare till viss fastighet (tomträttshavare) för att han skall utföra arbete, vidtaga viss åtgärd eller rätta till en överträ­delse av ett förbud eller en åtgärd som har vidtagits utan tillstånd gälla mot ny fastighetsägare (tomlrättshavare). Enligt 8 § bostadssaneringslagen gäl­ler på motsvarande sätt ett av hyresnämnden meddelat uppruslningsåläg­gande eller användningsförbud mot ny fastighetsägare. Detsamma gäller tomträttshavare och ägare av byggnad på mark som rillhör annan. Samma reglering finns i 39 a och 39 b §§ naturvårdslagen med avseende på vissa vitesförelägganden som länsstyrelsen eller kommunal nämnd får meddela enligt lagen. Det gäller här bl. a. i fråga om överträdelse mot särskilt meddelade förbud eller föreskrifter angående nationalpark, nalurteserval, strandskyddsområde och nalurvårdsområde liksom när någon utför täkl utan tillstånd eller i strid mot föreskrifter som meddelats i samband med tillstånd. Ett föreläggande enligt de nämnda lagarna skall antecknas i fastighets- resp. tomlrältsboken.

Enligt 20 § hälsoskyddslagen slutligen kan miljö- och hälsoskyddsnämn­dens föreläggande eller förbud i fråga om fastighet eller byggnad, om del är av stor betydelse och förenat med ett vite som uppgår till minst ett basbelopp enligt lagen (1962: 381) om allmän försäkring, av nämnden över­sändas till inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighets- eller toml­rältsboken. Har sådan anteckning skett, gäller föreläggandet mot ny ägare av egendomen.

Det är viktigt att framhålla all den nu redovisade regleringen gäller endast i fråga om själva föreläggandet, inte i fråga om vilet. I de fyra nu aktuella lagarna (19 § LPI, 13 § bostadssaneringslagen, 39 a § naturvårds­lagen och 20 § hälsoskyddslagen) anges uttryckligen att utsatt vite inte gäller mot ny ägare men att vederbörande nämnd får sätta ut ett nytt vite för denne.

I flera olika sammanhang har diskuterats möjligheten av att låta även vitet gälla mot en ny ägare (se bl. a. prop. 1958:46 del B s. 311, prop. 1973:22 s. 93, prop. 1975/76:164 s. 147 och prop. 1981/82:219 s. 52). Mot tanken på en sådan ordning har åberopats bl. a. att vitet har anknytning till den ursprunglige adressaten och alt en eventuell ny ägare inte skulle få hela den förutsatta tidsfristen på sig att genomföra den åtgärd som är aktuell. Frågan har därför hänskjulils till överväganden i ett större sam­manhang.

Viteskommitténs förslag innebär just att inte bara själva föreläggandet utan även vilet skall kunna övergå på en ny ägare. Förslaget är begränsat till alt avse hälsoskydds- och byggnadslagstiftningens områden. Kommit­tén anser att frågan om vitesföreskriftens giltighet mot ny ägare av fastig­het kommer i ett nytt läge om de övriga åtgärder som kommittén har föreslagit genomförs, däribland systemet med löpande viten.

Prop. 1984/85:96

33

Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i frågan har ställt sig positiva ,till förslaget att ett vitesföreläggande riktal mot någon i hans egenskap av fastighetsägare eller tomträttshavare i här aktuella fall skall kunna övergå på ny ägare.

Åven jag anser att det i många fall skulle vara en fördel, om ett förelagt vite kunde övergå på ny fastighetsägare eller motsvarande. Visserligen kan i de situationer som här diskuteras själva föreläggandet övergå på en ny ägare. Som kommittén framhåller är emellerrid fördelarna med denna ordning begränsade. Ofta kan det sägas att själva föreläggandet inte med­för någon egentlig rättsverkan. Den nye ägaren är ju normalt skyldig att utföra eller upphöra med det som föreläggandet avser redan till följd av de materiella bestämmelser på vilka föreläggandet grundas. Det har också visat sig i praktiken att det nuvarande regelsystemet inte är tillräckligt för att man skall kunna motverka överlåtelser i förhalningssyfte.

Frågan om förutsättningarna för att låta ett vitesföreläggande gälla mot ny fastighetsägare har som nämnts flera gånger hänskjulils till övervägan­den i ett störte sammanhang. Det synes därför lämpligt att ta upp den i samband med den allmänna översyn av vilesinstitutet som nu är aktuell.

Som framgått är det främst vitesföreläggandets anknytning till adressa­ten som man har brukat åberopa mot tanken på att låta vitesförelägganden gälla mot nya ägare i dessa fall. En aspekt är därvid att vitesbeloppel kan ha bestämts med beaktande av adressatens ekonomi och övriga iförhållan-den. Denna synpunkt förefaller emellertid inte kunna tillmätas någon avgö­rande betydelse. Det är i de fall som nu är aktuella uppenbarligen själva fastigheten som står i förgrunden. Den föreläggande myndighetens intresse är sålunda knutet till den åtgärd beträffande fastigheten som det är fråga om: anknytningen till adressaten personligen framstår typiskt sett som underordnad. För den nye ägaren kan det inte framstå som onaturligt att vilesföreläggandet följer fastigheten. Även övriga gravationer på en fastig­het som en köpare måste beakta har ju anknytning till tidigare ägare. När fråga är om fastighetsförhällanden skall f. ö. vitesbeloppet i enlighet med vad jag förut har varit inne på ofta bestämmas med beaktande av vilken ekonomisk fördel adressalen skulle ha av all underlåta att ställa sig föreläg­gandet till eftertättelse, och i detta hänseende kan ju förhållandena normall väntas vara desamma för en ny ägare.

I och för sig är jag därför inte främmande för tanken på en ordning enligt vilken del generellt skulle gälla all vite som förelagts någon i hans egen­skap av fastighetsägare får giltighet även mot en ny ägare av fastigheten. Viss hänsyn torde emellertid fä tas till ett annat argument som har brukat åberopas som hinder mot alt låta ett vitesföreläggande få verkan mot en ny fastighetsägare, nämligen att denne i så fall drabbas av den förre ägarens försummelser: han får inte hela den lid på sig alt följa föreläggandet som den föreläggande myndigheten har förutsatt. I detta hänseende synes emel­lertid konstruktionen med löpande vite erbjuda en naturlig lösning. Ulfor-

3    Riksdagen 1984/85. I saml. Nr 96

Prop. 1984/85:96

34

mas regelsystemet med den utgångspunkten att ett vitesföreläggande gäller mot ny ägare endast i fall då löpande vite har använts och sä att dennes betalningsansvar begränsas till vitesbelopp som belöper på den lid då han har haft möjlighet att ställa sig föreläggandet till eftertättelse, synes några befogade invändningar inte kunna göras från den nyss angivna synpunk­ten. Jag anser att en ordning enligt de nu skisserade linjerna bör kunna införas i de fyra särskilda lagar som här har behandlats. Skulle den ord­ningen inte visa sig tillräckligt effektiv, är jag beredd att ta upp frågan på nytt med sikte på att låta även andra vitesförelägganden än sådana som avser löpande vite gälla mot ny ägare.

Frågan om tidpunkten för föreläggandels övergång på ny ägare har vållat åtskillig diskussion. I LPI (19§), bostadssaneringslagen (10§), hälso­skyddslagen (20 §) och naturvårdslagen (39 b §) finns bestämmelser om att förelägganden av det slag som här åsyftas skall sändas till inskrivnings­myndigheten för anteckning i faslighelsboken eller tomlrältsboken. Vites­kommittén föreslår att även vitet, när sådant har förelagts, skall antecknas i fastighetsboken.

Enligt praxis sker emellertid inte inskrivning i fastighets- eller tomträtts-bok, om inte den mot vilken ett föreläggande är riktat också är lagfaren ägare eller inskriven som tomträllsinnehavare. Genom täta överlåtelser och dröjsmål med att söka lagfart kan enligt vad kommittén påpekar en illojal fastighetsägare därför förhindra anteckning. Med hänvisning bl. a. härtill menar kommittén all vitesföreskriften bör gälla mot en ägare från den tidpunkt då denne faktiskt har fått kännedom om dess existens. Sådan kännedom kan den nye ägaren erhålla genom att den föreläggande myndig­heten delger honom en kopia av föreläggandet. Om föreläggandel vid tidpunkten för förvärvet var antecknat i fastighetsboken, skall emellertid enligt förslaget ägaren alltid anses ha känt till det.

Remissinstanserna har haft vissa erinringar mot den av kommittén före­slagna lösningen. RÅ hänvisar till möjligheten att anknyta ansvarsöver­gången till äganderällsövergången varvid det skulle ankomma på överlå­taren att upplysa om ett eventuellt föreläggande och på förvärvaren att skaffa sig motsvarande kännedom. Underlätelse från någondera parten skulle då få rättsverkningar parterna emellan men inte inverka på del offentligrättsliga ansvaret för den ålagda prestationen eller underlåtenhe­ten. Stockholms tingsrätt anser all föreläggandel bör gälla mot ny ägare sedan det inskrivits i fastighetsboken men att det bör utredas om inte föreläggande skall kunna antecknas i fastighetsboken oavsett vem som för tillfället är lagfaren ägare till fastigheten. Kammarrätten i Göteborg föror­dar att del uttryckligen slås fast att den lagfarne ägaren skall presumeras vara rätt ägare, eftersom det utifrån sett är denne som har den rättsliga dispositionen över en fastighet, och att vem som slutligen har att svara för ett utdömt vite eller en uppkommen kostnad med anledning av verkställt tvångsutförande får avgöras i annan ordning. Flera instanser - länsstyrel-

Prop. 1984/85:96

35

sen i Malmöhus län, länsstyrelsen i Norrbottens län, länsstyrelsernas organisationsnämnd, arbetarskyddsstyrelsen, Göteborgs kommun, Sveri­ges villaägareförbund och Föreningen Sveriges byggnadsinspektörer -anser att anteckningen i fastighetsboken bör vara avgörande för vitels övergång på ny ägare. Några instanser - länsstyrelserna i Kalmar och Västernorrlands län, JO, statens naturvårdsverk. Svenska kommunför­bundet, Halmstads kommun och Svenska hälsovårdstjänstemannaförbun-det - tillstyrker kommitténs förslag.

I likhet med RÅ anser jag att principen bör vara att ett vitesföreläggande av det slag som är aktuellt nu övergår på ny ägare vid tidpunkten för äganderättens övergång. Av rättssäkerhetsskäl måste emellertid som jag ser det en förutsättning för detta vara att vitesföreläggandet dessförinnan har antecknats i fastighets- eller tomträttsboken. För att bli effektiv bör denna lösning kompletteras med en ordning enligt vilken anteckningar om vitesförelägganden för ägare till fastigheter eller innehavare av tomträtter i här avsedda fall skall göras i faslighels- resp. tomlrältsboken oavsett om ägaren har sökt och erhållit lagfart eller inte.

Några praktiska olägenheter bör inte vara förenade med ett sådant system. Den som köper en fastighet eller en tomträtt kommer ju normalt på samma sätt som när del gäller andra gravationer att kunna förvissa sig om huruvida ett vitesföreläggande beträffande fasligheten gäller. Bestämmel­ser i ämnet bör inte lämpligen las upp i en generell lag utan införas i LPI, bostadssaneringslagen, hälsoskyddslagen och naturvårdslagen. Även om det framför allt är överlåtelser i form av försäljningar och gåvor som vållat praktiska problem, ser jag ingen anledning att ta undan familjerättsliga fång från en sådan reglering. Jag återkommer i specialmotiveringen till den närmare utformningen.

Jag vill påpeka att även jordförvärvslagen (1979: 230) innehåller en regle­ring som innebär att ett föreläggande gentemot en fasfighetsägare under vissa förutsättningar blir gällande mot en ny ägare av fastigheten. Del är här fråga om förelägganden av lillståndsmyndigheten, dvs. lantbruks­nämnd, lantbruksstyrelsen eller regeringen. På samma sätt som enligt LPI och de övriga tre författningar som har berörts i det föregående gäller emellertid också enligt jordförvärvslagen att förelagt vite inte får verkan mot den nye ägaren men att nytt vite får sältas ut för denne. Eftersom del här rör sig om fall då förvärv av fast egendom för sin giltighet är beroende av särskilt tillstånd, föreligger på detta område knappast något praktiskt behov av en ordning enligt vilken även vitet kan bli gällande mot den nye ägaren. Nytt vite kan ju vid behov sättas ut för denne i samband med att tillståndsfrågan prövas.

Vileskommittén har vidare föreslagit en allmän bestämmelse om att ägare eller innehavare av viss egeridom som i denna egenskap förelagts vite även kan föreläggas att lämna nämnden uppgift om efterträdares namn och adress. En liknande regel med begränsad räckvidd finns f n. i 19 §

Prop. 1984/85:96

36

andra stycket hälsoskyddslagen. Några invändningar mot förslaget har inte förts fram under remissbehandlingen. Själv finner jag uppenbart att en sådan föreskrift i många fall skulle vara ägnad att höja vilesinstitutets ' effektivitet. Några ölägenheter av att en sådan bestämmelse göres generell för hela vitesomrädet synes inte kunna uppkomma. Jag förordar därför att en sådan regel förs in i den nya lagen.

2.7 Utdömande av vite

Mitt förslag: Förfallet vite skall dömas ut av länsrätt, om annat inte är särskilt föreskrivet. Ansökan hos länsrätten görs av den myndighet som har förelagt vitet.

Viteskommitténs förslag: Inom hälsoskydds- och byggnadslagstiftningens områden skall den nämnd som utfärdat vilesföreläggandet också kunna besluta om vites utdömande.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har motsatt sig kommitténs förslag. Däremot har instanserna olika uppfattningar om vilken myndighet - allmän domstol, länsrätt eller länsstyrelse - som normalt skall besluta i frågor som rör utdömande av vite.

Skäl för mitt förslag: I fråga om de materiella vitena anses det ankomma på allmän domstol att besluta om vitets utdömande, när annat inte har före­skrivits. Någon uttrycklig regel i lag om detta finns dock inte.

I åtskilliga författningar finns emellertid bestämmelser om att den myn­dighet som har förelagt vitet också får döma ut det eller att utdömandet ankommer på.annan förvaltningsmyndighet, vanligen länsstyrelse (se t. ex. SFS 1891:35 s. 1, 1950:272, 1959:92, 1962:319, 1964:308, 1972:511, 1975: 1385, 1977:306, 1980: 11, 1980: 1103 och 1982:713). På många områ­den har vidare länsrätterna tillagts befogenheten att döma ut viten som har förelagts av förvaltningsmyndigheter på ansökan av vederbörande myndig­het. Detta gäller i synnerhet på skatteområdet (se t. ex. SFS 1953:272, 1958:295, 1970:624 och 1979: 1152).

I flertalet fall är dock frågan om utdömande av materiella viten inte uttryckligen reglerad. Detta innebär som framgått att det ankommer på tingsrätt att pröva frågan. Talan i målet förs då av allmän åklagare, i allmänhet sedan den myndighet som förelagt vilet hos åklagaren har begärt att denne skall föra talan i saken. Enligt 18 § lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbalken handläggs målet i samma ordning som ett bötes-mäl. I princip gäller aU domstolen prövar om myndigheten har varit behö­rig att meddela föreläggandet och om föreläggandel är lagligen grundat men inte om del har varit sakligt befogat. Domstolen prövar också om

Prop. 1984/85:96

37

föreläggandet har följts eller inte och, om den finner att så inte är fallet, om adressaten har varit förhindrad att följa föreläggandet eller annars har någon giltig ursäkt. Vidare prövas om ändamålet med vitet är förfallet. Domstolen anses ha möjlighet att efter en skälighetsprövning jämka det förfallna beloppet.

Viteskommittén menar att nuvarande ordning har många fördelar, frärnst genom att vitesärendet kommer under behandling av en myndighet som tidigare inte har varit inkopplad på ärendet och som kan tänkas lägga andra aspekter pä del. Mot det nuvarande systemet talar emellertid enligt kommittén att, eftersom mål om utdömande av vite är relativt sällsynt förekommande, de allmänna domstolarna endast har en begränsad erfaren­het av de regler som gäller inom den förvaltningsrätlsliga lagstiftningen och som ligger till grund för vitesföreläggandet. Detta orsakar, menar kommit­tén, merarbete för den som skall handlägga vitesärendet och kan också motverka enhetlighet i rättstillämpningen.

Enligt vileskommittén är det framför allt från effektivitetssynpunkt men även med beaktande av rättssäkerhetsaspekterna angeläget att vitesären­dena handläggs hos så få olika myndigheter som möjligt. Det finns därför starka skäl för att flytta över handläggningen av vites utdömandefråri åklagare och allmän domstol till en förvaltningsmyndighet. Eftersom det är de kommunala nämnderna, länsstyrelserna och förvaltningsdomstolarna som i första hand rillämpar den materiella lagstiftningen på hälsoskydds-och byggnadsomrädena, är det enligt kommittén lämpligt att även frågor om uttagande av vite prövas hos dessa myndigheter.

Kommittén diskuterar olika alternativ till lösning på frågan, däribland ett som innebär alt frågan om vitets utdömande flyttas över från åklagare och allmän domstol till förvaltningsdomstol. Den kommunala nämnden skulle då ansöka hos länsrätten om att få vitet utdömt. Kommittén har emellertid stannat för att förorda ett alternativ som innebär att den kommunala nämnden själv får besluta om vitets uttagande. Beslutsunderlaget skulle i stort sett överensstämma med det som nämnden i dag använder vid begä­ran hos åklagarmyndigheten om vitets uttagande. Nämnden skall enligt förslaget inte ta ställning till om en person uppsåtligen eller av oaktsamhet har gjort sig skyldig till någon förseelse utan endast objektivt bedöma om en viss åtgärd har vidtagits eller inte. Någon nedsättning av vitesbeloppet skall heller inte göras, om inte särskilda skäl föreligger. Av rättssäker­hetsskäl bör nämndens beslut kunna överklagas till domstol och det bör vara verkställbart först sedan del vunnit laga kraft. Som skäl för del föreslagna systemet anför kommittén att man skulle få mer enhetliga regler för olika typer av tvångsmedel inom byggnads- och hälsoskyddslagstift­ningens områden.

Kommittéförslaget har tillstyrkts av Svenska kommunförbundet och ytterligare ett par instanser, men i övrigt har remissinstanserna ställt sig genomgående kritiska till förslaget i denna del. Framför allt har man anfört

Prop. 1984/85:96

38

rättssäkerhetsskäl mot det föreslagna förfarandet. Däremot är meningarna delade om hos vilken instans prövningen bör ligga. De flesta instanserna -bland dem Göta hovrätt, Malmö tingsrätt, domstolsverket, JO, rättegångs­utredningen, Sveriges advokatsamfund och Föreningen Sveriges åklagare - förordar att den nuvarande ordningen med prövning hos allmän domstol behälls. Flera instanser, bland dem RÅ, Stockholms och Göteborgs tings­rätter, kammartätten i Göteborg, BRÅ och Sveriges domareförbund, anser emellertid att övervägande skäl talar för att flytta över prövningen till länsrätterna.

.Somjag ser det är det i och för sig inte osannolikt att en ordning enligt vilken den föreläggande myndigheten själv dömer ut vitet i vissa fall -dock långtifrån alla - skulle vara ägnad att öka effektiviteten i förfarandet. En sådan ordning skulle emellertid, som remissinstanserna har påpekat, medföra betydande nackdelar ur rättssäkerhetssynpunkt. Med hänsyn till alt materiella viten ibland kan avse betydande belopp är det enligt min mening uppenbart att ett vites utdömande måste föregås av en noggrann prövning, bl. a. från legalitetssynpunkter. Principiella skäl får anses tala mot en ordning enligt vilken denna prövning mera generellt skulle göras av den myndighet som har förelagt vitet. Denna måste ju anses inta en molpartsställning gentemot den mot vilken föreläggandel har riktats. Vi-teskommilténs förslag i denna del avser endast vissa typer av föreläggan­den som meddelas av byggnadsnämnd och miljö- och hälsoskyddsnämnd, med inte ens inom detta begränsade område anser jag den av kommittén förordade ordningen tillrådlig. Jag anser mig alltså inte kunna biträda kommitléförslaget.

När det sedan gäller frågan om prövningen bör ligga kvar på de allmänna domstolarna eller om den bör överflyttasjill länsrätterna kan olika syn­punkter göra sig gällande. Som argument för en överflyttning till länsrät­terna av del stora flertalet mål om utdömande av vite har några remissin­stanser åberopat alt förvaltningsdomstolarna har större erfarenheter av sådana förvaltningsrätlsliga frågor som ofta aktualiseras i samband med att vite skall dömas ut. De instanser som har förordat alt nuvarande ordning behålls har å andra sidan särskilt pekat på de fördelar som anses ligga i alt allmän åklagare för talan om utdömande av vite. Därvid har särskilt hänvi­sats till att vitesmålen har stora likheter med bölesmål.

Själv anser jag det till en början klart alt såväl tingsrätterna som länsrät­terna i och för sig är lämpliga organ för handläggning av de mål som det här gäller. Den lösningen bör därför väljas som innebär att arbetskapaciteten hos de inblandade myndigheterna tas till vara pä bästa sätt.

Av stor betydelse för bedömningen blir därvid om man anser att det innebär övervägande fördelar från rättssäkerhets- och effektivitetssyn­punkter att allmän åklagare har att föra talan om vitets utdömande. Den alternativa ordning som närmast förtjänar övervägas och som också har förespråkats av flera remissinstanser skulle innebära att talan i stället förs

Prop. 1984/85:96

39

av den myndighet som har förelagt vitet. Sistnämnda ordning förekommer som framgått redan i dag i en hel del fall. På ett speciellt område av intresse i det här sammanhanget byggnadslagstiftningens, se prop. 1975/76:164 s. 5758 - haren sådan lösning diskuterats men av skilda skäl inte ansetts böra genomföras. När det som nu är fråga om en generellt inriktad lagstift­ning bör frågan emellertid bedömas förutsättningslöst.

Vid en sådan bedömning finner jag del till en början klart att rättssäker­hetsskäl inte kan åberopas mot en ordning som innebär att den ansvariga myndigheten i stället för åklagaren får till uppgift alt föra en fråga om utdömande av vite under domstols prövning. Myndigheten har ju i de fall som diskuteras här tillagts den långt viktigare och för den enskilde mera betydelsefulla frågan alt utforma själva föreläggandet. I realiteten är det f. ö. redan nu fackmyndigheten som initierar processen genom att anmäla frågan till åklagaren. Om myndigheten i stället får uppgiften att göra ansökan hos domstol, synes detta inte vare sig från rättssäkerhets- eller resurssynpunkt i sak innebära någon avgörande skillnad.

Vad särskilt angår viten som förelagts av kommunala nämnder har i tidigare sammanhang (se den nyssnämnda prop. 1975/76: 164 s. 57-58) som ett ytterligare argument mot den nu diskuterade lösningen pekats på att utdömda viten tillfaller staten. Själv anser jag inte denna invändning träffande. Vitesinstitutet uppbärsju inte av några statsfinansiella skäl utan syftar till att framtvinga prestationer resp. säkerställa efterlevnaden av förbud på särskilda områden som olika myndigheter och nämnder har till specialuppgift alt bevaka.

När det gäller de effektivitetssynpunkter som här gör sig gällande kan som rättegängsutredningen har påpekat en fördel med den nuvarande ordningen sägas vara att åklagaren, enligt vad tillgänglig statistik utvisar, i praktiken sållar bort en del av de ärenden som de olika förvaltningsmyn­digheterna har anmält. I en del fall beror väl detta på att preskription hinner inträda, men det kan antas att det i viss utsträckning också gäller ärenden där åklagaren bedömer att en process om vitets utdömande blir resultallös. Om man väljer en ordning enligt vilken åklagaren inte längre skall föra talan, skulle därmed sannolikt domstolarna i en del fall belastas med vad som kan vara onödiga processer.

Mot delta står å andra sidan att åklagarväsendet f. n. är och under överskådlig tid kommer alt vara synnerligen arbetsbelastat. I praktiken upplevs inte sällan omgången via åklagare från fackmyndigheters och kommunala nämnders sida som en flaskhals i de ärenden som det här gäller. Klart är också att ju fler myndigheter som blir inblandade i ett visst ärende om utdömande av vite, desto längre tid tar förfarandet. Det innebär uppenbarligen en rationalisering, om man kan minska antalet myndigheter som har att la befallning med dessa ärenden. I det sammanhanget bör särskilt beaktas att åklagarna i praktiken får hämta in de uppgifter som behövs för talans utförande från den myndighet som förelagt vitet.

Prop. 1984/85:96

40

Jag kan inte se några avgörande olägenheter med att övergå rill en ordning enligt vilken den myndighet som har förelagt vitet i flertalet fall också får uppgiften att föra talan om vitels utdömande. De vinster som man härigenom skulle göra i fråga om att tillgodose kraven på snabbhet och därmed effekrivitel i proceduren och att minska åklagarväsendets arbetsbörda är som jag ser det så stora att jag anser att den lösningen bör väljas.

Om man alltså stannar för denna lösning när det gäller frågan om vem som skall föra talan om vitets utdömande, kan naturligtvis fortfarande valet slå mellan allmän domstol och förvaltningsdomstol som prövningsin­stans. Med den nyss angivna utgångspunkten ligger dock som jag ser det förvaltningsdomstolarna närmare till hands för flertalet rättsområden. En fördel med den ordningen är också att förvaltningsdomstolarna - jag tänker då närmast på överinstanserna - är mera förtrogna med de rättsom­råden som aktualiseras i målen. För länsrätternas del skulle den aktuella målgruppen innebära en breddning av verksamhetsfältet som ligger helt i linje med de intentioner som låg till grund för dessa domstolars inrättande.

Mina överväganden har sålunda lett mig till slutsatsen alt man bör överge den nuvarande ordningen i vad denna innebär att frågor om utdö­mande av vite, när annat inte är särskilt föreskrivet, handläggs av allmän domstol på talan av allmän åklagare. 1 stället bör i den nya lagen införas en huvudregel av innebörd alt dessa frågor handläggs av länsrätt pä ansökan av den myndighet som har förelagt vitet.

Av vad jag förut har anfört följer alt uppgiften att göra ansökan hos länsrätt somjag ser det inte bör förutsätta några nya resurser hos myndig­heter som det här gäller. I princip innebär den nya ordningen endast att en ansökan hos länsrätten skall göras i de fall dä tidigare anmälan gjorts till åklagare. Jag avser dock att följa utvecklingen på detta område med uppmärksamhet.

Denna lösning bör dock inte göras helt generell. I flera fall är det av olika skäl lämpligt att behålla den nuvarande ordningen att allmän domstol prövar frågor om utdömande av vite.

Ett exempel erbjuder viten som föreläggs av kronofogdemyndighet en­ligt 2 kap. 15 § första stycket ulsökningsbalken. Sådana viten utdöms enligt andra stycket i samma paragraf av tingsrätt på talan av åklagare eller kronofogdemyndigheten. Bl. a. med hänsyn till tingsrättens befattning i övrigt med exekulionsmålen bör lämpligen denna ordning behållas.

I konkurrenslagen (1982:729), marknadsföringslagen (1975:1418) och lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor föreskrivs i fråga om viten som förelagts av marknadsdomstolen eller näringsfrihetsombuds­mannen resp. konsumentombudsmannen att frågor om utdömande prövas av allmän domstol pä talan av åklagare. Självfallet kan inte marknadsdom­stolen åläggas att föra talan vid annan domstol om utdömande av vite som domstolen har förelagt. Jag föreslår i stället att talan i dessa mål förs av

Prop. 1984/85:96

41

näringsfrihetsombudsmannen resp. konsumentombudsmannen eller den som annars har ansökt om förbudet eller åläggandet. Det aktuella rättsom­rådets särskilda karaktär bl. a. det förhållandet att vitets storlek bestäms också efter straffmätningsliknande principer - liksom det förhållandet att talan enligt de aktuella författningarna ibland kan föras av enskild part talar dock starkt för att behälla nuvarande system i vad det innebär att målen handläggs av allmän domstol. I samma riktning talar att förhandlingar pågår med övriga nordiska länder om att fä till stånd inlernordiskl samar­bete med verkställigheten av utdömda viten enligt marknadsrältsliga för­fattningar. Med hänsyn till att man i Danmark och Norge har böter som sanktion vid överträdelse av sådana författningar har man i dessa förhand­lingar från dansk och norsk sida lagt särskild vikt vid att ett vite som marknadsdomstolen har förelagt för svensk del döms ut av allmän domstol och även i delta avseende företer en likhet med böter.

Genom beslut den 26 maj 1983 har till lagrådet remitterats ett förslag till en lag om avtalsvillkor mellan näringsidkare. Den nya lagen innebär att en näringsidkare som har ställt upp ett oskäligt villkor mot en annan närings­idkare kan av marknadsdomstolen vid vite förbjudas att i fortsättningen använda villkoret i liknande fall. Ansökan om förbud får endast göras av näringsidkare. Frågor om utdömande av vite skall enligt förslaget prövas av allmän domstol på talan av åklagare. Det är min avsikt att senare anmäla frågan om en ändring av delta lagförslag i linje med vad jag nu har anfört.

En motsvarande lösning bör väljas i fråga om viten enligt lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet. Även här gäller nämligen att rättsområdet är av speciell karaktär. Jag föreslår att i dessa fall talan skall väckas vid tingsrätt av jämställdhetsombudsmannen.

Till frågan om ytterligare undantag som bör göras från huvudregeln återkommer jag i specialmotiveringen där jag också behandlar frågor som rör omfattningen av domstolens prövning.

2.8 Omedelbar verkställighet

Mitt förslag: I LPI och naturvårdslagen införs bestämmelser om att den myndighet som meddelar ett vitesföreläggande kan förordna att föreläg­gandet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft.

Viteskommitténs förslag: Förslaget överensstämmer såvitt gäller LPI i sak med mitt förslag. Frågan föreslås dock bli reglerad i den nya lagen om viten.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har olika uppfattningar i denna frå­ga. Förslaget har dock fått ett övervägande positivt mottagande.

Prop. 1984/85:96

42

Skäl för mitt förslag: F. n. kan en byggnadsnämnd i vissa fall förordna om omedelbar verkställighet av beslut om tvångsutförande, se 17 § LPI. Även vitesförbud mot vissa byggnadsarbeten går i verkställighet omedelbart (3 § LPI).

Viteskommitléns förslag går ut på alt de nämnder som utfärdar vites­förelägganden på byggnads- och hälsoskyddsområdet skall få generell möj­lighet att förordna att beslutet skall lända till omedelbar efterrättelse.

Skälet till att man i allmänhet upprätthåller principen om alt ett beslut om vitesföreläggande måste ha vunnit laga kraft innan verkställighet kan ske är naturligtvis att föreläggandet kan ändras eller upphävas, så länge det inte har prövats slutgiltigt. Detta är i och för sig en princip för vilken beaklansvärda skäl talar. Samtidigt står det klart att den nuvarande ord­ningen åtminstone på vissa områden ger utrymme för illojala åtgärder från adressatens sida i förhalningssyfte. Genom att överklaga beslutet kan adressaten skjuta fram tidpunkten för beslutets lagakraftvinnande och därmed också sin skyldighet alt vidta erforderliga åtgärder. Delta gäller i stor utsträckning även när ett överklagande är klart ogrundat. Vanligen brukar nämligen besvärsmyndigheterna när besvär lämnas utan bifall be­sluta att föriänga den ursprungligen utfärdade tidsfristen.

Det saknas i förevarande ärende underlag för att la ställning till om det av viteskonimittén framlagda förslaget skulle kunna genomföras mera all­mänt, en ordning som har förespråkats bl. a. i den juridiska litteraturen (se Lavin, Offentligrättsligt Vite del 

II, 
[REDACTED_EFTERNAMN] 1980, s. 146-158). På hälso­skyddsområdet finns emellertid en generell möjlighet för de berörda myn­digheterna att förordna att ett beslut enligt lagen skall gälla även om det överklagas, se 24 § hälsoskyddslagen.

När det gäller förelägganden enligt LPI finner jag övervägande skäl tala för att kommittéförslaget bör genomföras. Men bör därvid inte genomföra en ordning som innebär att ett vitesföreläggande ulan vidare får omedelbar giltighet. Som kommittén har förordat bör i stället den nämnd som medde­lar föreläggandet ha möjlighet att föreskriva att beslutet om föreläggande skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft. I enlighet med vad kommittén har uttalat bör nämnden, vid övervägande av om en sådan föreskrift bör meddelas, särskilt beakta om del finns anledning att misstän­ka åtgärder i förhalningssyfte eller om beslutet är av den arten att särskild skyndsamhet krävs vid de föreskrivna åtgärdernas genomförande.

Har nämnden föreskrivit att ett beslut av aktuellt slag skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft, finns del enligt 13 § förvaltnings­lagen (1971:290) möjlighet för länsstyrelsen att vid besvärsprövning för­ordna om inhibition.

Ett uppenbart behov av motsvarande möjlighet att i vissa fall förordna om att ett föreläggande skall gälla omedelbart har visat sig vara för handen i fråga om förelägganden som avses i 39 § naturvårdslagen. Jag föreslår att en bestämmelse av aktuellt slag införs även där.

Prop. 1984/85:96

43

2.9 Vissa särskilda frågor

Mitt förslag: Att förena ett föreläggande enligt hälsoskydds- eller bygg­nadslagstiftningen med tvångsmedel bör inte vara obligatoriskt. Om ärendet handläggs av kommunal nämnd, bör inte heller juristmedver­kan vara obligatorisk. Några principiella ändringar genomförs inte när del gäller besvärsprövningen.

Viteskommitténs förslag: Ett föreläggande enligt den nya lagen bör alltid vara förenat med hot om vite eller ivångsutförande. Vid handläggning av ärenden enligt den av kommittén föreslagna lagstiftningen skall kommunal nämnd biträdas av någon som har avlagt juristexamen. Uppgiften att pröva besvär över beslut om vitesföreläggande av de kommunala nämnderna flyttas över från länsstyrelse till länsrätt, som också blir överinstans i mål som rör uttagande av vite. Som en förutsättning för fullföljd av talan till kammartätt i dessa frågor skall krävas prövningstillstånd frän kammarrät­ten.

Remissinstanserna: Förslaget att flytta över besvärsprövningen till länsrätt i vissa fall har fått ett blandat mottagande. I övrigt har så gott som samtliga remissinstanser som gått in på frågorna ställt sig negativa till kommitténs förslag i förevarande hänseenden.

Skäl för mitt förslag:

Vite eller hot om Ivångsutförande obligatoriskt vid före­läggande?

Viteskommittén har föreslagit att förelägganden som riktas mot en viss person enligt hälsoskydds- och byggnadslagstiftningen alllid skall förenas med antingen vite eller föreskrift om Ivångsutförande. Som skäl anförs att nämnden i allmänhet har haft kontakt med adressalen och sökt förmå denne att vidta den önskade åtgärden eller upphöra med viss verksamhet genom formlösa råd och uppmaningar och att ett föreläggande utfärdas först när dessa inte har följts. Att då meddela föreläggande utan att sätta ut något äventyr skulle innebära risk för onödig tidsuldräkt.

De flesta remissinstanser som har yttrat sig i denna fråga, bland dem flera länsstyrelser och kommuner samt länsstyrelsernas organisations­nämnd och Svenska kommunförbundet, har ställt sig negariva till förslaget. Som skäl anförs att man i mänga fall kan förutsätta att adressaten rättar sig efter ett föreläggande även om det inte är försett med någon sanktion och att ett utsättande av vite många gånger kan le sig stötande och onödigt provocerande.

Jag instämmer i de synpunkter som remissinstanserna har anfört och anser inte att det finns skäl att genomföra kommittéförslaget i denna del.

Prop. 1984/85:96

44

Obligatorisk juristmedverkan i vitesärenden?

Vileskommittén har föreslagit att de kommunala nämnderna på hälso­skydds- och byggnadslagstiftningens område skall biträdas av en jurist när de fattar beslut om föreläggande förenat med vite eller med föreskrift om tvångsutförande. Förslaget motiveras med att kommittén vid sin genom­gång av vitesinstitutet anser sig ha funnit att förelägganden på dessa områden inte sällan undanröjs av högre instans på grund av formella felaktigheter och att det även har förekommit alt allmän domstol i mål om utdömande av vite konstaterat all vilesföreläggandet saknar laglig grund och därför inte kan dömas ut. Dylika felaktigheter skulle, menar kommit­tén, kunna undvikas, om man hade tillgång till kompetent juridiskt biträde. Kommittén hänvisar till att flera av de större kommunerna redan har anställda jurister inom förvaltningen och rekommenderar kommuner som saknar egen anställd jurist att begära juridiskt biträde från länsstyrelsen. Även vid handläggning av de frågor om vitets uttagande som enligt vites­kommittén skulle ankomma på kommunala nämnder skulle dessa enligt förslaget biträdas av en jurist.

Remissinstanserna har delade meningar om förslaget. Av de instanser som har avstyrkt förslaget - bland dem Göteborgs tingsrätt, kammarrätten i Göteborg, domstolsverket, länsstyrelsen i Norrbottens län, länsstyrelser­nas organisationsnämnd, länsrätten i Södermanlands län. Svenska kom­munförbundet, Göteborgs och Skellefteå kommuner, rättegångsutredning­en och Sveriges domareförbund - har flertalet som skäl angivit att en bestämmelse om obligatorisk tjänstemannamedverkan innebär ett avsteg från principen alt en kommun och en kommunal nämnd själv bör fä bestämma vilken kompelens eller expertis som behövs i olika frågor. Vidare framhålls att behovet av juridisk kornpetens växlar mellan olika ärenden och att den omständigheten att någon med juristexamen medver­kar inte behöver garantera att man får en kvalificerad juridisk bedömning. Slutligen har remissinstanserna gett uttryck för tvekan när det gäller frågan vilken ställning juristen enligt förslaget skulle komma att få i förhållande till nämnden.

För egen del finner jag det självklart vara av värde att de kommunala nämnderna har tillgäng till juridiskt biträde i ärenden av rättslig karaktär. Det bör emellertid enligt min mening ankomma på nämnderna själva att för varje enskilt ärende bedöma detta behov. Att uttryckligen föreskriva att jurist skall biträda i alla ärenden av en viss typ ulan hänsyn till deras karaktär och svärhetsgrad synes vara opraktiskt. Somjag ser del kan även principiella skäl anföras mot att på detta område genomföra en statlig detaljreglering av kommunal verksamhet. Detta gäller så mycket mera som tidigare bestämmelser om expertmedverkan i olika kommunala ärenden numera i stor utsträckning har slopats, varvid den vägledande synpunkten har varit att de kommunala nämnderna inte onödigtvis bör styras av statsmakterna vid sitt val av arbetsform. Med hänsyn till vad jag har anfört

Prop. 1984/85:96

45

nu, finner jag inte skäl att biträda kommitténs förslag om obligatorisk juristmedverkan i vitesärenden.

Överklagande

Enligt nu gällande ordning kan ett beslut om vitesföreläggande av en kommunal nämnd normalt överklagas till länsstyrelse, och från länsstyrel­sen kan i allmänhet talan fullföljas i kammartätt. Beslut av tingsrätt om utdömande av vite kan överklagas till hovrätt.

Kommittén har föreslagit att besvär över beslut om vitesförelägganden av det slag som kommittén behandlar skall anföras hos länsrätt i stället för länsstyrelse och all länsrätten även skall bli överinstans i mål rörande utdömande av vite. För att en länsrätts beslut skall få överklagas till kammartält skall enligt förslaget förutsättas att kammartätten har medde­lat prövningstillstånd.

Remissinstanserna har delade meningar om förslaget att flytta besvärs­prövningen rörande vitesföreläggande frän länsstyrelse till länsrätt. De flesta länsstyrelser liksom länsstyrelsernas organisationsnämnd har mot­satt sig förslaget, medan övriga instanser som yttrat sig i frågan i regel inte haft någon erinran. Till förslaget om begränsning av fullföljdsreglerna är remissinstanserna tämligen genomgående negativa.

Vad först angår tanken på en överflyttning av besvärsprövningen från länsstyrelserna till länsrätterna för den grupp av ärenden som viteskom­mitléns förslag omfattar bör anmärkas att, såsom länsstyrelserna har fram­hållit, flertalet andra kommunala beslut som rör byggnads- eller hälso­skyddsfrågor överprövas av länsstyrelsen. Länsdomslolskommitlén har i betänkandet (SOI) 1981:75) Länsrätternas målområde - administrativ tvåpartsprocess föreslagit att besvärsprövningen i vissa målgrupper av intresse i sammanhanget förs över till länsrätterna. Förslaget, som har kritiserats starkt vid remissbehandlingen, övervägs f. n. i civildepartemen­tet. Intill dess ställning har tagits till det förslaget bör nuvarande ordning pä förevarande område inte ändras.

Enligt min mening finns det inte några principiella eller praktiska skäl som talar emot en ordning enligt vilken frågor om föreläggande av vite i andra instans prövas av länsstyrelse, medan beslut om vitels utdömande meddelas av länsrätt. Jag anser inte heller alt det finns tillräckliga skäl alt för den specifika målgrupp som det här gäller införa några särskilda regler om prövningstillstånd av kammarrätt vare sig beträffande vitets föreläg­gande eller dess utdömande. Frågor om vites utdömande bör således kunna fullföljas från länsrätt till kammarrätt och vidare, enligt vanliga regler om prövningstillstånd, till regeringsrätten.

Prop. 1984/85:96

46

3   Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom justitiedepartementet upprättats förslag till

1.

lag om viten,

2.

lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbal­ken,

3.

lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m.,

4.

lag om ändring i bostadssaneringslagen (1973:531),

5.

lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982:1080),

6.

lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822),

7.

lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomsto­lar,

8.

lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvill­kor,

9.

lag om ändring i marknadsföringslagen (1975:1418),

10.

lag om ändring i konsumentkreditlagen (1977:981),

11.

lag om ändring i lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet,

12.

lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg,

13.

lag om ändring i närtadiolagen (1982:459),

14.

lag om ändring i konkurrenslagen (1982:729).

De vid 3 och 4 angivna förslagen har upprättats i samråd med chefen för bostadsdepartementet, det vid 5 angivna förslaget i samråd med chefen för socialdepartementet, förslaget vid 6 i samråd med chefen för jordbruksde­partementet, förslagen vid 9 och 14 i samråd med chefen för finansdeparte­mentet, förslaget vid 

II 

i samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], förslaget vid 12 i samråd med chefen för kommunikationsdepartementet och förslaget vid 13 i samråd med chefen för utbildningsdepartementet.

Förslagen bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 3.

4   Specialmotivering

4.1 Förslaget till lag om viten

Lagens rubrik

Den föreslagna lagen kommer inte aU innehålla en fullständig reglering av frågor rörande viten. Åtskilliga frågor kommer även i fortsättningen att vara överiämnade åt rättspraxis eller reglerade genom specialförfaltningar. Lagen avses dock få generell giltighet i sådan mån alt det - med beaktande även av intresset av en kort rubrik - synes lämpligt att benämna den "lag om viten".

Prop. 1984/85:96

47

1 §

Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Den avses gälla i fråga om viten som enligt lag eller annan författning får föreläggas av myndighet. Med myndighet får då förstås även en tjänsteman som i sådan egenskap har tillagts befogenhet alt förelägga vite, exempelvis taxeringsintendent enligt 53 § taxeringslagen.

Lagen avses sålunda i princip gälla i fråga om alla offentligrättsliga viten, såväl förfarandevilen som materiella viten. Den tar dock i huvudsak sikte endast på individuella viten. Vad som föreskrivs i 2-6, 9 och 10 §§ gäller således inte sådant vite som kan föreläggas envar, exempelvis enligt 10 § länsstyrelseinstruktionen (1971:460).

Lagen kommer att täcka ett myckel stort fäll, eftersom bestämmelser om viten finns i åtskilliga författningar. Del förekommer inte sällan att det i dessa författningar finns speciella bestämmelser som saknar motsvarighet i lagen. Det kan t. ex. gälla minimi- och maximibelopp för viten. På bl. a. det marknadsrättsliga området finns en specialreglering. Generellt gäller för sådana fall att specialförfatlningens bestämmelser skall tillämpas. Jag vill i det sammanhanget även understryka att uttalanden som kan ha gjorts i tidigare lagförarbeten beträffande tillämpningen av där aktuella bestäm­melser om viten behåller sin giltighet (jfr t. ex. prop. 1970:57 s. 78 och 92 samt prop, 1981/82:165 s. 269). Vad som har sagts nu framgår av regeln i andra stycket om att lagen endast tillämpas i den män annat inte följer av vad som är särskilt föreskrivet.

2  

§

Första meningen innebär att ett vitesföreläggande måste innehålla upp­gift om adressatens namn. Föreläggandet får alltså inte riktas rill exempel­vis ägaren av en viss fastighet utan uppgift om vem denne är. Föreläggan­den av del slaget, som stundom förekommit, har visat sig vålla osäkerhet i tillämpningen.

Det har vidare uttryckligen angetts att vite får föreläggas inte bara fysisk ulan också juridisk person. Detta överensstämmer med praxis, lät vara alt en viss osäkerhet tidigare har rått huruvida vitesföreläggande kan vara riklat till en juridisk person. Den myndighet som förelägger vite kan med den föreslagna regleringen i förekommande fall med hänsyn till omständig­heterna fritt bestämma om ett föreläggande skall riktas mot en juridisk person som sådan eller mot en eller flera fysiska personer som dess ställföreträdare. Avsikten är dock inte alt rubba den praxis som har ut­vecklat sig på särskilda områden, exempelvis det marknadsrältsliga fältet. Alt på delta område föreläggandena, när fråga är om en juridisk person, brukar rikta sig till denna kan där följa av lagstiftningens konstruktion, samtidigt som marknadsdomstolen har en viss handlingsfrihet på området.

En följd av att vitesföreläggandet riktas till en juridisk person blir att vitet inte kan förvandlas.

Prop. 1984/85:96

48

I paragrafen anges vidare att, för det fall föreläggandet innehåller ett åläggande för adressaten att vidta en viss åtgärd, det alltid skall framgå av föreläggandet vid vilken tid eller inom vilken tidrymd åtgärden skall vidtas. Det är nämligen tydligt att ett positivt föreläggande annars knappast kan ligga till grund för ett utdömande av vitet. Tidsbestämmelsen kan ibland innebära att åtgärden skall vidtas vid en bestämd tidpunkt: det kan t. ex. gälla en inställelse vid en domstol. När fråga är om någon bestämd åtgärd som skall vidtas med viss egendom e.d. bör som regel i stället anges en tidsfrist inom vilken åtgärden skall vara vidtagen. Någon motsvarande bestämmelse har inte meddelats i fråga om förbudsviten, som ju bör kunna gälla under obegränsad tid.

Ibland kan även när del gäller positiva förelägganden fråga vara om en positiv förpliktelse som är avsedd att gälla fortlöpande i och med alt föreläggandet meddelas. Exempel erbjuder fall då marknadsdomstolen genom beslut om vitesföreläggande ålägger ett företag att i samband med marknadsföring vidta viss åtgärd. Någon särskild tidsbestämmelse behövs uppenbarligen inte i ett sådant fall, där det med erforderlig tydlighet framgår av omständigheterna att föreläggandet omedelbart avses ha för­pliktande verkan.

I paragrafen har med hänsyn till de skiftande förhållanden som kan föreligga i praktiken inte meddelats någon bestämmelse om vilka omstän­digheter som skall beaktas när tiden bestäms. Del är emellertid tydligt att tiden normall skall bestämmas med hänsyn till åläggandets omfattning, styrkan och arten hos de intressen som har föranlett beslutet saml adressa­lens faktiska möjlighet att iaktta de föreskrifter som har meddelats (jfr Lavin, Offentligrättsligt vite, del I, Teckomalorp 1978, s. 99-117, och del 

II, 
[REDACTED_EFTERNAMN] 1980 s. 155-157).

Vidare innehåller paragrafen en huvudprincip i fråga om adressaten. Denna innebär att vite får föreläggas endast den som har faktisk och rättslig möjlighet att efterkomma föreläggandel. Är det känt för myndighe­ten att adressaten är fysiskt förhindrad (t. ex. på grund av sjukhus- eller anslallsvistelse) att följa de givna föreskrifterna, får vite inte föreläggas. Adressalen måste också ha erforderlig faktisk rådighel över den egendom som avses med föreläggandet liksom naturligtvis även rättslig möjlighet att efterkomma föreläggandet. Således får ej finnas författningsbestämmelser eller myndighetsbeslut, som frånkänner denne rätt att råda över egendo­men i det avseende föreläggandet innehåller föreskrifter. För att markera att i enlighet med vad som angivils i den allmänna motiveringen någon långt gående efterforskningsskyldighet från vederbörande myndighets sida inte är avsedd - något som naturligtvis i synnerhet gäller förfarandevilen - har i lagtexten angetts att vite inte får föreläggas om adressalen kan antas sakna faktisk eller rättslig möjlighet att följa föreläggandet.

Prop. 1984/85:96

49

3  

§

I paragrafen finns föreskrifter om hur vitesbeloppet skall bestämmas.

Bestämmelsen i första meningen är formulerad efter mönster av 9 kap. 8 § första stycket rättegångsbalken. Av regeln följer all vitesbeloppet i första hand skall bestämmas till en sådan storlek att det kan antas bryta eventuellt motstånd hos adressaten mot att följa föreläggandet. Tidigare ådagalagd tredska kan härvid vara av betydelse. Myndigheten bör också ta hänsyn till vad som kan vara känt om adressatens förmögenhetsförhållan­den liksom i förekommande fall till värdet av det föremål som avses med föreläggandet och till samhällsintresset av att föreläggandet vinner efter­rättelse.

Särskilt när fråga är om ett föreläggande som riktar sig till någon i egenskap av ägare till fastighet eller annan egendom faller det sig vidare naturUgt att vitet bestäms så alt beloppet inte understiger kostnaden för den förelagda åtgärden eller den vinst eller besparing som en adressat normalt kan antas göra genom att inte efterkomma föreläggandet. Adressa­ten bör ju finna det mera ekonomiskt fördelaktigt att följa föreläggandet än att betala vitet, om vilesföreläggandet skall ha önskvärd effekt.

Det bör understrykas att avsikten med regeln är att ge uttryck åt en allmän princip: i det särskilda fallet kan omständigheterna vara svårutred-da och åtskilliga anlaganden eller presumlioner behöva göras. Pä vissa områden torde man få räkna med en schabloniserad tillämpning. Det kan ju t. ex. normalt inte begäras att några mera ingående överväganden skall göras angående vitesbeloppets storlek vid kallelser till inställelse inför domstol.

På vissa områden har i tidigare sammanhang gjorts en del speciella motivuttalanden angående principerna för vitesbeloppets bestämmande, se t. ex. prop. 1970:57 s. 78 och 1981/82:165 s. 269. Dessa uttalanden som rör bestämmande av vite inom det marknadsrältsliga området gäller även i fortsättningen i enlighet med vad jag har berört i motiveringen till 1 §.

I paragrafens andra mening anges att vitet - om fråga inte är om löpande vite enligt 4 § - skall bestämmas till ett belopp omedelbart i pengar. Föreläggandet får alltså inte innebära ett viteshot utan fixerat belopp och inte heller att endast ett visst högsta belopp anges.

Av rättspraxis (se bl. a. NJA 1971 s. 269) följer att vite inte får åläggas flera personer solidariskt. Bl. a. för det fall förvandling av vitet skulle aktualiseras, kan uppenbarligen svårlösta situationer annars uppkomma. En särskild föreskrift om att särskilt vitesbelopp skall tas upp för varje adressat för det fall flera personer samtidigt föreläggs har därför tagits upp i tredje meningen.

I vissa författningar (se t. ex. 15 kap. 11 § giftermålsbalken) finns fortfa­rande föreskrifter om att fängelsepåföljd kan sättas ut i ett vitesföreläg­gande. Sådana föreskrifter tillhör dem som enligt 1 § andra stycket kan tillämpas trots att motsvarighet saknas i lagen.

4  Riksdagen 1984/85. I saml. Nr 96

Prop. 1984/85:96-

50

4 §

Första och andra styckena

I styckena ges de myndigheter som har befogenhet att förelägga viten ett i princip generellt bemyndigande att använda löpande vite. Del får dock användas bara när det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna. Så torde t. ex. löpande vite mera sällan vara lämpat som förfarandevite under ett ärendes handläggning.

I paragrafen anges tre former för löpande viten. Den först nämnda formen - som är särskilt ägnad att användas när fråga är om positiv förpliktelse för någon i egenskap av ägare till viss fastighet e. d. - innebär att vitet bestäms att utgå med ett visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts.

Ett sådant vite kan alltså bestämmas alt utgå med visst belopp per vecka, månad eller annan lämplig tidsperiod under vilken föreläggandet inte har efterkommits. Ett föreläggande kan lyda: "Ni föreläggs att senast den 1 mars 1985 ta bort byggnaden från fastigheten x. Underlåter Ni det, förpliktas Ni att utge ett vite om fiotusen (10000) kr. Ni förpliktas vidare alt utge samma belopp för varje period om tre månader, räknat från den I mars 1985, under vilken byggnaden slår kvar."

Fördelarna med det löpande vitet har behandlats i den allmänna motive­ringen. Används löpande vite redan i det första föreläggandet och följer adressaten inte delta, behöver myndigheten inte, som enligt hittillsvarande ordning, utfärda något nytt vitesföreläggande.

Tidsperiodens längd bör bestämmas utifrån omständigheterna i det en­skilda fallet. Den bör inte göras kortare än att myndigheten verkligen hinner med att kontrollera huruvida föreläggandet har följts. Följs inte föreläggandet, bör myndigheten inte låta alltför många perioder förflyta innan saken förs vidare till domstol. Det sammanlagda beloppet kan nämli­gen annars bli orimligt stort och därför behöva nedsättas, vilket inte bidrar till att-upprätthålla vitels allmänprevenliva funktion. Del är av vikt att prövningen av vitets uttagande och eventuella indrivande går snabbt.

Den andra formen för löpande vite föreligger då fråga är om en återkom­mande förpliktelse. Det kan t. ex. gälla förpliktelse för en vårdnadshavare att efterkomma en föreskrift om umgängesrätt för en förälder som inte har del i vårdnaden. Vitet kan i dessa fall bestämmas all utgå med ett visst belopp för var gång adressaten underlåter att fullgöra förpliktelsen.

När fråga är om ett förbud, kan löpande vite i den först angivna formen tillämpas, men normalt torde del vara lämpligare att myndigheten föreskri­ver att vitet skall utgå för var gång förbudet överträds. Den allmänna handlingsregeln om att löpande vite skall vara lämpligt med hänsyn till omständigheterna gäller naturiiglvis även här.

För samtliga fall gäller att den omständigheten att vitet har dömts ut en gång inte medför att föreläggandet har spelat ut sin roll; det gäller fortfa­rande och viten kan dömas ut på nytt.

Prop. 1984/85:96

51

Som jag har anfört i den allmänna motiveringen är det naturligt att institutet löpande vite används med viss försiktighet innan en ändamålsen­lig praxis har hunnit utformas. Vad särskilt gäller det marknadsrältsliga området bör anmärkas att det ankommer på marknadsdomstolen att utbil­da en sådan praxis. Dä förhållandena på detta fäll är speciella, kan därvid särskilda hänsyn böra tas. Löpande vite bör på detta område lika litet som i övrigt användas schablonmässigt ulan först efter prövning i det enskilda fallet. Närmast torde löpande vite aktualiseras i situationer då det finns skäl att befara alt näringsidkaren i fråga kan komma att åsidosätta domsto­lens beslut upprepade gånger. Bl. a. vederbörandes tidigare beteende, marknadens särskilda beskaffenhet och säljformen kan inverka på denna bedömning. Domstolen bör dock även på denna punkt ha en viss frihet att utforma en praxis efter vad som är ändamålsenligt.

Det nu anförda bör också vara vägledande i fråga om sådana förbudsfö­relägganden som NO och KO får utfärda med stöd av vissa lagar. Ytterli­gare bör beaktas att, i den mån löpande vite används, detta kan länkas motverka nuvarande benägenhet inom näringslivet att godkänna förläggan-dena. Det är här att märka att den som har godkänt ett sådant föreläggande f. n. är bunden därav endast intill dess frågan om vitets utdömande har prövats. Han kan därefter vägra att godkänna ett nytt föreläggande och på del sättet få frågan prövad av marknadsdomstolen. Har i den nya ordning­en vitet gjorts löpande, finns inte denna möjlighet så länge som föreläggan­det äger bestånd. NO eller KO kan emellertid i detta läge återkalla föreläg­gandet och föra saken till marknadsdomstolen. Det framstår som naturligt att denna möjlighet utnyttjas, om näringsidkaren anses ha ett befogat intresse av att få saken prövad i domstolen.

Tredje stycket

Enligt stycket får löpande vite inte användas om vitesbeloppel är maxi­merat enligt den specialförfattning som är i fråga. Skälet är främst att del i sådana fall inte när föreläggandel meddelas går att förutse om maximibe­loppet vid långvarig eller upprepad ohörsamhet från adressatens sida kom­mer att överskridas.

5 §

I 19 § hälsoskyddslagen föreskrivs f. n. att, när ett föreläggande eller ett förbud riktar sig till ägaren av eller nyltjanderättshavaren till viss egen­dom, miljö- och hälsoskyddsnämnden får förelägga denne att, om hans ställning upphör, ulan dröjsmål lämna nämnden uppgift om efterträdarens namn och adress. Föreskriften gäller både i fråga om förelägganden som är förenade med vite och andra förelägganden.

I linje med vad som har förespråkats av vileskommittén och flera remiss­instanser har en regel av motsvarande slag med generell giltighet tagits in i denna paragraf. Avsikten är att förstärka vitesförfarandets effektivitet vid

Prop. 1984/85:96

52

ägarbyte. I många fall kan det ju vara angelägel att den myndighet som har befogenhet alt förelägga vite får möjlighet att, vid byte av ägare eller innehavare, omgående rikta ett föreläggande till den nye ägaren eller innehavaren.

6 §

Första stycket

F. n. gäller i princip alt frågor angående utdömande av vite prövas av allmän domstol, när annat inte är föreskrivet. Någon uttrycklig regel om detta finns inte i lag. Förslaget innebär en ändring sä till vida att huvudre­geln i stället blir att frågor angående utdömande av vite prövas av länsrätt på ansökan av den myndighet som har förelagt vitet. Ärendena skall handläggas enligt de vanliga reglerna i förvaltningsprocesslagen (1971:291).

Den angivna regeln gäller dock - som framgår av I § - endast i den mån annat inte följer av vad som är föreskrivet i någon specialförfattning. Som exempel på sådana föreskrifter kan nämnas att frågor om utdömande av vite prövas av generallullstyrelsen enligt 42 § tullagen (1973:670), av soci­alstyrelsen enligt 24 § lagen (1977:292) om tillverkning av drycker och av länsstyrelsen enligt 17 § lagen (1929:116) om tillsyn över stiftelser, 32 § lagen (1950:596) om räu till fiske och 23 § renhållningslagen (1958:663). Andra exempel erbjuder 20 § bostadssaneringslagen, 24 § lagen (1976:1132) om förvärv av hyresfastighet m.m. och 32 § bosladsförvalt-ningslagen (1977:1132) vilka rillägger hyresnämnd befogenheten alt döma ut vite samt 19 kap. 4 § jordabalken, enligt vilken inskrivningsmyndigheten kan döma ut vite.

Iden mån det efter ikraftträdandet av lagen om viten i särskild författ­ning finns bestämmelser om att förfallet vite utdöms av allmän domstol på talan av åklagare avses, i enlighet med regeln i 1 § andra stycket den föreskriften gälla i stället för vad som föreskrivs i förevarande stycke. Ett exempel erbjuder 2 kap. 15 § ulsökningsbalken, som inte föreslås ändrad i detta sammanhang.

Den myndighet som gör ansökan hos länsrätten om utdömande av före­lagt vite får ställning av part och har alltså behörighet att överklaga rättens avgörande,

I fråga om vilken länsrätt, som skall vara behörig i det särskilda fallet, har som framgår av styckels avfattning den lösningen valts att ansökan skall göras vid länsrätten i det län där den föreläggande myndigheten är belägen.

Del fallet kan tänkas förekomma att en myndighet som har befogenhet att förelägga vite beslutar att inte göra detta och att, efter talan mot det beslutet vite föreläggs av besvärsmyndigheten. Ansökan om utdömande av vitet bör dä göras av den myndighet som har prövat vitesfrågan i första instans. Stycket har avfattats i enlighet härmed.

Prop. 1984/85:96

53

I vissa författningar förekommer bestämmelser om att talan om utdö­mande av vite får väckas endast efter förordnande av regeringen (se t. ex. SFS 1975:87 och 1982:617). Sådana bestämmelser - som tidigare har utgjort handlingsregler för åklagarna kommer i fortsättningen att gälla de myndigheter som får göra ansökan om utdömande av vite.

Angående förfarandet vid länsrätten i de här aktuella målen avses sam­ma regler om bl. a. målens handläggning och om bevismedel bli tillämpliga som enligt förvaltningsprocesslagen (1971:291) gäller för rättsskipningen i allmänhet vid förvaltningsdomstolarna. Det innebär bl. a. alt förfarandet som regel är skriftligt men att muntlig förhandling kan ingå i handläggning­en beträffande viss fråga, när det kan antas verka.till fördel för utredning­en.

Begär enskild part att förhandling skall hållas, skall detta ske, om för­handlingen inte är obehövlig och det inte heller finns särskilda skäl som talar mot del (9 § förvaltningsprocesslagen).

Det förekommer i vissa författningar bestämmelser som ger regeringen befogenhet att förelägga vite. Ett exempel erbjuder 7 § lagen (1979:520) om styrelserepresentafion för samhället i vissa aktiebolag och stiftelser. För sådana fall bör gälla att frågor om utdömandet av vite prövas av länsrätten i Stockholms län pä ansökan av justitiekanslern.

Frän huvudregeln om prövning i länsrätt på ansökan av den föreläggan­de myndigheten görs undantag i andra stycket och i 7 §.

Andra stycket

Från huvudregeln om prövning vid länsrätt och ansökan av den föreläg­gande myndigheten görs här undantag för fall då fråga är om förfarandevite i rättegång eller motsvarande (exempelvis förfarande inför hyresnämnd eller koncessionsnämnden för miljöskydd). De författningar som reglerar specialdomstolarnas verksamhet innehåller nämligen ofta liksom rätte­gångsbalken bemyndigande att förelägga vite av aktuellt slag, varvid det utan uttrycklig föreskrift förutsatts att domstolen själv i förekommande fall dömer ut vitet. I stycket ges en uttrycklig regel om detta.

7 §

Någon regel i lag eller annan författning finns f. n. inte om vilken myn­dighet som har befogenhet att döma ut generella viten. Av allmänna principer anses emellertid följa att uppgiften ankommer på tingsrätt. Med hänsyn till att dessa viten rill sin natur är närmast jämförbara med bötes­straff bör denna ordning behållas. En uttrycklig regel om detta har tagits in i förevarande paragraf (punkt 1).

Viten som avses säkerställa verkställigheten av ett enskilt anspråk, dvs. \:: ''s .-ett privaträttsligt krav på fullgörelse, skall enligt stycket också prövas av

tingsrätt (punkt 2). Detta övererisstämmer med nuvarande ordning. För fall

då vite föreläggs i exempelvis en tvistemålsdom eller enligt 15 kap. 3 § RB i

Prop. 1984/85:96

54

särskilt beslut gäller vidare regelmässigt att talan om vitets utdömande får väckas i vanlig ordning av den part till vars förmän det förelagts. I den mån det i särskild författning har föreskrivits att prövningen av sådana vitesfrå­gor som avses nu ankommer på annan myndighet än tingsrätt blir enligt 1 § andra stycket den särskilda föreskriften gällande. Ett exempel på en sådan föreskrift erbjuder 6 kap. 21 § tredje stycket föräldrabalken.

I paragrafen anges slufiigen också att tingsrätt även i andra fall prövar frågor om utdömande av vite som den själv har förelagt (punkt 3). Då avses inte i första hand sådana viten som förelagts enligt rättegångsbalken; alt frågan om utdömande i dessa fall ankommer pä den domstol eller myndig­het som har meddelat föreläggandet följer redan av 6 § andra stycket. Det finns emellertid andra bestämmelser som ger tingsrätt befogenhet att före­lägga vite. Ett exempel erbjuder 20 kap. 9 § ärvdabalken (ingivande av bouppteckning). Det kan vara tveksamt om fall av det slaget täcks av 6 § andra stycket i den nu föreslagna lagen (jfr dock NJA 1983 s. 378). I fall av det slaget är det uppenbarligen regelmässigt underförstått att tingsräften även skall pröva frågan om utdömande av det vite som har förelagts. Detsamma gäller om i ett ärende av delta slag tingsrätten har avslagit en framställning om vitesföreläggande men högre rätt efter överklagande be­slutar om sådant föreläggande.

Regeln i punkt 3 blir tillämplig även i ett sådant fall som avses i exempel­vis 15 § firmalagen (1974:156). Enligt den paragrafen kan användandet av visst kännetecken, bl, a. i det fallet att delta strider mot goda seder eller allmän ordning eller är vilseledande, vid vite förbjudas av "domstol"; att härmed avses allmän domstol torde framgå med erforderlig tydlighet. Det ankommer då även på allmän domstol att pröva frågan om vitets utdö­mande.

8 §

Fastän enligt 6 § huvudregeln i fortsättningen blir att frågor om utdö­mande av viten prövas av länsrätt, kommer i ett inte oväsentligt antal fall prövningen att ankomma på tingsrätt. Det gäller här dels fall då detta följer av en särskild föreskrift i den aktuella specialförfattningen, dels flertalet av de fall som avses i 6 § andra stycket, dels slutligen fall som omfattas av 7 §.

Enligt 18 § lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbalken skall vad som föreskrivs angående brott vara inte kan följa svårare straff än böter ha motsvarande tillämpning i fråga om talan som förs särskilt an­gående utdömande av förelagt vite. En motsvarande regel har tagits in i denna paragraf Den blir tillämplig vare sig talan förs av åklagare eller annan myndighet (t. ex. konsumentombudsmannen eller kronofogdemyn­digheten) eller enskild part. Regeln i rättegångsbalkens promulgalionslag kan därmed upphävas.

Prop. 1984/85:96

55

9 §

Första stycket

Stycket ger uttryck åt två viktiga principer som generellt skall beaktas vid utdömande av vite. Den första av dessa innebär att, om ändamålet med vitet har förfallit, vitet inte skall dömas ut. Regler om detta finns i flera författningar, bl. a. 9 kap. 8 § RB, men principen anses otvivelaktigt ha generell giltighet, i den män annat inte har föreskrivits särskilt (jfr Lavin, Offentligträttsligt vite del 

II 

s. 95-108). Stycket avser i första hand fall när frågan om vitets utdömande prövas av förvaltningsdomstol eller allmän domstol men gäller självfallet också situationer när del är en förvaltnings­myndighet som prövar frågan.

Regeln tar bl. a. sikte på situationer när den föreskrivna prestationen av en eller annan anledning har blivit obehövlig. Den nyssnämnda föreskrif­ten i rättegångsbalken omfattar exempelvis det fallet att föreläggandet har avsett skyldighet för en part eller någon annan att inställa sig till förhand­ling vid domstol och denne har uteblivit utan att dock ulevaron har föran­lett uppskov i målet. Men även helt andra omständigheter, exempelvis naturhändelser eller omständigheter förorsakade av tredje man, kan med­föra att ändamålet med vitet skall anses ha förfallit.

Det är att märka att ändamålet med vitet enligt vedertagen praxis nor­malt inte anses ha förfallit, om del är adressaten själv som, efter den fidsfrist som har satts ut för honom, genom sina egna åtgärder har framkal­lat en situation där vitesföreläggandet inte längre fyller sitt ursprungliga ändamål. Ett typfall är att adressaten har utfört den prestafion som före­lagts honom men gjort detta först efter det att den för honom utsatta tidsfristen har löpt ut. I det fallet skall ju vitet i princip dömas ut, även om det som strax skall beröras närmare - stundom kan föreligga skäl att jämka vitet. I det fallet att föreläggandel avser en prestation vid en be­stämd lidpunkt har naturligtvis inte ändamålet med vitet förfallit enbart av det skälet att denna tidpunkt har passerats. Exempelvis kan ändamålet med ett vite, som avser att framtvinga personlig inställelse vid domstol, inte anses ha förfallit, om den förelagde uteblir och detta föranleder att målet uppskjuts till ett annat rätlegångstillfälle (jfr Gärde m. fl.. Nya rätte­gångsbalken, s. 81). Över huvud taget visar de skiftande situationer som har förekommit i refererad praxis att den aktuella principen för sin tillämp­ning förutsätter ett noggrant beaktande av vitesföreläggandets funktion och omständigheterna i övrigt i det speciella fallet, varvid särskild hänsyn också måste tas till den allmänpreventiva effekten av viteshotet.

Att domstol som prövar en fråga om utdömande av vite kan jämka vitesbeloppet är också en allmängiltig princip (jfr Lavin a. a. s. 109-124). Rättspraxis visar en vid skala av olika omständigheter som vid utdömandet har ansetts kunna leda till jämkning av ett förelagt vite: förhållandena kan ha ändrats sedan myndigheten meddelade sitt föreläggande, vitesbeloppet kan ha varit schablonmässigt bestämt ulan hänsyn rill den enskildes ekono-

Prop. 1984/85:96

56

mi eller omständigheterna i övrigt, adressalens underlåtenhet kan framstå som förhållandevis ursäktlig etc. En situation som beroende på omständig­heterna kan vara att hänföra till den sistnämnda kategorin är när adres­saten har iakttagit föreläggandet endast helt kort tid efter det alt den för honom utsatta tidsfristen löpt ut.

Det bör dock betonas att särskilda skäl skall föreligga för alt ett förelagt vite skall få jämkas. Jämkning får alltså inte bli det normala i mål om utdömande av vite. I sä fall skulle ju risker för vitesholets effektivitet uppstå. Domstolen har inte heller till uppgift att göra någon prövning av föreläggandets lämplighet.

Den nu aktuella bestämmelsen kommer att täcka ett myckel stort fält. På vissa områden har i lagförarbetena särskilda uttalanden gjorts om vilka omständigheter som bör beaktas när jämkning ifrågasätts. Så t. ex. har i prop. 1970:57 s. 92 angående otillbörlig marknadsföring m.m. uttalats av föredraganden att denne utgick från att hela vitet i regel kommer att dömas ut när ett förbud har blivit överträtt. Han anförde vidare att det, för att jämkning skall få ske, torde få krävas att överträdelsen med hänsyn till speciella omständigheter kan betraktas som ursäktlig eller alt ett utdö­mande av vitet skulle drabba orimligt hårt. Som tidigare berörts kommer uttalanden av detta slag all behålla sin giltighet.

Någon särskild föreskrift om att domstolen skall pröva vitesföreläggan-dels laglighel, däribland frågan om adressalen haft faktisk och rättslig möjlighet att efterkomma föreläggandet, har inte meddelats. Laglighets-prövningen torde nämligen få anses ligga i sakens natur.

En föreskrift som motsvarar den här föreslagna finns i åtskilliga författ­ningar. I samband med alt andra ändringar görs i dessa kan de föreskrifter­na upphävas som överflödiga.

Föreskrifterna i stycket har i enlighet med vad som framgår av 1 § första stycket inte gjorts tillämpliga på s.k. generella viten. Beträffande sådana viten gäller enligt 25 kap. 8 § BrB alt reglerna om böter är tillämpliga, vilket bl. a. innebär att huvudregeln är att vitet skall dömas ut i dagsböter. Att vid utdömande av sådana viten som avses nu vanliga straffmätnings-principer skall tillämpas torde ligga i sakens natur.

Andra stycket

Stycket tar sikte på det speciella fallet att fråga är om utdömande av ett förbudsvite av del slag som avses i 4 § andra stycket, dvs. när det i föreläggandet har angetts att vitet skall utgå var gång förbudet överträds. Om det i ett sådant fall föreligger flera överträdelser till samtidig bedöm­ning, skulle uppenbarligen i en del fall de utdömda beloppen bli mycket höga och del skulle också vid överträdelser av perdurerande karaktär kunna uppstå svårigheter all fastställa om en eller flera överträdelser föreligger. Den lösningen har därför valls att i samma mål högst föreläg­gandets belopp får dömas ut. Fortsätter öveiträdelserna efter det att belöp-

Prop. 1984/85:96

57

pel har dömts ut, får emellertid detta dömas ut på nytt. Regeln härom har kompletterats med en föreskrift om att, sedan ett beslut i ett sådant mål har vunnit laga kraft, vite som avser överträdelse av förbudet inte får dömas ut om överträdelsen har skett innan målet anhängiggjorts.

10 §

I de fall dä f.n. åklagare för talan om utdömande av vite anses av allmänna regler följa att åklagaren kan anlita biträde av polismyndighet för utredningen. En motsvarande befogenhet att begära polishjälp bör tilläggas de myndigheter som i fortsättningen får uppgiften att föra talan vid domstol om utdömande av vite för fall då del behövs för att utredning i målet skall kunna förebringas. Det bör emellertid understrykas alt det primärt ankom­mer på fackmyndigheten själv att sörja för utredningen; endast i. undan­tagsfall bör polishjälp begäras. Särförhållandena på det marknadsrättsliga området kan naturligtvis motivera alt pä detta område biträde av polisen behövs i störte utsträckning än på andra fält. Så långt som det är naturligt bör dock fackmyndigheten även här sörja för utredningen.

Några särskilda tvångsbefogenheter har inte tillagts polisen i de ärenden som det här gäller.

Övergångsbestämmelsen

De nya reglerna i 6 § om prövning av länsrätt bör inte lämpligen gälla i fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet. Övergångsbestämmel­sen har utformats i enlighet härmed.

4.2      Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya

rättegångsbalken

Förslaget innebär att 18 § upphävs. Den ersätts av 6-8 §§ lagen om viten.

4.3      Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder och ingri­

pande vid olovligt byggande m. m.

17 §

I tredje stycket anges att i beslut om föreläggande enligt första eller andra stycket byggnadsnämnden får förordna att beslutet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft. Förslaget har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.8). Regeln är fillämplig oberoende av om det aktuella föreläggandel har förenats med vite eller inte. Den gäller även i fråga om föreläggande med hot om Ivångsutförande.

Prop. 1984/85:96

58

19      §

Den nya regeln i första stycket om alt löpande viten kan bli gällande mot ny ägare har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6). Det gäller här i första hand viten som har bestämts alt utgå med visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har efterkom­mits. Även de andra formerna av löpande vite har emellertid den karaktä­ren att den här aktuella regleringen bör kunna göras tillämplig.

Regeln innebär att, om löpande vite har förelagts, vitet gäller mot den nye ägaren räknat från dagen för äganderättsövergången. Infaller denna dag mitt under en vitesperiod får, om föreläggandets utformning inte ger anledning till annat, vitesbeloppet börja beräknas med verkan fr. o. m. nästa period. I fall då dubbla köpehandlingar har upprättats blir normalt vitet gällande mot den nye ägaren från dagen för köpebrevet. Är överlåtel­sens fullbordan beroende av villkor, får enligt allmänna principer ägande­rättsövergången anses ha skett först när villkoret uppfyllts. En förutsätt­ning för att vilesföreläggandet skall bli gällande mot den nye ägaren är att anteckning om föreläggandet före äganderällsövergången har gjorts i fas­tighets- eller tomträttsbok. Anteckning skall anses vara gjord före dagen för äganderättsövergången, om den har verkställts på en inskrivningsdag som infallit dessförinnan, oberoende av vilken expeditionstid som har fillämpats.

Jag vill understryka att det självfallet även på förevarande område gäller att löpande vite bör användas med viss försiktighet och endast efter en noggrann prövning av om det är motiverat med hänsyn till omständigheter­na i det särskilda fallet.

20        

§

F. n. torde i fråga om förelägganden som avses i 19 § gälla att normalt endast själva föreläggandel antecknas av inskrivningsmyndigheten. Den nya andra meningen i första stycket innebär att anteckning i fasfighets-eller tomträttsbok skall göras även om löpande vite av sådant slag som har angetts i 19 § första stycket. I tredje meningen föreskrivs att den lagfarne ägaren eller den som är inskriven som innehavare av tomträtten i fall som avses nu skall undertätlas, om han inte är identisk med föreläggandets adressat.

Av föreskriften framgår att anteckning i fasfighetsbok (tomträltsbok) skall göras även i detta fall, vilket torde innebära en avvikelse från den praxis som f.n. i allmänhet iakttas. Inskrivningsmyndigheten skall inte ingå i någon prövning av om föreläggandets adressat är ägare till fastighe­ten (tomträttshavare) eller ägare till byggnad på ofri grund; denna prövning skall ha gjorts av den myndighet som utfärdat föreläggandet.

Om anteckning har verkställts och det visar sig att något fel har förekom­mit vid ärendets handläggning hos den föreläggande myndigheten, så att adressaten inte var ägare eller tomträttshavare, får den lagfarne ägaren

Prop. 1984/85:96

59

(lomträttshavaren) genom den underrättelse som skall lämnas honom en­ligt första stycket tredje meningen kännedom om förhållandet. Det enklas­te sättet för honom att fä anteckningen avförd är uppenbarligen att hos den myndighet som utfärdat föreläggandet påkalla beslut om att detta återkal­las, något som naturligtvis i så fall bör ske omgående. Anteckningen kan sedan avföras med stöd av 19 kap. 22 § jordabalken. Även när föreläggan­det riktas mot ägare av byggnad på ofri grund innebär förevarande regel att den lagfarne ägaren skall undertätlas.

4.4       Förslaget till lag om ändring i bostadssaneringslagen (1973:531)

10 §

Beträffande denna paragraf kan jag hänvisa till vad som har anförts under 20 § LPI.

13 §

Beträffande det nya andra stycket får jag hänvisa till vad som har anförts under 19 § LPI.

4.5       Förslaget till lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982:1080)

18        §

I andra stycket har den nuvarande bestämmelsen om att frågor om utdömande av viten prövas av allmän domstol tagits bort. Frågor om utdömande av viten som förelagts enligt hälsoskyddslagen avses nämligen enligt huvudregeln i lagen om viten ankomma på länsrätt.

20 

§

Första stycket innebär f.n. att miljö- och hälsoskyddsnämnden under vissa förutsättningar får skicka ett beslut om föreläggande eller förbud till inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken eller tomträtts-boken. Dessa förutsättningar är att föreläggandet eller förbudet är av större betydelse och förenat med ett vite som uppgått rill minst ett basbe­lopp enligt lagen (1962: 381) om allmän försäkring. Stycket har komplette­rats med en regel om att ett föreläggande eller förbud av större betydelse får sändas till inskrivningsmyndighet för anteckning även när det har förenats med ett löpande vite. Beträffande de nya andra och tredje mening­arna i stycket får jag hänvisa till vad jag har anfört under 20 § LPI.

Beträffande andra stycket får jag hänvisa till vad som har anförts under

19        § LPI.

Prop. 1984/85:96

60

4.6      Förslaget till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

39 §

Jag hänvisar här till vad som har anförts i den allmänna motiveringen (avsniu 2.8) och under 17 § LPI.

39a och 39b §§

Jag får beträffande dessa paragrafer hänvisa till vad som har anförts under 19 och 20 §§ LPI.

4.7      Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvalt­

ningsdomstolar

I 14 § har bland de mål som det ankommer på länsrätten att pröva angetts mål som avses i 6 § första stycket lagen om viten.

Enligt 18 § andra stycket 1 är länsrätten i mål om utdömande av vite domför med en lagfaren domare. Någon anledning att ändra denna bestäm­melse har jag inte ansett föreligga, fastän den i fortsättningen får ett betydligt vidare tillämpningsområde än hittills.

4.8      Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga

avtalsvillkor

7 §

I överensstämmelse med vad som har anförts i den allmänna motivering­en (avsnitt 2.7) har denna paragraf ändrats så att talan i mål om utdömande av vite enligt lagen inte längre skall föras av allmän åklagare. I stället ankommer det på konsumentombudsmannen att väcka talan eller - om frågan gäller vitesförbud på den som annars har ansökt om förbudet. Talan skall väckas vid tingsrätt. Beträffande målets handläggning är 8 § lagen om viten tillämplig, vilket bl. a. innebär alt talan skall väckas genom stämning och att rättens avgörande i sak sker genom dom.

4.9      Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen (1975:1418)

I fråga om denna ändring får jag hänvisa till vad som har anförts vid avtalsvillkorslagen (avsnitt 4.8).

4.10 Förslaget till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1977:981)

Konsumentkreditlagen rillhör de förhållandevis få författningar där en särskild bestämmelse - 27 § - har tagits in om att talan om utdömande av vite skall föras av åklagare vid allmän domstol. Det gäller här vite som enligt 26 § har förelagts av konsumentverket. I överensstämmelse med

Prop. 1984/85:96

61

huvudregeln i 6 § lagen om viten bör i fortsättningen gälla att talan om utdömande av vite som avses här förs av konsumentverket vid länsrätt. Beträffande viten av det slag som avses här föreligger nämligen inte några sådana speciella förhållanden som när det gäller de i egentlig mening marknadsrättsliga vitena har ansetts motivera en särlösning. Med hänsyn härtill bör 27 § upphävas.

4.11    Förslaget till lag om ändring i lagen (1979:1118) om jämställdhet

mellan kvinnor och män i arbetslivet

21 §

I fråga om utdömande av vite enligt denna lag bör som jag har anfört i den allmänna motiveringen den ordningen tillämpas alt talan om utdö­mande av vite väcks av jämställdhetsombudsmannen vid tingsrätt. Talan bör väckas av jämslälldhetsombudsmannen även i fall då vitet har förelagts av jämställdhetsnämnden. Paragrafen har ändrats i enlighet härmed.

4.12    Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot

vattenförorening från fartyg

8 §

Handläggningen av frågor om utdömande av viten som förelagts enligt denna lag bör följa huvudregeln i 6 § första stycket lagen om viten. Sådana frågor skall alltså prövas av länsrätt på talan av den myndighet som har förelagt vitet. En justering med hänsyn härtill har gjorts i förevarande paragraf.

4.13    Förslaget till lag om ändring i närradiolagen (1982:459)

14 §

Frågor om utdömande av vite enligt lagen skall i fortsättningen prövas av länsrätt på ansökan av närradiomyndigheten i överensstämmelse med huvudregeln i 6 § lagen om viten. Bestämmelsen i 14 § andra stycket andra meningen har därför upphävts.

4.14    Förslaget till lag om ändring i konkurrenslagen (1982:729)

38 §

Ändringen, som har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.7) är av samma slag som den som har gjorts i 7 § avlalsvillkorslagen (avsnitt 4.8).

Prop. 1984/85:96

62

5   Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över lagförslagen.

6   Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop. 1984/85:96

63

Bilaga 1

Sammanfattning av viteskommitténs betänltande (SOU 1982:21) Ett effektivare vite

För att kunna genomdriva betungande beslut har ett stort antal statliga och kommunala myndigheter givits rätt all använda olika former av tvångsmedel, varav vitet är ett. Sedan lång tid tillbaka har vitet ansetts inte tillräckligt effektivt. Kritiken avser främst möjligheterna att förhala vitels föreläggande och utdömande. Efter undersökningar har kommittén funnit att bristerna i huvudsak gäller viten på hälsovårds- och byggnadslagstift­ningens områden.

Vitesinstilutet regleras i dag av fä och spridda författningsbestämmelser samt genom praxis. Kommitténs förslag innebär att ett antal bestämmelser som avses främja vitets effektivitet samlas i en lag. Av likformighetsskäl omfattar lagen även det tvångsmedel som kallas tvångsutförande. Lagen skall enligt förslaget tillämpas på materiella viten i förelägganden av kom­munala nämnder enligt hälsovårdsstadgan (1958:663) och lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m. Den kan efter hand göras tillämplig på nya områden, där behov av effektivare tvångsme­del framkommer.

Förslaget innebär i korthet

-

att jurist skall medverka när en kommunal nämnd handlägger vitesären­den; härigenom bör man kunna undvika formella fel som förorsakar onödig tidsuldräkt

-

att förelägganden alltid skall förenas med vite eller med föreskrift om Ivångsutförande

-

att användningen av s. k. löpande vite främjas; därmed minskar behovet av förnyade, överklagbara förelägganden

-

all ett vitesföreläggande som har meddelats någon i egenskap av ägare av viss fastighet kan bli gällande mot en ny ägare till fastigheten

-

att försuttet vite kan tas ut av den som vid vitesperiodens början var ägare till fastigheten

-

att den som förfogar över egendom - lös eller fast - som berörs av ett vitesföreläggande kan åläggas att anmäla namn och adress på eventuell efterträdare

-

att den kommunala nämnden skall besluta om uttagande av vitet, liksom den redan nu beslutar om Ivångsutförande

-

att talan mot beslut om vites föreläggande och uttagande förs hos länsrätt

-

att det krävs prövningstillstånd för att kammartätten skall pröva länsrät­tens beslut.

Prop. 1984/85:96

64

Bilaga 2

Viteskommitténs författningsförslag

2   Förslag till

Lag om vissa tvångsmedel

Härigenorn föreskrivs följande.

1 §   Denna lag gäller i fråga om vite och Ivångsutförande enligt

1.

75 § hälsovårdsstadgan (1958:663) samt

2.

3 och 17 §§ lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olov­ligt byggande m. m.

Inledande bestämmelser

2

§ Med tvångsutförande avses sådan verkställighet som en kommunal nämnd låter ombesörja på den försumliges bekostnad.

3

§ Vad som sägs om föreläggande äger motsvarande tillämpning beträf­fande förbud.

4

§ När en kommunal nämnd handlägger ett ärende enligt denna lag skall den biträdas av någon som har avlagt juristexamen.

Föreläggande av vite

5

§ Ett vite skall föreläggas en viss namngiven person (adressat) eller vissa namngivna personer. Om vite samtidigt föreläggs flera personer skall särskilt vitesbelopp utsättas för var och en av dem. Ett vite får föreläggas endast den som har faktisk och rättslig möjlighet att efterkomma föreläg­gandel.

6

§ Ett vite skall bestämmas till ett belopp, som med hänsyn till adressa­tens ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att efterkomma föreläggandet.

Riktas föreläggande till någon i egenskap av ägare till viss fastighet eller innehavare av viss tomträtt skall vitet bestämmas så, att beloppet inte understiger kostnaden för den förelagda åtgärden eller den vinst eller besparing som adressaten kan göra genom att inte efterkomma föreläggan­det.

Samhällsintresset av att ett föreläggande efterkoms skall även beaktas när vitesbeloppet bestäms.

7

§ Vitet bör bestämmas till visst belopp för varje tidsperiod av viss längd (vecka, månad eller annan tidsperiod) under vilken föreläggandet inte har efterkommits (löpande vite).

8

§ I ett beslut om vitesföreläggande får förordnas att beslutet skall gälla utan hinder av alt det inte äger laga kraft.

Prop. 1984/85:96

65

9 § Om vilesföreläggandet riktar sig till någon i egenskap av ägare eller

innehavare av viss egendom får nämnden förelägga ägaren eller innehava­

ren att, om hans ställning upphör, omedelbart lämna nämnden uppgift om

efterträdarens namn och adress. Ett sådant föreläggande skall förenas med

vite. I fråga om sådant vite skall bestämmelserna i denna lag rillämpas.

Uttagande av vite

10 § Efterkommer adressaten inte vitesföreläggandet skall nämnden, när

omständigheterna inte föranleder annat, i beslut ålägga adressalen att inom

viss tid betala vitet. Löpande vite uttas efter varje period under vilken

föreläggandet inte har efterkommits.

Beslut om uttagande av vite får inte fattas innan beslutet om föreläggan­de har vunnit laga kraft. Ett försuttet vite får nedsättas när särskilda skäl föreligger. Beslut enligt första stycket får verkställas sedan det vunnit laga kraft.

Tvångsutförande

11 § Efterkoms inte ett föreläggande med föreskrift om tvångsutförande

skall nämnden, när omständigheterna inte föranleder annat, besluta all

åtgärden skall utföras och hur det skall ske. Därvid skall tillses att oskälig

kostnad inte uppstår. I nämndens beslut får förordnas, att beslutet skall

gälla utan hinder av att det inte äger laga kraft.

Är fara i dröjsmål eller kan adressalen inte anträffas inom skälig tid får nämnden besluta om Ivångsutförande utan föregående föreläggande.

Kronofogdemyndigheten skall lämna det biträde som behövs för genom­förande av beslut enligt första och andra stycket.

12 § När tvångsutförande har verkställts skall nämnden i beslut fastställa

adressatens betalningsskyldighet.

Beslut enligt första stycket får verkställas sedan det vunnit laga kraft.

Fullföljd av talan

13 §   Talan mot beslut om

1.

föreläggande förenat med vite eller med föreskrift om tvångsutföran­de,

2.

uttagande av vite,

3.

tvångsutförande och

4.. skyldighet att betala kostnad för tvångsutförande förs genom besvär hos länsrätten. Sådant besvärsmäl skall handläggas med förtur.

14

§ Talan mot länsrätts beslut får prövas av kammartätten endast om kammartätten har meddelat prövningstillstånd.

15

§   Prövningstillstånd får meddelas endast om

1.

det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att talan prövas av högre rätt,

2.

klaganden åberopar omständighet eller bevis som ej tidigare före­bragts och som sannolikt skulle ha lett till annan utgång,

3.

den rättstillämpning som ligger till grund för domen eller beslutet måste antas vara oriktig,

5    Riksdagen 1984/85. I saml. Nr 96

Prop. 1984/85:96

66

4.

målets utgång kan antas ha påverkats av falsk handling som åbero­pats eller av falsk utsaga som avgetts under ed eller försäkran,

5.

domvilla har förekommit eller

6.

anledning förekommer till ändring i det slut vartill länsrätten har kommit.

16

§ Vid behandling av fråga om prövningstillstånd består kammarrätten av två ledamöter. Vill en av ledamöterna bevilja prövningstillstånd, gäller dennes mening som kammartättens beslut.

17

§ Mot kammartättens beslut att meddela prövningstillstånd får talan ej föras.

Övriga bestämmelser

18 § Har ett föreläggande som förenats med vite eller med föreskrift öm

tvångsutförande meddelats någon i egenskap av ägare till viss faslighet och

övergår fastigheten till ny ägare, gäller föreläggandel mot den nye ägaren

från den tidpunkt dä denne fått kännedom om föreläggandet.

Var föreläggandet vid tidpunkten för förvärvet antecknat i fastighetsbo­ken skall den nye ägaren anses känna till detta.

Försuttet vite som avser viss period får endast tas ut av den som vid periodens början ägde fastigheten.

Har ett föreläggande meddelats någon i egenskap av innehavare av viss tomträtt gäller motsvarande bestämmelser.

19

§ Ett beslut om föreläggande som avses i 18 § skall genast sändas till inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken eller tomlrälts­boken.

20

§ Återkallas ett föreläggande som har antecknats enligt 19 §, skall nämnden genast anmäla det till inskrivningsmyndigheten för motsvarande anteckning. Har ett antecknat föreläggande upphävts genom lagakraflvun­net beslut, efterkommits eller förfallit, skall nämnden, så närt den har fått vetskap härom, anmäla förhållandel till inskrivningsmyndigheten för an­teckning.

21

§ Gör nämnden inte anmälan i fall som avses i 20 §, skall länsstyrel­sen på ansökan av någon vars rätt berörs därav göra sådan anmälan.

Talan mot länsstyrelsens beslut i sådant ärende förs hos kammartätten genom besvär.

22 §    Vite som har förelagts enligt denna lag får inte förvandlas.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den

2.    Bestämmelserna tillämpas endast i fråga om förelägganden som har

beslutats efter ikraftträdandet.

Prop. 1984/85:96

67

2    Förslag till

Lag om ändring i hälsovårdsstadgan (1958:663)

Härigenom föreskrivs att 73, 75 och 86 §§ hälsovårdsstadgan (1958:663) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

73 

§

Föreläggande och förbud må allt efter omständigheterna riktas mot ägare eller nyttjanderättshavare av berörd egendom eller ock mot bå­dadera.

Vid meddelande av föreläggande eller förbud gentemot ägare av byggnad, anläggning eller upplag må hälsovårdsnämnd ålägga äga­ren att vid försäljning omedelbart lämna nämnden uppgift om den nye ägarens namn och adress.

Föreläggande och förbud får allt efter omständigheterna riktas mot ägare eller nyttjanderättshavare'av berörd egendom eller mot båda­dera.

75 §

Hälsovårdsnämnd äger föreskri­va vite för underlåtenhet att ställa sig av nämnden meddelat föreläg­gande eller förbud till efterrättelse.

Underlåter någon att utföra ar­bete eller vidtaga åtgärd som ålig­ger honom jämlikt denna stadga, lokal hälsovårdsordning eller av hälsovårdsnämnd Jämlikt 70 § med­delad föreskrift, och fullgör han icke genast eller inom föreskriven lid efter därom av nämnden erhål­len tillsägelse vad han försummat, eller kan han icke anträffas med sådan tillsägelse, äger nämnden låta på den försumliges bekostnad verkställa arbetet eller åtgärden.

I ett föreläggande eller ett förbud som riktar sig mot viss person skall hälsovårdsnämnden föreskriva vite eller tvångsutförande enligt lagen (1982:00) om vissa tvångsmedel.

86 §

Mot beslut av hälsovårdsnämnd enligt denna stadga eller lokal häl­sovårdsordning må anföras besvär hos länsstyrelsen.

Mot sådant beslut av socialsty­relsen som avses i 14 eller 33-35 §

Mot beslut av hälsovårdsnämnd enligt denna stadga eller lokal häl-sovärdsordning får anföras besvär hos länsstyrelsen. I lagen (1982:00) om vissa tvångsmedel finns särskil­da bestämmelser om talan mot be­slut som innefattar föreskrift om tvångsmedel enligt 75 §.

Mot sådant beslut av socialsty­relsen som avses i 14 eller 33-35 §

Prop. 1984/85:96

Nuvarande lydelse

föres talan hos kammarätten genom besvär. I samma ordning/öre talan mot beslut som länsstyrelse på grund av denna stadga eller lokal hälsovårdsordning meddelat i sär­skilt fall angående förbud, föreläg­gande, föreskrift, tillstånd eller godkännande eller omhänderta­gande, oskadliggörande eller lik­nande åtgärd, om ej fråga är om kommuns åliggande med avseende å allmänna hälsovården.

I övrigt föres talan mot socialsty­relsens beslut på grund av denna stadga och mot länsstyrelses beslut på grund av stadgan eller lokal häl­sovårdsordning hos regeringen ge­nom besvär.

68

Föreslagen lydelse

förs talan hos kammarätlen genom besvär. I samma ordning/örs talan mot beslut som länsstyrelse på grund av denna stadga eller lokal hälsovårdsordning meddelat i sär­skilt fall angående förbud, föreläg­gande, föreskrift, tillstånd eller godkännande eller omhänderta­gande, oskadliggörande eller lik­nande åtgärd om ej fråga är om kommuns åliggande med avseende på allmänna hälsovården.

I övrigt förs talan mot socialsty­relsens beslut pä grund av denna stadga och mot länsstyrelses beslut på grund av stadgan eller lokal häl-sovår;dsordning hos regeringen ge­nom besvär.

Myndighet äger förordna, att dess beslut skall lända till eftertättelse ulan hinder av förd klagan.

Denna lag träder i kraft den

. Äldre bestämmelser

skall dock tillämpas i fråga om förelägganden och förbud som har beslutats före ikraftträdandet.

3    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid

olovligt byggande m. m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. dels att rubriken närmast före 19 § skall utgå, dels att 19-22 och 29 §§ skall upphöra att gälla, dels att 3, 17 och 30 §§ skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Byggnadsnämnden får förbjuda all byggnadsarbete fortsattes, om det är uppenbart att arbetet strider mot

1.

byggnadsstadgan (1959:612),

2.

fastställd generalplan, stads­plan, byggnadsplan eller utom-plansbestämmelser, eller

3.

förbud enligt byggnadslagen (1947:385)   eller   enligt   föreskrift

3

§

Föreslagen lydelse

Byggnadsnämnden får förbjuda alt byggnadsarbete fortsätts, om det är uppenbart alt arbetet strider mot

1.

byggnadsstadgan (1959:612),

2.

fastställd generalplan, stads­plan, byggnadsplan eller ulom-plansbestämmelser, eller

3.

förbud enligt byggnadslagen (1947:385)   eller   enligt   föreskrift

Prop. 1984/85:96

Nuvarande lydelse

som har meddelats med stöd av la­gen att företaga nybyggnad eller att riva byggnad.

Är det uppenbart att byggnadsar­bete äventyrar byggnadens eller närliggande byggnads hållfasthet el­ler medför fara för människors liv eller hälsa, skall nämnden förbjuda att arbetet fortsattes även om de förutsättningar som anges i första stycket ej föreligger.

Förbud enligt första eller andra stycket/år förenas med vite.

69

Föreslagen lydelse

som har meddelats med stöd av la­gen att företa nybyggnad eller att riva byggnad.

År det uppenbart att byggnadsar­bete äventyrar byggnadens eller näriiggande byggnads hållfasthet el­ler medför fara för människors liv eller hälsa, skall nämnden förbjuda att arbetet fortsätts även om de för­utsättningar som anges i första stycket ej föreligger.

Förbud enligt första eller andra stycket skall förenas med vite en­ligt lagen (1982:00) om vissa tvångsmedel.

Beslut enligt denna paragraf länder omedelbart till eftertättelse.

17 

§

Föreläggande enligt 15 eller 16 § får förenas med vite eller med före­skrift att, om föreläggandet ej ef­terkommes, åtgärden kan utföras genom byggnadsnämndens försorg på den försumliges bekostnad

Efterkommes ej föreläggande medföreskrift om utförande genom byggnadsnämndens försorg, skall nämnden, när ej omständigheterna föranleder annat, besluta att åtgär­den skall utföras och hur det skall ske. Därvid skall tillses att oskälig kostnad ej uppslår. När skäl är där­till, får i nämndens beslut förord­nas, att beslutet skall gälla utan hinder av att det ej äger laga kraft.

Kronofogdemyndigheten skall lämna det biträde som behövs för genomförande av beslut enligt and­ra stycket.

Föreläggande enligt 15 eller 16 § skall förenas med vite eller med fö­reskrift om tvångsutförande enligt lagen (1982:00) om vissa tvångs­medel.

30 

§

Talan mot byggnadsnämnds be­slut enligt denna lag föres hos läns­styrelsen genom besvär. Mot beslut om besked enligt 2 § andra stycket får talan ej föras.

Talan mot byggnadsnämnds be­slut enligt denna lagfors hos läns­styrelsen genom besvär. Mot beslut om besked enligt 2 § andra stycket får talan ej föras. / lagen (1982:00) om vissa tvångsmedel finns särskil­da bestämmelser om talan mot be­slut som innefattar föreskrift om tvångsmedel enligt 3 eller 17 §.

Prop. 1984/85:96

Nuvarande lydelse

Talan mot länsstyrelsens beslut i besvärsnål enligt första stycket samt i ärende som avses i 22 § föres hos kammartätten genom besvär.

Besvärsmål angående föreläg­gande enligt 15 § eller förbud enligt 3~§ skall handläggas medförtur.

70

Föreslagen lydelse

Talan mot länsstyrelsens beslut i besvärsmål enligt första stycket förs hos kammarrätten genom be­svär.

Denna lag träder i kraft den

. Äldre bestämmelser

skall dock tillämpas i fråga om förelägganden och förbud som har beslutats före ikraftträdandet.

Prop. 1984/85:96

71

De remitterade lagförslagen

Bilaga 3

1    Förslag till Lag om viten

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelse

1 § Denna lag gäller viten som enligt lag eller annan författning får

föreläggas av myndigheter. Vad som föreskrivs i 26, 9 och 10 §§ gäller

dock inte sådant vite som riktar sig till envar.

Lagen tillämpas endast i den mån inte något annat följer av vad som är särskilt föreskrivet.

Vitesföreläggande

2 § Ett vitesföreläggande skall vara riktat till en eller flera namngivna

fysiska eller juridiska personer (adressater). Om föreläggandet innebär en

skyldighet för adressalen att vidta en viss åtgärd, skall det av föreläggandel

framgå vid vilken tidpunkt eller inom vilken tidsfrist åtgärden skall vidtas.

Vite får inte föreläggas om adressaten kan antas sakna faktisk eller rättslig

möjlighet att följa föreläggandet.

Vitesbelopp

3 § När vite föreläggs, skall det bestämmas till ett belopp som med

beaktande av vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden

och med hänsyn till omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att

följa föreläggandet. Vitet skall bestämmas till ett belopp omedelbart i

pengar, om annat inte följer av 4 §. Omvite samtidigt föreläggs flera

personer, skall särskilt belopp bestämmas för var och en av dem.

Löpande vite

4 § Om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna, får vite före­

läggas som löpande vite. Vitet bestäms då att utgå med visst belopp för

varje tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts

eller, om föreläggandet avser en återkommande förpliktelse, för varje gång

adressaten underlåter all fullgöra denna.

Om vitesföreläggandet innefattar ett förbud, kan i stället bestämmas att vitet skall utgå var gång förbudet överträds.

Första och andra styckena tillämpas inte, om det av någon särskild föreskrift följer att vitet inte får överstiga ett visst högsta belopp.

Uppgiftsskyldighet

5 § Har en myndighet befogenhet att vid vite förelägga eller förbjuda

ägaren eller innehavaren av viss egendom att vidta en åtgärd med egendo­

men, får myndigheten också förelägga denne att, om egendomen övergår

till något annan, lämna myndigheten uppgift om den nye ägarens eller

innehavarens namn och adress. Även ett sådant föreläggande får förenas

med vite.

Prop. 1984/85:96

72

Utdömande av vite

6 § Länsrätten prövar frågor om utdömande av viten på ansökan av den

myndighet i länet som har utfärdat föreläggandet eller, om vitet har före­

lagts efter överklagande, av den myndighet i länet som har prövat frågan

om föreläggandet i första instans. Vad som har sagts nu gäller dock ej i fall

som avses i andra stycket eller 7 §. Frågor om utdömande av viten som har

förelagts av regeringen prövas av länsrätten i Stockholms län på ansökan

av justitiekanslern.

Frågor om utdömande av viten som har förelagts en part eller någon annan till fullgörande av en skyldighet i en rättegång eller i annat motsva­rande förfarande prövas utan särskild ansökan av den domstol eller myn­dighet som har utfärdat föreläggandet.

7 §   Tingsrätten prövar frågor om utdömande av viten,

1.

om vitet riktar sig till envar,

2.

om vitet avser säkerställande av ett enskilt anspråk,

3.

om annars rätten själv eller, efter talan mot rättens beslut, högre rätt har förelagt vitet.

8

§ När tingsrätten prövar frågor om utdömande av viten efter särskild talan, skall målet i tillämpliga delar handläggas som mål om åtal för brott för vilket svårare straffan böter inte är föreskrivet.

9

§ Har ändamålet med vitet förfallit, skall vitet inte dömas ut. Finns del särskilda skäl till det, får vitet jämkas.

Föreligger i mål om utdömande av vite som avses i 4 § andra stycket flera överträdelser av förbudet till samtidig bedömning, får ej på en gång utdömas högre belopp än som har angetts i föreläggandet. När ett beslut i ett sådant mål har vunnit laga kraft, får vite som avser överträdelse av förbudet inte dömas ut om överträdelsen har skett innan målet anhängig-gjordes.

Biträde av polismyndighet

10 § Myndighet som har att föra talan vid domstol i mål om utdömande

av vite får, om del är nödvändigt med hänsyn till utredningen, anlita

biträde av polismyndighet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1984. Vad som föreskrivs i 6 § gäller dock ej i fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet.

2   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya rättegångs­balken

Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbalken skall upphöra att gälla vid utgången av juni 1984.

Prop. 1984/85:96

73

3    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid

olovligt byggande m. m.

Härigenom föreskrivs att 17, 19 och 20 §§ lagen (1976: 666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. skall ha nedan angivna ly­delse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

Föreläggande enligt 15 eller 16 § får förenas med vite eller med föreskrift att, om föreläggandet ej efterkommes, åtgärden kan utföras genom bygg­nadsnämndens försorg på den försumliges bekostnad.

Efterkommes ej föreläggande med föreskrift om utförande genom byggnadsnämndens försorg, skall nämnden, när ej omständigheterna föranleder annat, besluta alt åtgär­den skall utföras och hur det skall ske. Därvid skall tillses att oskälig kostnad ej uppstår. När skäl är där­till, får i nämndens beslut förord­nas, att beslutet skall gälla utan hinder av att det ej äger laga kraft.

Efterkommes ej föreläggande med föreskrift om utförande genom byggnadsnämndens försorg, skall nämnden, när ej omständigheterna föranleder annat, besluta att åtgär­den skall utföras och hur det skall ske. Därvid skall tillses att oskälig kostnad ej uppstår.

/ beslut om föreläggande enligt första stycket eller beslut enligt andra stycket får förordnas att be­slutet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft.

Kronofogdemyndigheten skall lämna det biträde som behövs för genom­förande av beslut enligt andra stycket.

19 §

Har föreläggande enligt 15 eller 16 § meddelats någon i egenskap av ägare till viss fastighet och övergår fastigheten till ny ägare, gäller före­läggandet i stället mot denne. Ut­satt vite gäller dock ej mot den nye ägaren, men byggnadsnämnden får sätta ut vite för denne.

Har föreläggande enligt 15 eller 16 § meddelats någon i egenskap av ägare rill viss fastighet och övergår fastigheten till ny ägare, gäller före­läggandet i stället mot denne. Har i föreläggandet utsatts löpande vite enligt 4 § lagen (1983:000) om vi­ten, gäller vitet mot den nye ägaren räknat från tidpunkten för ägande­rättsövergången, under förutsätt­ning att anteckning om vitesföre­läggandet dessförinnan gjorts en­ligt 20 §. Annat vite gäller ej mot den nye ägaren, men byggnads­nämnden får sätta ut vite för denne.

Första stycket äger motsvarande tillämpning, när föreläggande har med­delats någon i egenskap av tomträttshavare eller ägare av byggnad på mark som tillhör annan.

Prop. 1984/85:96

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

lA

20

Myndighet som meddelar före­läggande som avses i 19 § skall ge­nast sända sitt beslut till inskriv­ningsmyndighet för anteckning i faslighelsboken eller tomlrältsbo­ken.    ,

Myndighet som meddelar före­läggande som avses i 19 § skall ge­nast sända sitt beslut till inskriv­ningsmyndighet för anteckning i fastighetsboken eller tomlrältsbo­ken. Har i föreläggandet utsatts lö­pande vite, skall även detta anteck­nas. Inskrivningsmyndigheten skall genast i rekommenderat brev un­derrätta den som senast har sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av tomträtt om anteckningen, om denne ej är föreläggandets adres­sat.

Denna lag träder i kraft den I juli 1984.

4   Förslag till

Lag om ändring i bostadssaneringslagen (1973:531)

Härigenom föreskrivs att 10 och 13 §§ bostadssaneringslagen (1973: 531) skall ha nedan angivna lydelse.

10

Nuvarande lydelse

Beslut om uppruslningsåläg­gande eller användningsförbud skall genast sändas till inskrivnings­myndigheten för anteckning i fas­tighetsboken eller tomträttsboken. Beslut om uppruslningsåläggande skall sändas även till byggnads­nämnden.

Föreslagen lydelse

Beslut om uppruslningsåläg­gande eller användningsförbud skall genast sändas rill inskrivnings­myndigheten för anteckning i fas­tighetsboken eller tomlrältsboken. Har ett sådant åläggande eller för­bud förenats med löpande vite en­ligt 4 § lagen (1983:000) om viten, skall även detta antecknas. Inskriv­ningsmyndigheten skall genast i re­kommenderat brev underrätta den som senast har sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av tomträtt om anteckningen, om denne ej är föreläggandets adressat.

Beslut om uppruslningsåläg­gande skall sändas även till bygg­nadsnämnden.

Prop. 1984/85:96

75

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har staten eller kommun förvärvat fastighet på vilken finns lägenhet som avses med uppruslningsåläggande eller användningsförbud, skall på anmälan av staten eller kommunen göras anteckning i fastighetsboken eller tomträttsboken att åläggandet eller förbudet förfallit.

13 § Uppruslningsåläggande, användningsförbud och förbud enligt 2a § förs­ta stycket får förenas med vite.

f/fiflf» vite gäller ej mot ny ägare.

Har ett uppruslningsåläggande

I fall som avses 18 § får dock hyres-      eller  ett   användningsförbud för­

nämnden utsätta vite för denne.

enats med löpande vite, gäller vilet

mot ny ägare räknat från tidpunk­ten för äganderättsövergången, un­derförutsättning att anteckning om vitesföreläggandet dessförinnan gjorts i fastighetsboken eller tomt­rättsboken.

Annat vite gäller ej mot ny ägare. I fall som avses i 8 § får dock hyres­nämnden utsätta vite för denne.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1984.

5   Förslag till

Lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982:1080)

Härigenom föreskrivs att 18 och 20 §§ hälsoskyddslagen (1982:1080) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 § Miljö- och hälsoskyddsnämnden får meddela de förelägganden och för­bud som behövs för att denna lag eller bestämmelser som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. I brådskande fall eller när det annars finns särskilda skäl får ett föreläggande eller förbud meddelas omedelbart och i andra fall först sedan det visat sig att nämndens råd och anvisningar ej har följts.

I ett beslut om föreläggande eller

I ett beslut om föreläggande eller

förbud kan nämnden utsätta vite.     förbud kan nämnden utsätta vite. Frågan om utdömande av vite prö-     Vitet får ej förvandlas. vas av allmän domstol. Vitet får ej förvandlas.

Underlåter någon att vidta en åtgärd som åligger honom enligt denna lag eller enligt bestämmelser som har meddelats med stöd av denna lag och efterkommer han inte miljö- och hälsoskyddsnämndens föreläggande om rättelse, får nämnden förordna om rättelse på hans bekostnad. I bråd­skande fall får sådant förordnande meddelas också utan föregående före­läggande.

Prop. 1984/85:96

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

76

20

Om miljö- och hälsoskyddsnämn­den i fråga om en fastighet eller byggnad har meddelat föreläggande eller förbud samt föreläggandet el­ler förbudet är av störte betydelse och förenat med ett vite som upp­går till minst ett basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäk­ring, får nämnden översända beslu­tet om föreläggandet eller förbudet rill inskrivningsmyndigheten för an­teckning i fastighetsboken eller tomträttsboken. Har sådan anteck­ning skett gäller föreläggandet eller förbudet mot ny ägare av egendo­men. Utsatt vite gäller dock inte mot ny ägare av egendomen, men nämnden får utsätta nytt vite för denne.

Om miljö- och hälsoskyddsnämn­den i fråga om en fastighet el­ler byggnad har meddelat föreläg­gande eller förbud saml föreläggan­det eller förbudet är av större bety­delse och förenat med ett vite som uppgår till minst ett basbelopp en­ligt lagen (1962: 381) om allmän för­säkring eller med ett löpande vite enligt 4 § lagen (1983:000) om vi­ten, får nämnden översända beslu­tet om föreläggandel eller förbudet rill inskrivningsmyndigheten för an­teckning i faslighelsboken eller tomlrältsboken. Är föreläggandet förenat med löpande vite, skall även detta antecknas. Inskrivnings­myndigheten skall genast i rekom­menderat brev underrätta den som senast har sökt lagfart eller inskriv­ning avförvärv av tomträtt om an­teckningen, om denne ej är föreläg­gandels adressat.

Har anteckning enligt första stycket skett, gäller föreläggandet eller förbudet mot ny ägare av egendomen. Åven löpande vite gäl­ler mot ny ägare, räknat från tid­punkten för äganderättsövergång­en. Annat vite gäller inte mot ny ägare av egendomen, men nämnden får utsätta nytt vite för denne.

Har ett antecknat föreläggande eller förbud upphävts genom lagakrafl­vunnet beslut eller har den åtgärd som avses med föreläggandet vidtagits eller har ändamålet med föreläggandet förlorat sin betydelse, skall miljö-och hälsoskyddsnämnden, så snart den fått vetskap om förhållandet, an­mäla del till inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken eller tomlrältsboken. Om nämnden inte gör anmälan skall länsstyrelsen på ansökan av egendomens ägare göra sådan anmälan.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1984.1 fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock 18 § andra stycket andra meningen i sin äldre lydelse.

Prop. 1984/85:96

77

6    Förslag till

Lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

Härigenom föreskrivs att 39, 39 a och 39 b §§ naturvårdslagen (1964:822) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

39 §'

Har någon överträtt beslut eller föreskrift som avses i 37 § första stycket 1,2,4,6 eller 8 får länsstyrelsen förelägga honom att åstadkomma rättelse. Har i fråga om en viss fastighet eller byggnad, anordning eller anläggning på annans mark ägaren till egendomen begått överträdelsen och övergår egendomen till ny ägare, får denne föreläggas att vidta rättelse, om det inte är oskäligt. Är fråga om överträdelse av beslut eller föreskrift över vars efterlevnad kommunal nämnd med stöd av överiåtelse enligt 18 b § utövar tillsyn, tillkommer det i stället nämnden att meddela sådant föreläggande. I beslut om föreläggande får vite sättas ut. Vidare får tingsrätten meddela handräckning för att åstadkomma rättelse. Ansökan om handräckning får göras av allmän åklagare, statens naturvårdsverk, länsstyrelsen, den kom­munala nämnd som handhar naturvårdsfrågor eller, i fall där kommunal nämnd har att meddela föreläggande, av den nämnden. Beträffande sådan handräckning finns bestämmelser i 17 § handräckningslagen (1981:847).

Vid meddelande av föreläggande enligt 17 § första stycket, 20 §, 21 § eller 22 § andra stycket får länsstyrelsen utsätta vite. Efterkoms ej sådant föreläggande, skall på anmodan av länsstyrelsen kronofogdemyndigheten föranstalta om alt åtgärden vidtages.

Byggnadsnämnden får utsätta vite vid meddelande av föreläggande en­ligt 17 § tredje stycket. Hälsovårdsnämnden får utsätta vite vid meddelan­de av föreläggande enligt 24 §. Efterkommes ej föreläggandet, äger veder­börande nämnd låta vidtaga åtgärden på den försumliges bekostnad.

/ beslut om föreläggande som avses i första, andra eller tredje stycket får förordnas att beslutet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft.

39 a §-

Har ett föreläggande som avses i

Har ett föreläggande som avses i

39 § första eller andra stycket med- 39 § första eller andra stycket med­

delats någon i egenskap av ägare till delals någon i egenskap av ägare till

viss fastighet och övergår fasrighe- viss faslighet och övergår fastighe­

ten till ny ägare, gäller föreläggan- ten till ny ägare, gäller föreläggan­

det i stället mot denne. Utsatt vite del i stället mot denne. Har i före-

gäller dock inte mot den nye läggandet utsatts löpande vite en-

ägaren, men vederbörande myndig- ligt 4 § lagen (1983:000) om viten,

hel får sätta ut vite för denne.

gäller vitet mot den nye ägaren räk-

nat från   tidpunkten för ägande­rättsövergången,  under förutsätt-

' Senaste lydelse 1982: 1097. - Senaste lydelse 1982: 1097.

Prop. 1984/85:96

78

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ning att anteckning om vitesföre­läggandet dessförinnan gjorts en­ligt 39 b §. Annat vite gäller inte mot den nye ägaren, men vederbö­rande myndighet får sätta ut vite för denne.

Första stycket skall också tillämpas när föreläggande har meddelats någon i egenskap av tomträttshavare eller ägare av byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör annan.

39 b §'

Föreläggande som avses i 39 a §

Föreläggande som avses i 39 a §

skall genast antecknas i fastighets- skall genast antecknas i fastighets­

boken eller tomträttsboken. Det- boken eller tomträttsboken. Har i

samma gäller beslut om återkallel- föreläggandet utsatts löpande vite,

se av antecknat föreläggande.

skall även detta antecknas. Inskriv-

ningsmyndigheten skall genast i re­

kommenderat brev underrätta den

som senast har sökt lagfart eller

inskrivning av förvärv av tomträtt

om anteckningen, om denne ej är

föreläggandets adressat.

Har antecknat föreläggande upp-

Har antecknat föreläggande åter-

hävts genom lagakraflvunnet be- kallats, upphävts genom lagakrafl-

slut, efterkommits eller förfallit, vunnet beslut, efterkommits eller

skall det antecknas i fastighetsbo- förfallit, skall det antecknas i fas-

ken.

tighetshoken eller tomträttsboken.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1984.

7    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomsto­lar

Härigenom föreskrivs att 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvalt­ningsdomstolar skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 

§

'

Länsrätt prövar

I. mål enligt skatte-, taxerings-, uppbörds- och folkbokföringsförfatt­ningarna i den utsträckning som är föreskrivet i dessa författningar, '    2. mål enligt socialtjänstlagen (1980:620), lagen (1980:621) med särskil­da bestämmelserom vård av unga, lagen (1981:1243) om vård av missbru­kare i vissa fall, utlänningslagen (1980:376), smittskyddslagen (1968:231),

' Senaste lydelse 1982: 1097. ' Senaste lydelse 1981: 1323.

Prop. 1984/85:96

79

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

lagen (1970:375) om utlämning till Danmark, Finland, Island eller Norge för verkställighet av beslut om vård eller behandling och körkortslagen (1977:477) i den utsträckning som är föreskrivet i dessa lagar samt mål enligt 21 kap. föräldrabalken,

3. mål enligt lagen (1980:1123)

3. mål enligt lagen (1980:1123)

om offentlig insyn i säkerhetsarbe- om offenflig insyn i säkerhetsarbe­

tet vid kärnkraftverken.

tet vid kärnkraftverken,

4. mål som  avses i 6 § första stycket lagen (1983:000) om viten.'

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1984.

8   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvill­kor

Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7

si

Talan om utdömande av vite

Talan om utdömande av vite/öri

föres vid allmän domstol av åklaga-

vid allmän domstol av konsument-

re. Sådan talan får väckas endast

ombudsmannen eller, i fråga om

efter anmälan av konsumentom-

vitesförbud, av annan som hos

budsmannen eller, i fråga om vites-

marknadsdomstolen ansökt om för­

förbud, annan som hos marknads-

budet,

domstolen ansökt om förbudet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1984. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

Senaste lydelse 1972:730.

Prop. 1984/85:96

80

9   Förslag till

Lag om ändring i marknadsföringslagen (1975:1418)

Härigenom föreskrivs att 17 § marknadsföringslagen (1975:1418) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

Talan   om   utdömande   av   vite

Talan om utdömande av vite/öri

föres vid allmän domstol av åklaga-

vid allmän domstol av konsument-

re. Sådan talan får väckas endast

ombudsmannen eller,  i fråga om

efter anmälan  av konsumentom-

vite som avses i 5 §, av annan som

budsmannen eller, i fråga om vite

hos marknadsdomstolen har ansökt

som avses i 5 §, av annan som hos

om förbudet eller åläggandet,

marknadsdomstolen har ansökt om

förbudet eller åläggandet.

Allmänt åtal för brott mot denna lag får väckas endast efter anmälan eller medgivande av konsumentombudsmannen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1984. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

10  Förslag till

Lag om ändring i konsumentkreditlagen (1977:981)

Härigenom föreskrivs att 27 § konsumentkreditlagen (1977:981) skall upphöra att gälla vid utgången av juni 1984. I fråga om vite som har förelagts dessförinnan gäller den upphävda paragrafen dock fortfarande.

11  Förslag till

Lag om ändring i lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet

Härigenom föreskrivs alt 21 § lagen (1979: 1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21  §'

Talan om utdömande av vite som

Talan om utdömande av vite som

har förelagts enligt denna lag förs     har förelagts enligt denna lag förs vid tingsrätt av allmän åklagare.     vid tingsrätt av jämslälldhetsom-Sådan talan får väckas endast efter     budsmannen, anmälan av Jämställdhetsombuds­mannen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1984. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

' Senaste lydelse 1980:412.

Prop. 1984/85:96

81

12    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenför­orening från fartyg

Härigenom föreskrivs att 10 kap. 8 § lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 Kap.

8 §

Mål  om  ansvar för brott  som

Mål  om  ansvar för brott  som

avses i denna lag eller om utdö- avses i denna lag eller om ersätt-mande av vite. eller om ersättning ning för åtgärder som verkställts för åtgärder som verkställts enligt enligt 7 kap. 9 § handläggs av tings-7 kap. 9 § handläggs av tingsrätt rätt som är behörig domstol enligt som är behörig domstol enligt rätte- rättegångsbalken eller enligt 336-gängsbalken eller enligt 336-338 §§ 338 §§ sjölagen (1891:35 s. 1). sjölagen (1891:35 s. 1).

Denna lag träder i kraft den I juli 1984. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

13   Förslag till

Lag om ändring i närradiolagen (1982:459)

Härigenom föreskrivs att 14 § närradiolagen (1982:459) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §' Sammanslutningen skall på uppmaning av närradiomyndigheten tillställa myndigheten sådan inspelning som avses i 8 § lagen (1982:460) om ansva­righet för närradio.

Om sammanslutningen inte rättar

Om sammanslutningen inte rättar

sig efter en sådan uppmaning, kan      sig efter en sådan uppmaning, kan myndigheten förelägga vite. Talan      myndigheten förelägga vite. om   utdömande  av   vite förs   vid tingsrätt av allmän åklagare efter anmälan av närradiomyndigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1984. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

' Lagen omtryckt 1983:463. ' Senaste lydelse 1982:1247.

6    Riksdagen 1984/85. I saml. Nr 96

Prop. 1984/85:96

82

14    Förslag till

Lag om ändring i konkurrenslagen (1982:729)

Härigenom föreskrivs att 38 § konkurtenslagen (1982:729) skall ha ne­dan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

38 §

Talan om utdömande av vite som

Talan om utdömande av vite som

förelagts med stöd av denna lag förs

förelagts med stöd av denna lag förs

vid tingsrätt av allmän åklagare.

vid tingsrätt av näringsfrihetsom-

Sådan talan får väckas endast efter

budsmannen eller, i fråga om vite

anmälan eller medgivande av nä-

som marknadsdomstolen har ålagt

ringsfrihetsombudsmannen eller, i

på talan av annan, av denne,

fråga om vite som marknadsdom­

stolen har ålagt på talan av annan,

av denne.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1984, I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

Prop. 1984/85:96

83

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1984-01-20

Närvarande: jusfifierådel[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Rydin.

Enligt utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 20 oktober 1983 har regeringen på hemställan av statsrådet Rainer beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

lagom viten,

2.

lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbal­ken,

3.

lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m.,

4.

lag om ändring i bostadssaneringslagen (1973:531),

5.

lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982: 1080),

6.

lag om ändring i naturvärdslagen (1964:822),

7.

lagom ändring i lagen (1971:289) om allrnänna förvaltningsdomstolar,

8.

lag om ändring i lagen (1971: 112) om förbud mot oskäliga avtalsvill­kor,

9.

lag om ändring i marknadsföringslagen (1975:1418),

10.

lag om ändring i konsumentkreditlagen (1977:981),

11.

lag om ändring i lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet,

12.

lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg,

13.

lag om ändring i närradiolagen (1982:459) och

14.

lag om ändring i konkurtenslagen (1982:729).

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Anita Meyerson.

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Vitet är endast knapphändigt reglerat i vår lagstiftning. Några få all­männa bestämmelser finns i brottsbalken. Enligt 25 kap. 8§ brottsbalken gäller sålunda beträffande vite som blivit någon förelagt i särskilt fall genom beslut av domstol eller annan myndighet, att det utdömda vitet tillfaller staten, om ej annat är föreskrivet, samt att verkställighet och förvandling av utdömda viten följer bestämmelserna i bötesverkställighets-lagen (1979: 189) och lagen (1964:168) om förvandling av böter. I fråga om sådant vite som riktar sig till envar, även benämnt generellt vite, gäller nyssnämnda bestämmelser och därtill vad som i övrigt är stadgat i 25 kap. brottsbalken om böter. Enligt 35 kap. 7 § brottsbalken har bestämmelserna

Prop. 1984/85:96

84

om preskription av ådömda böter tillämpning på utdömt vite, likaså be­stämmelserna om att ådömda böter bortfaller när den dömde dör. I 9 kap. 8§ rättegångsbalken meddelas en del bestämmelser om vite, vilka anses vara uttryck för vissa allmänna principer tillämpliga även utanför rätte­gångsbalkens område. Hit hör sådana regler som att vite inte får utsättas när straff är föreskrivet och inte heller får föreläggas staten samt att vite inte får utdömas om ändamålet med vitet har förfallit när frågan om utdömandet uppkommer. Vidare återfinns en del bestämmelserom vite av grundläggande natur i särskilda författningar i anslutning till den i respekti­ve författning givna möjligheten att använda vite på det område som författningen reglerar. Exempel härpå utgör 83 § uppbördslagen (1953:272), 123 och 124 §§ taxeringslagen (1956:623) samt 18 kap. 26-28 §§ faslighetstaxeringslagen (1979: 1152). I 18 § lagen (1946:804) om infö­rande av nya rättegångsbalken finns den allmänna processuella bestäm­melsen, att vad som är föreskrivet i rättegångsbalken angående åtal för brott, vara inte kan följa svårare straff än böter, skall äga tillämpning i fråga om talan som förs särskilt angående utdömande av förelagt vite. Åtskilliga regler om vite har utbildats i praxis.

Lagrådsremissen innefattar huvudsakligen förslag till en samlad regle­ring av vitesinstitutet i en lag om viten. Samtidigt föreslås vissa nyheter. Några av dessa är av allmän beskaffenhet och har tagils upp i nyssnämnda lagförslag. Andra avses fä en mera begränsad räckvidd och har fått inflyta som ändringar i författningarna på de områden där behov av ändringar gjort sig särskilt gällande. Huvudmotivet för den föreslagna lagstiftningen är önskemål att höja vilesinstitutets effektivitet.

Det remitterade förslaget till lag om viten innehåller vissa allmänna regler, som har utbildats i praxis, och därtill tre nyheter. De två mest framträdande är att vite skall kunna föreläggas som s. k. löpande vite och att frågor om utdömande av vite som regel skall prövas av länsrätt i stället för allmän domstol. Den tredje nyheten är en allmän bestämmelse om att myndighet, som har befogenhet att förelägga någon vite i hans egenskap av ägare eller innehavare av viss egendom, får förelägga denne att, om egen­domen övergår fill annan, lämna uppgift om den nye ägarens eller inneha­varens namn och adress. Sådan föreläggande får också förenas med vite. En nyhet som föreslås gälla i endast begränsad utsträckning är alt vite, som nyss nämnts och som har formen av löpande vite, under vissa förut­sättningar övergår på ny ägare. Den införs i fyra av de särskilda lagar som nu ger möjlighet ull användning av vite, nämligen lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m., bostadssaneringsla­gen (1973:531), hälsoskyddslagen (1982:1080) och naturvårdslagen (1964:822). I den förstnämnda lagen och i naturvårdslagen föreslås därjäm­te den nyheten att myndighet som förelägger vite får förordna att föreläg­gandet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft.

Till grund för de remitterade lagförslagen ligger ett av viteskommittén år

Prop. 1984/85:96

85

1982 framlagt betänkande (SOU 1982:21) "Ett effektivare vite". Dess förslag till en generell lagstiftning om vite hade emellertid en mycket begränsad räckvidd, i det att det avsåg endast vite (och tvångsutförande) enligt 75 § i då gällande hälsovårdsstadga (1958:663) saml 3 och 17 §§ lagen om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. Denna begräns­ning av kommitténs förslag innebär att ett mera vittsyftande lagförslag i enlighet med det till lagrådet remitterade inte blivit föremål för remissbe­handling i sedvanlig omfattning. Detta gör en bedömning av del till lagrådet remitterade förslaget vansklig.

Oaktat den nu föreslagna lagen om viten avses fä allmän tillämpning innebär den ingalunda någon fullständig reglering av vilesinstitutet. Endast vissa allmänna principer lagfästs. Även efter förslagets genomförande kommer vi att ha bestämmelser om viten, även sådana av grundläggande natur, på skilda håll i lagstiftningen. Kvar kommer sålunda att stå bestäm­melserna i 25 och 35 kap. brottsbalken samt i bötesverkställighelslagen och lagen om förvandling av böter. Härtill kommer de såsom allmänna prin­ciper uppfattade bestämmelserna i 9 kap. 8 § rättegångsbalken (av vilka ett par dock fått sin motsvarighet i den föreslagna lagen). Om dessa övriga grundläggande bestämmelser görs inte någon hänvisning i den föreslagna lagen. Det betyder att viktiga upplysningar om viten måste, utan anvisning i den allmänna lagen, sökas på andra håll. Enligt lagrådets mening utgör en sådan splittring av bestämmelserna en klar brist.

Här kan erinras om att det vid brottsbalkens tillkomst diskuterades, om de nu i 25 kap. 8 § och 35 kap. 7 § brottsbalken intagna bestämmelserna skulle få sin plats i balken eller inte. Föredragande departementschefen anförde i 1960 års lagrådsremiss att spörsmålet, i vilken utsträckning bestämmelserna.i 25 kap. brottsbalken borde äga tillämpning på viten, torde få lösas antingen i lagen om införande av brottsbalken eller i särskild lag (prop. 1962:10 del C s. 221). Lagrådet fann det förra alternativet mindre tillfredsställande och ansåg sig på det föreliggande förslaget inte kunna bedöma, huruvida spörsmålets behandling i en särskild lag var lämplig. Skulle i en särskild lag om viten komma att behandlas andra frågor om viten, syntes lagrådet intet vara att erinra mot alt däri jämväl reglera­des tillämpligheten ay 25 kap. brottsbalken. Om däremot den åsyftade lagen skulle komma all innehålla endast regler i sistnämnda hänseende, var det enligt lagrådet att föredra att bestämmelserna togs upp i 25 kap. brottsbalken, vilket eljest skulle gälla även utanför brottsbalkens område (prop. del C s. 555 ff; NJA 

II 

1962 s. 405 ff). Departementschefen följde lagrådets förslag och bestämmelserna togs upp i 25 kap. 8 §.

Till en allmän lag om viten bör föras över nämnda bestämmelser i brottsbalken. Detsamma torde gälla bestämmelsen i 35 kap. 7§ tredje stycket brottsbalken (jfr prop. del C s. 584; NJA 

II 

1962 s. 571). Liksom i fråga om böter bör bestämmelserna om verkställighet och förvandling av utdömda viten behållas i bötesverkställighelslagen och lagen om förvand-

Prop. 1984/85:96

86

ling av böter. En allmän lag om viten bör dock liksom 25 kap. brottsbalken innehålla en hänvisning till dessa lagar.

Den föreslagna lagen omfattar både vad man brukar kalla materiella viten och förfarandevilen. Däremot behandlar den inte avtalsviten och i princip inte heller generella viten. I fråga om de senare upptas endast regeln att utdömandet ankommer på tingsrätt. Alt avtalsviten inte omfattas är naturligt. Varför generella viten lämnas utanför har inte motiverats. Enligt ett uttalande i den allmänna motiveringen av föredragande statsrå­det (avsnitt 2.2) följer det av vad han tidigare har framhållit. I det föregåen­de har han emellertid inte sagt mera än att generella viten "omfattas endast i den mån det särskilt anges av den följande framställningen" (avsnitt 2.1) och att "viten som riktar sig till envar undantas dock i princip" (avsnitt 2.2 vid "Mitt förslag"). Det måste ses som en brist att en allmän lag i ämnet inte behandlar generella viten. Fall kan nämligen tänkas förekomma då det är tveksamt, om ett vite är att hänföra till det ena eller det andra slaget av viten, t. ex. om vitet skulle grunda sig på ett föreläggande för en obestämd krets av personer (jfr NJA 1915 s. 634). När på andra håll i lagstiftningen allmänna bestämmelser meddelas om viten behandlas både generella viten och andra utan undantag såvitt nu är i fråga, se 25 kap. 8 § och 35 kap. 7§ brottsbalken, 18 § lagen om införande av nya rättegångsbalken, 1 § botes-verkställighetslagen och 27 § lagen om förvandling av böter.

Att regleringen gjorts så ofullständig, när nu bestämmelser om viten skall samlas i en särskild lag, väcker betänkligheter. Vinsten med en samlad lagstiftning i ämnet blir därmed avsevärt förringad.

Går man till skälen för den föreslagna lagstiftningen finner man att de är av två slag. Det ena är det redan nämnda önskemålet att höja vitesinstitu­tets effektivitet, del andra intresset av att en del allmänna principer på området av närmast sedvanerättslig karaktär får uttryckligt lagstöd. För att höja effektiviteten föreslås de nyheter som nämnts i del föregående. I del senare hänseendet sägs i remissprotokollet, att "principerna för till vilka personer ett föreläggande kan riktas, för beräkning av beloppet och för utdömande" i stor utsträckning saknar kodifiering. Detta talar enligt före­dragande statsrådets mening för att en så långt möjligt generell reglering bör utarbetas. Vidare, heter det, är det lämpligt att vitesinstilutet får en utformning som medför att det blir så likformigt som möjligt för de olika områden där det används. Det anses exempelvis vara en klar fördel, om de kommunala nämnderna i princip får tillämpa ett enhefligt regelsystem.

Ehuru som ett skäl för en generell reglering i remissprotokollet anförts att kodifiering saknas beträffande frågan till vilka personer ett vitesföreläg­gande kan riktas, ger den föreslagna lagen inte någon vägledning för huruvida ett föreläggande som gäller en juridisk person skall kunna avse både den juridiska personen som sådan och dess företrädare eller om det måste avse enbart endera. Inte heller ges något svar på frågan i vad mån vite kan föreskrivas för offentligrättsliga juridiska personer. Om t. ex.

Prop. 1984/85:96

87

staten skall vara undantagen som adressat för vitesföreläggande, antingen staten uppträder i ett offentligrättsligt eller i ett privaträttsligt förhållande, torde det böra anges i lagen (jfr 9 kap. 8 § rättegångsbalken samt de förut nämnda paragraferna i uppbördslagen, taxeringslagen och fastighetstaxe­ringslagen). Konsekvenserna av den skillnad som ligger i att viten mot enskilda personer kan förvandlas till fängelse medan så ej är fallet med viten mot juridiska personer är inte närmare belysta i lagstiftningsärendet. Det i remissprotokollet i anslutning till 3 § i förslaget anförda skälet mot solidariskt åläggande av vite, slår inte till i fråga om juridiska personer. Andra skäl kan emellertid anföras mot solidariskt vite.

Innan en allmän lag om viten utfärdas bör även övervägas om inte lagen bör innehålla en erinran om principen, att vitesföreläggande kräver författ­ningsstöd. I samband härmed står frågan om förhållandel mellan vite och straff vid ett och samma förfarande, även den en fråga av allmän natur som inte behandlas i vare sig lagförslaget eller remissprotokollet. På sina håll i lagstiftningen förekommer dubbla sanktionsformer, i det att både vite och straff kan komma i fråga vid ett och samma förfarande. Svensk rätt har emellertid länge intagit den ståndpunkten att det inte bör vara möjligt att ingripa med straff och vitespåföljd mot samma förfarande (jfr 9 kap. 8 § rättegångsbalken, även NJA 1982 s. 633). När avsteg från denna princip gjorts i lagstiftningen på senare tid har samtidigt införts bestämmelse om att den som överträtt vitesföreläggande inte också får dömas till ansvar för gärning som omfattas av föreläggandet, se t. ex. 18 § tredje stycket firmala­gen (1974:156), 9§ marknadsföringslagen (1975:1418), 27§ fjärde stycket skogsvårdslagen (1979:429) och 16 § första stycket 2 lagen (1982:821) om transport av farligt gods, för att nämna några lagar från skilda år. En allmän lag om viten bör innehålla en bestämmelse på denna punkt.

En annan fråga som lämnats öppen i lagrådsremissen är den, om vites­föreläggande skall delges. Vissa lagar innehåller bestämmelser därom, andra inte. Bestämmelse om delgivning finns t. ex. i 9 kap. 8 § rättegångs­balken och 55 § taxeringslagen. Frågan om delgivning har betydelse även för utdömandet, se t. ex. högsta domstolens dom den 18 november 1983, nr DB 28.

En fråga som också synes böra övervägas är att i en allmän lag om viten ge uttryck åt den i praxis antagna principen, att nytt vite inte får föreläggas förtän tidigare föreläggande har vunnit laga kraft.

När det gäller utdömande av vite märks den föreslagna huvudregeln, att frågor därom skall prövas av länsrätten. Alldeles oavsett om vitet i rättsligt hänseende betraktas huvudsakligen som ett tvångsmedel eller som en påföljd är påtagligt att straffmätningsliknande principer här har stort spel­rum. Men hänsyn därtill ligger det närmast till att behålla allmän domstol som prövningsinstans. Det på sina håll till förmån för förvaltningsdomsto­larna åberopade argumentet, att dessa skulle ha störte erfarenheter av sådana förvaltningsrättsliga frågor som ofta aktualiseras i samband med

Prop. 1984/85:96

88

vites utdömande, är inte övertygande. Med en prövning hos allmän dom­stol följer för närvarande också den fördel som ligger i att talan om utdömande som regel förs av allmän åklagare. Denne kan genom tillgäng­liga register och andra handlingar ofta bättre än andra myndigheter skaffa sig närmare kännedom om den person som vitesföreläggandet avser. Den omständigheten att överväganden av företrädesvis straffrättslig natur många gånger är förenade med frågan om utdömandet av ett vite har för övrigt åberopats av departementschefen som ett skäl för att behålla allmän domstol som prövningsinstans på det marknadsrältsliga området.

Det synes också viktigt att uppmärksamma den skillnad som råder i fråga om förfarandet inför allmän domstol och inför förvaltningsdomstol. Vid allmän domstol är i första instans muntligt förfarande regel, vid för­valtningsdomstol gäller skriftlighet som regel (9§ förvaltningsprocessla­gen). Vidare råder olika bestämmelser i frågan om rättshjälp i mål vid allmän domstol och i mål vid förvaltningsdomstol liksom beträffande möj­ligheten att få ersättning för rättegångskostnader.

I den föreslagna lagen har intagits en bestämmelse om alt vite inte skall dömas ut, om ändamålet med vitet har förfallit (9§). Däremot saknas bestämmelse för det fall att föreläggandet väl har iakttagils men att det skett för sent. Även delta fall ryms inom uttrycket, att ändamålet med vitet har förfallit, men avses ändock inte gå in därunder. Förhållandet torde böra klarläggas i en lag om viten. Så har skett t. ex. i uppbördslagen, taxeringslagen och fastighetstaxeringslagen.

I fråga om utdömt vite gäller preskriptionsregeln i 35 kap. 7§ brottsbal­ken liksom för böter. Någon motsvarighet till regeln i 35 kap. 1 § samma balk om åtalspreskription finns däremot inte. I rättspraxis har sistnämnda regel ansetts analogivis tillämplig, när fråga uppkommit om utdömande av vite (NJA 1974 s. 243). Frågan synes böra regleras i en allmän lag om viten.

Det anförda ger vid handen att åtskilliga frågor lämnas oreglerade i den föreslagna lagen om viten. Endast om starka skäl kan anföras för en på delta sätt begränsad lag bör den genomföras. Del starkaste skälet som anförts för den föreslagna lagstiftningen synes vara önskemålet om ökad effektivitet hos vilesinstitutet. Den utredning som företagits i frågan och som ligger till grund för lagrådsremissen, nämligen viteskommitléns förut nämnda belänkande, visar emellertid endast på vissa områden. Remissbe­handlingen av betänkandet förefaller inte att ha förändrat denna bild. Visserligen har från flertalet håll framförts önskemål om en generell lag-sriftning i ämnet, men dessa önskemål är inte närmare utvecklade. De pekar i allt fall inte på en så begränsad reglering som det remitterade förslaget till lag om viten innebär.

Innan en så viktig reglering som en allmän lag om viten utgör föreläggs riksdagen, bör närmare övervägas de här förut berörda frågorna om redi-gering av redan befintliga bestämmelser angående viten och om en mera omfattande reglering i sak. Även när det gäller frågan om prövningsinstans

Prop. 1984/85:96

89

för utdömande av vite synes det önskvärt med ett förnyat övervägande grundat på synpunkter som erhållits efter sedvanlig remissbehandling. Denna fråga får en helt annan betydelse när det gäller en lag som skall tillämpas över hela fältet än när det gäller det begränsade sammanhang som avsågs i viteskommitténs lagförslag. Önskemålen om ökad effektivitet synes tills vidare kunna nöjaktigt tillgodoses inom ramen för de särskilda författningarna på de områden som närmast kommer i fråga.

Pä grund av det anförda vill lagrådet förorda att det remitterade förslaget till lag om viten i nuvarande skick inte föreläggs riksdagen till antagande.

För den händelse en lag av det begränsade innehåll som förslaget inne­bär likväl anses böra genomföras, vill lagrådet i det följande anföra vissa synpunkter på förslaget till lag om viten sådant del föreligger.

Förslaget till lag om viten

Med hänsyn till det begränsade innehållet och till alt grundläggande bestämmelser kvarstår i andra lagar bör lagen benämnas "lag med vissa bestämmelser om viten".

1§

Paragrafen inleds med bestämmelsen, att lagen gäller viten som enligt lag eller annan författning får "föreläggas" av myndigheter. Även i föl­jande paragrafer av förslaget används uttryckssättet "vite föreläggs". Uttryckssättet finns redan i lagstiftningen, t. ex. i 25 kap. 8§ brottsbalken och 9 kap. 8§ rättegångsbalken. Men även andra formuleringar förekom­mer, i synnerhet i lagstiftning från senare tid. Vanligt är sålunda uttrycket "utsätta" vite, se t. ex. frän allra senaste tid 13 § andra stycket lagen (1982:821) om transport av farligt gods och 18 § andra stycket hälso­skyddslagen (1982:1080). Ordet "förelägga" är i sammanhanget tvetydigt, i det att det också avser det påbud eller förbud av materiellt innehåll som myndigheten riktar till adressaten. Ett sådant föreläggande behöver inte alltid vara förenat med vite. Den otydlighet som föranleds härav fram­träder i flera av förslagets paragrafer, särskilt i 6§ till vilken lagrådet återkommer i det följande. Av betydelse är det också att skilja mellan själva föreläggandet och vitesföreskriften när det gäller frågan om föreläg­gandels övergång på ny ägare. För vissa sådana fall föreslås nu att även vitesföreskriften skall gälla den nye ägaren (så i de remitterade förslagen nr 3-6). Det skulle vara en fördel om ordet förelägga så långt möjligt kunde reserveras för föreläggande av sistnämnda slag och undvikas i fråga om vitet. Beträffande vite kan lämpligen väljas ordet utsätta. Därmed skulle också vitet klarare framträda som beteckning för den påföljd som är förenad med att ett föreläggande (av materiellt innehåll) inte åflyds. Något hinder mot att använda det vanliga ordet "vitesförelägggande" som be­teckning för ett föreläggande av materiellt innehåll förenat med vite synes

Prop. 1984/85:96

90

det sagda dock inte behöva medföra. Det anförda leder till att i första stycket ordet "föreläggas" bör utbytas mot "utsättas".

Enligt det föreslagna andra stycket skall lagen tillämpas "endast i den mån inte något annat följer av vad som är särskilt föreskrivet". Denna bestämmelse ger intryck av att den föreslagna lagen har undantagskarak­tär, vilket inte torde vara avsikten. Andra stycket bör hellre formuleras så, att lagen tillämpas ej i den mån annan följer av vad som är särskilt föreskrivet.

2§

Enligt denna paragraf kan ett vitesföreläggande riktas till en eller flera fysiska eller juridiska personer. I specialmotiveringen till paragrafen sägs att den myndighet som förelägger vite kan med hänsyn till omständigheter­na fritt bestämma om ett föreläggande skall riktas mot en juridisk person som sådan eller mot en eller flera fysiska personer som dess ställföreträ­dare. Uttalandet kan uppfattas så, att vitesföreläggandet skall riktas an­tingen mot den juridiska personen som sådan eller mot dess företrädare. Del kan emellertid tänkas fall då det för att ett vite skall få avsedd verkan är motiverat att rikta vitesföreläggandet till såväl den juridiska personen som företrädare för denna. I fråga om den juridiska personen som sådan kan ofta ett högre vitesbelopp bestämmas än när det gäller företrädare. Den föreslagna lagtexten torde inte hindra ett sådant dubbelriktat vitesfö­reläggande (se ang. 9 kap. 8 § rättegångsbalken den av Gärde m. fl. utgivna kommentaren s. 81; jfr i fråga om förverkande NJA 1981 s. 452). Del är önskvärt att ett klargörande uttalande i den nu berörda frågan görs under den fortsatta handläggningen av lagstiftningsärendet.

3§

I enlighet med vad lagrådet anfört vid 1 § rörande terminologin och för att vinna någon förenkhng av lydelsen föreslår lagrådet dels att första meningen får innehålla att när vite utsätts, del skall bestämmas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till omständigheterna i övrigt kan antas förmå adressaten att följa det föreläggande som är förenat med vitet, dels att tredje meningen får lydelsen att om vite utsätts för flera personer i ett gemensamt föreläg­gande, särskilt belopp skall bestämmas för var och en av dem.

4§

Paragrafen innehåller bestämmelser om löpande vite. Sådant vite kan enligt paragrafen få användning i situationer som sinsemellan är principiellt olika. Typfallet är ett föreläggande att vidta en viss åtgärd, t. ex. riva en byggnad.

Regeln i 2§ sista meningen i förslaget kan tänkas få till följd att ett löpande vite inte kan dömas ut i fråga om en eller flera av de perioder det

Prop. 1984/85:96

91

avser. Härvid torde få räknas med enbart hela perioder. Det lärer sålunda inte vara avsett att ett löpande vite skall kunna dömas ut endast till en del, bestämd med hänsyn till hur stor del av en period faktisk eller rättslig omöjlighet förelegat för adressaten.

En särskild situation föreligger när ett föreläggande avser återkom­mande förpliktelser, t. ex. för en vårdnadshavare att lämna ifrån sig barnet till umgängesberättigad fader eller moder. Redan nu förekommer det att vite utsätts för varje sådan förpliktelse en lid framåt. I sådana fall är det egentligen inte fråga om ett löpande vite ulan om flera särskilda viten, knutna vart och ett till sin särskilda förpliktelse. Del utmärkande för denna typ av vitesförelägganden är alt vite anses kunna sällas ut för en eller flera förpliktelser trots att någon försumlighet inte konstaterats beträffande tidigare förpliktelse av samma slag.

Rubriken till 5 §

Före 5§ har i det remitterade förslaget införts rubriken "Uppgiftsskyl­dighet". Paragrafen är emellertid inte uppbyggd som föreskrift om skyldig­het för ägaren eller innehavaren av egendom att vid övergång av egendo­men lämna den avsedda uppgiften till myndighet. Den är i stället kon­struerad så, att myndighet ges befogenhet att även vid vite - förelägga ägaren eller innehavaren att lämna uppgiften i fråga. Rubriken skulle förslagsvis kunna lyda "Föreläggande att lämna viss uppgift".

5§

Enligt paragrafen äger myndighet, som har befogenhet att vid vite före­lägga eller förbjuda ägaren eller innehavaren av viss egendom att vidta en åtgärd med egendomen, förelägga denne att, om egendomen övergår till annan, lämna myndigheten uppgift om den nye ägarens eller innehavarens namn och adress. Även ett sådant föreläggande får förenas med vite. Bestämmelsen har utformats efter mönster av 19 § hälsoskyddslagen (1982:1080). Meningen med bestämmelsen är tydligen att den rättsinneha­vare som drabbas av ett vitesföreläggande skall kunna åläggas alt anmäla ändringar i fråga om det egna rätlsinnehavel. Däremot torde bestämmelsen inte innefatta krav pä att t. ex. ägaren skall vara nödgad att ange föränd­ringar i annans nyttjanderätt eller att en nyttjanderättshavare skall vara skyldig att anmäla förändring i äganderätten. Lagrådet föreslår i klarhetens intresse den lydelsen att myndigheten under de i paragrafen angivna om­ständigheterna får förelägga ägare eller innehavare, vilkens rättsställning upphör, att lämna myndigheten uppgift om namn och adress på den som inträtt som ny rättsinnehavare.

6§

I första stycket första meningen föreskrivs att länsrätten prövar frågor om utdömande av viten på ansökan av den myndighet i länet som har

Prop. 1984/85:96

92

utfärdat föreläggandet eller, om vitet har förelagts efter överklagande, av den myndighet i länet som har prövat frågan om föreläggandet i första instans.

Bestämmelsen, som omfattar andra viten än s.k. förfarandevilen, är oklar. Avsikten med bestämmelsen synes vara att det även i fall då vitet utsatts av besvärsmyndigheten skall åligga den myndighet som prövat föreläggandet i första instans att ansöka om vitets utdömande. Regeln passar bra pä det fallet att underinstansen själv haft befogenhet att sätta ut vitet och prövat vitesfrågan. Men rillämpningen blir osäker i det fallet att den högre instansen haft självständig befogenhet att utsätta vite och frågan om vite ej varit på tal i den lägre instansen. Så kan exempelvis bli fallet enligt 14§ 4 mom. jämfört med 2 mom. lagen (1944:219) om djurskydd. Tydligen skall även i det fallet framställning om vitets utdömande göras av den lägre instansen. Detsamma får anses gälla i det fall då den lägre instansen inte äger utsätta vite utan måste i den frågan hänvända sig till annan myndighet. Det gäller t. ex. enligt 57 § folkbokföringsförordningen (1967: 198). Pastorsämbetet har enligt denna bestämmelse att anlita biträde av länsstyrelsen, när det vill ha vite utsatt. Uppgiften att göra ansökan kan i sistnämnda exempel också anses åvila länsstyrelsen.

Till oklarheten i första stycket bidrar här i särskild grad den av lagrådet tidigare (vid 1 §) berörda tvetydigheten hos ordet "föreläggande". Del är sålunda tveksamt om med "föreläggandel i första instans" menas själva det materiella föreläggandel eller den därmed förenade vitesföreskriften. Den förra betydelsen är den som ligger närmast till hands. Men i special­motiveringen till 6 § sägs att ansökan bör göras av den myndighet "som har prövat vitesfrägan i första instans".

Ett klarläggande av innebörden synes erforerligt.

Enligt andra stycket skall fråga om utdömande av vite prövas av den "domstol eller myndighet" som har utfärdat föreläggandet. För alt vinna överensstämmelse med den i 1 § i förslaget valda terminologin torde det citerade uttrycket böra ersättas med "myndighet".

7§

Enligt punkt 3 i paragrafen prövar tingsrätten fråga om utdömande av vite, "om annars rätten själv eller, efter talan om rättens beslut, högre rätt har förelagt vitet". Ordet "annars" är svårbegripligt. Meningen är enligt vad som upplysts vid föredragningen inför lagrådet att ange att punkten 3 avser annat fall än punkten 2. Specialmotiveringen rill bestämmelsen kan däremot ge intryck av att fråga är om annat fall än som avses i 6§ andra stycket. En sådan tolkning synes också välmotiverad; motsvarande undan­tag har gjorts i 6§ första stycket i fråga om länsrätten. Bestämmelsen bör förtydligas.

Prop. 1984/85:96

93

8§

Paragrafen sägs i specialmotiveringen svara mot 18 § lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbalken. Ordalydelsen är emellertid en annan. Genom denna förändring av bestämmelsen kan däri bl. a. inte längre med säkerhet inläsas att forumbestämmelserna i 19 kap. rättegångs­balken äger tillämpning i mål om utdömande av vite. En forumbestäm­melse synes emellertid erforderlig. Paragrafen bör omformuleras.

9§

Andra stycket behandlar frågan om utdömande av vite i fall som avses i 4§ andra stycket i förslaget, dvs. när vitet är knutet till ett förbud och det bestämts att vitet skall utgå var gång förbudet överträds. Dä gäller enligt första meningen av andra stycket i förevarande paragraf att endast ett vitesbelopp får dömas ut även om flera överträdelser av förbudet förligger till samtidig bedömning i målet om vitets utdömande. Skälet till bestäm­melsen är bl. a. att undvika att det kan bli fråga om att döma ut mycket höga belopp. Samma skäl synes göra sig gällande när annat löpande vite försuttits för flera perioder. En motsvarande regel kan därför vara moti­verad för detta fall. I andra meningen heter det: "När ett beslut i ett sådant mål har vunnit laga kraft, får vite som avser överträdelse av förbudet inte dömas ut om överträdelsen har skett innan målet anhängiggjorts". Denna senare bestämmelse är oklar. Specialmotiveringen ger inte någon förkla­ring. En tänkbar innebörd är att, i ett mål om utdömande av vite, vitet inte får dömas ut med anledning av en överträdelse som har skett innan ett tidigare slutligt avgjort mål om vitels utdömande anhängiggjorts. Ett klar­läggande är önskvärt.

Förslagen nr 3, 4, 5 och 6

Dessa förslag avser lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m., bosladssaneringslagen (1973:531), hälsoskydds­lagen (1982:1080) och naturvårdslagen (1964:822). I samtliga dessa lagar föreslås införande av en bestämmelse om att löpande vite skall liksom själva föreläggandet enligt lagen - gälla mot ny ägare till fastigheten. En förutsättning för att vitet skall övergå pä den nye ägaren är att anteckning om vitet gjorts i faslighelsboken eller tomträttsboken före förvärvet. Enligt bestämmelsen gäller vitet mot den nya ägaren räknat från tidpunkten för äganderällsövergången.

Den föreslagna bestämmelsen avser tydligen liksom när det gäller själva föreläggandet alla former av äganderättsövergång. I fråga om familjerätts-liga förvärv gör sig dock skälen för bestämmelsen - att motverka överlå­telser i förhalningssyfte - knappast gällande. För vissa fall av bodelning kan en bestämmelse möjligen tänkas få betydelse, t. ex. om boskillnad arrangeras, men inte för successionsrättsliga förvärv. En sak för sig är att

Prop. 1984/85:96

94

själva föreläggandet övergår på förvärvaren även i dessa fall. Men att låta även vitesföreskriften utan vidare gå över på ny ägare väcker betänklighe­ter. Såvitt angår de successionsrättsliga förvärven är att märka, att utdömt vite enligt 35 kap. 7 § brottsbalken bortfaller när adressaten dör och att förelagt vite i rättspraxis också ansetts falla bort vid dödsfall (se t. ex. RÅ 1978 Bb 115). Genom förslaget bryts här en princip utan att problemet berörts närmare i remissprotokollet. Inte heller viteskommittén synes ha behandlat frågan närmare; dess överväganden begränsar sig till överlå­telser. Beträffande överlåtelser kan fog finnas för att tillerkänna en anteck­ning om vitet i fastighetsboken verkan mot ny ägare, eftersom han kan förmodas ta del av vad fastighetsboken innehåller innan han ingår avtalet. Så är dock ingalunda förhållandet i successionsfallen. Bestämmelsen synes böra övervägas på nytt för en begränsning till överlåtelsefallen.

Enligt det remitterade förslaget gäller bestämmelsen inte bara ägare till fastighet och tomträttshavare utan också ägare till byggnad på ofri grund. Även i det fall då löpande vite föreläggs någon i egenskap av ägare till byggnad på ofri grund skall anteckning göras i fastighetsboken. Förslaget synes alltför långtgående i denna del. Det är knappast realistiskt alt utgå från att den som förvärvar en byggnad på ofri grund tar del av vad fastighetsboken innehåller, eftersom denna regelmässigt upptar enbart be­lastningar på själva fasligheten. Även i denna del bör förslaget övervägas ytterligare. Det kan anmärkas att viteskommittén inte ansåg det möjligt all införa en sådan bestämmelse som nu är i fråga (betänkandet s. 63).

Den föreslagna bestämmelsen innehåller inte någon reservarion för det fallet att den nye ägarens förvärv inträder strax före utgången av en lidsperiod för det löpande vitet. Därav följer att, om vitet försittes för nämnda period, det kan dömas ut mot den nye ägaren trots alt denne kanske haft endast mycket kort lid på sig att efterkomma det föreläggande som vitet är knutet rill. Detta är otillfredsställande oavsett vilken form av förvärv det gäller. I specialmotiveringen till den föreslagna ändringen i 19 § lagen om påföljder och ingripande vid olovligt byggande m. m. sägs alt, om dagen för äganderättsövergången infaller "mitt under" en vitesperiod, vitesbeloppel får börja beräknas med verkan från och med nästa period. Detta uttalande har inte stöd i den föreslagna lagtexten. Problemet upp­märksammades av vileskommittén, som i sitt förslag hade en särskild bestämmelse härom, se 18 § tredje stycket i kommitténs förslag till lag om vissa tvångsmedel. En bestämmelse av samma innebörd bör införas i de i lagrådsremissen upptagna ändringsförslagen.

Om förslag till lag om viten inte föreläggs riksdagen, bör i de nu ifrågava­rande lagarna införas motsvarigheter till 4 § första och andra styckena samt 9§ andra stycket i det remitterade lagförslaget och i samband därmed vidtas vissa redaktionella ändringar. Vidare bör andra stycket i I8§ miljö­skyddslagen lämnas oförändrat.

Prop. 1984/85:96

95

Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings­domstolar

Om förslag till lag om viten inte läggs fram nu, utgår den föreslagna punkten 4 ur 14 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar.

Vid granskningen av förevarande förslag har lagrådet uppmärksammat följande. Enligt 14 § 2 prövar länsrätt bl. a. mål enligt 21 kap. föräldrabal­ken. I samband med ändringar år 1983 i 21 kap. föräldrabalken infördes en ny paragraf, betecknad 21 §, i 6 kap. samma balk. Den innehåller bestäm­melser om vite, som kan utsättas av rätlen i mål om vårdnad eller um­gänge. Fråga om utdömande av sådant vite skall enligt tredje stycket i paragrafen prövas av länsrätten. Någon bestämmelse därom inflöt dock inte i nyssnämnda 14 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. En sådan bestämmelse torde böra införas.

Övriga lagförslag

Om förslag fill lag om viten inte föreläggs riksdagen bör följande upp­märksammas.

Förslag nr 2, som innebär att 18 § lagen (1946:804) om införande av nya

rättegångsbalken skall upphöra att gälla, utgår.

)

Ehuru talan om vites utdömande enligt ändringsförslagen nr 8,9, 11 och 14 skall föras av annan än allmän åklagare, torde samma forumbestäm­melser som gäller vid åtal för bötesbrott vara tillämpliga.

Förslag nr 10, innebärande att 27 § konsumentkreditlagen (1977:981) skall upphöra all gälla, utgår. Likaså utgår förslagen nr 12 och 13 angående ändringar i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenföroreningar från far­tyg och i närtadiolagen (1982:459).

Prop. 1984/85:96

96

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

1984-11-22

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN], Anders­son,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hell­ström, Thunborg, Wickbom.

Föredragande: statsrådet Wickbom

Proposition med förslag till lag om viten m. m.

1    Anmälan av lagrådsyttrande m. m.

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag till

1.

lag om viten,

2.

lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbal­ken,

3.

lag om ändring i lagen (1976:666) om\påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m.,

4.

lag om ändring i bostadssaneringslagen (1973:531),

5.

lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982:1080),

6.

lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822),

7.

lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomsto­lar,

8.

lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvill­kor,

9.

lag om ändring i marknadsföringslagen (1975:1418),

10.

lag om ändring i konsumentkreditlagen (1977:981),

11.

lag om ändring i lagen (1979: 1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet,

12.

lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg,

13.

lag om ändring i närtadiolagen (1982:459),

14.   lag om ändring i konkurtenslagen (1972:729).

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Beslut om lagrädsremiss fattat vid regeringssammanträde den 20 oktober 1983.

Prop. 1984/85:96

97

Underlag för det till lagrådet remitterade förslaget utgjordes i första hand av viteskommitténs betänkande (SOU 1982:21) Ett effektivare vite och remissyttrandena däröver. Vid sin anmälan av frågan om lagrådsremiss uttalade emellertid min företrädare att, med hänsyn till att förslagen i olika hänseenden skilde sig väsentligt från kommittéförslaget, särskilt samråd under ärendets beredning hade ägt rum med bl. a. vissa myndigheter som berördes av förslagen. Vidare hade en genomgäng gjorts av de författning­ar med bestämmelser om viten som finns registrerade i del av statsrådsbe­redningen förda rättsdataregistret.

Lagrådet har ansett det vanskligt att bedöma lagrådsremissens i förhål­lande till kommitléförslaget mera vittsyftande förslag, eftersom del inte blivit föremål för remissbehandling i sedvanlig omfattning. Lagrådet har i yttrandet särskilt hänvisat till all det vad gäller frågan om prövningsinstans för utdömande av vite syntes önskvärt med ett förnyat övervägande grun­dat pä synpunkter som erhållits efter sedvanlig remissbehandling. Med hänsyn härtill och med hänvisning till åtskilliga synpunkter av teknisk natur som utvecklats i yttrandet har lagrådet förordat att förslaget inte i det remitterade skicket föreläggs riksdagen rill ställningstagande.

Med hänsyn till dessa uttalanden av lagrådet har fortsalt beredning ägt rum, varvid genom särskild remiss yttranden inhämtats över lagrådsremis­sen jämte lagrådets yttrande samt en inom justitiedepartementet upprättad promemoria med förslag till slutligt ställningstagande av regeringen. I promemorian behandlas utöver vad som tagits upp i lagrådsremissen en särskild fråga rörande viten, nämligen om nordiskt samarbete i fråga om verkställighet av marknadsrättsliga viten.

De instanser som efter remiss har avgett yttranden över promemorian är riksåklagaren (RÅ), Göta hovrätt, kammarrätten i Göteborg, Stockholms tingsrätt, domstolsverket, marknadsdomstolen, konsumentombudsman­nen (KO), näringsfrihetsombudsmannen (NO), Svenska kommunförbun­det och Sveriges domareförbund. Remissinstanserna har med något un­dantag på de flesta punkter ställt sig positiva till de i promemorian upp­tagna förslagen och lillstyrkt alt en lagstiftning i enlighet med promemorie-förslagel kommer till stånd. Remissinstansernas inställning redovisas i det följande översikfligt i anslutning till de olika lagförslagen. 

t

2   Förslaget till lag om viten

2.1 Allmänt

Lagrådet har föreslagit alt de bestämmelser som nu finns i 25 kap. 8§ och 35 kap. 7§ brottsbalken skall föras över till lagen om viten. Enligt det förstnämnda av dessa båda lagrum gäller beträffande vite som har förelagts i särskilt fall genom beslut av domstol eller annan myndighet, alt det utdömda vitet tillfaller staten, om ej annat är föreskrivet, samt att verkstäl-

7    Riksdagen 1984/85. I saml. Nr 96

Prop. 1984/85:96

98

lighet och förvandling av utdömda viten följer bestämmelserna i bötesverk­ställighelslagen (1979: 189). I fråga om annat vite, dvs. sådant som riktar sig till var och en (generellt vite), gäller nyssnämnda bestämmelser och därtill vad som i övrigt är stadgat i 25 kap. brottsbalken om böter, där­ibland regeln om att böter som huvudregel skall ådömas i dagsböter. Enligt 35 kap. 7 § brottsbalken har bestämmelserna om preskription av ådömda böter tillämpning på utdömt vite, liksom också bestämmelserna om all ådömda böter bortfaller när den dömde dör.

Frågan om dessa bestämmelser lämpligen bör föras över till en ny lag om viten eller slå kvar i brottsbalken synes enligt promemorian vara väsentli­gen beroende av ställningstagandet till ett annat spörsmål som lagrådet har tagit upp, nämligen om en ny lag om viten bör göras tillämplig även på generella viten. Med hänvisning till att denna form av viten är underkastad bötesreglerna förordades i remissen att endast vissa allmänna bestämmel­ser i lagen om forum m. m. skulle gälla viten av sådant slag.

Denna synpunkt utvecklas ytterligare i promemorian, där det konstate­ras att de generella vitena företer sådana olikheter gentemot andra former av viten att de inte lämpligen bör regleras i samma lag. En generell vites­föreskrift har enligt promemorian i realiteten karaktären av en straffsank­tionerad norm. Flertalet av de bestämmelser som upptagits i lagen om viten och som har ansetts motivera att en sådan lag införs - t. ex. om beloppets bestämmande, om löpande vite och om de allmänna reglerna för utdömande - kan sålunda inte tillämpas på generella viten, eftersom utdömandet skall ske enligt vanliga straffmätningsprinciper. Med hänsyn till att de generella vitena helt omfattas av bestämmelserna om böter i 25 kap. brottsbalken synes enligt promemorian regleringen höra hemma i detta kapitel.

I promemorian förordas med denna utgångspunkt att bestämmelserna i 25 kap. 8§ och 35 kap. 7§, som avser såväl generella viten som andra viten, får slå kvar i balken. Lagrådets önskemål kan emellertid enligt promemorian tillgodoses så till vida alt en hänvisning rill bestämmelserna i brottsbalken - liksom i enlighet med vad lagrådet förordat till bötesverk­ställighelslagen - las in i lagen om viten, lämpligen i dess 1 §.

Remissinstanserna har med ett undantag anslutit sig till promemorians ställningstagande. Även jag ställer mig bakom detta.

Lagrådet har vidare konstaterat att den föreslagna lagen inte ger svar på frågan i vad mån vite kan föreskrivas för offentligrättsliga Juridiska perso­ner, t. ex. staten.

Enligt promemorian har den aktuella frågan, vars praktiska betydelse uppenbarligen är begränsad, ytterst samband med principiella spörsmål om möjligheter för domstolar och andra myndigheter att besluta om för­pliktelser för det allmänna. Det sägs därför inte vara lämpligt a« i en allmän lag om viten generellt slå fast vilken lösning som bör väljas. Frågan bör enligt promemorian t. v. överlämnas åt rättstillämpningen.

Prop. 1984/85:96

99

Några remissinstanser marknadsdomstolen, NO och Sveriges doma­reförbund - har instämt med lagrådet och uttalat att frågan huruvida staten kan föreläggas vite bör lösas i den nya lagen. Marknadsdomstolen upplyser att enligt dess praxis staten inte har ansetts kunna föreläggas vite. NO framhåller bl. a. att det inom marknadsrätten liksom inom civilrätten i övrigt har varit en allmän princip att samma regler bör gälla för offentlig företagsamhet som för annan näringsverksamhet. Även om del i regel inte blir aktuellt all meddela vitesföreläggande mot statliga organ, innebär del enligt NO en betydande försvagning av konkurrenslagstiftningens effekti­vitet att tveksamhet råder om huruvida lagens regler om vilessanktion gäller mot alla näringsidkare. Sveriges domareförbund anser att, om staten skall vara undantagen som adressat för vitesföreläggande, detta bör framgå av lagen och att undantag bör gälla endast när staten uppträder i ett offentligrättsligt förhållande.

Det kan nämnas att den aktuella frågan också har berörts bl. a. av justitiekanslern (JK) vid remissbehandlngen av ett annat aktuellt förslag, nämligen det av kommissionen mot ekonomisk brottslighet avlämnade betänkandet (Ds Ju 1984:05) Företagsbot. JK uttalar i sitt yttrande att det f. n. är omöjligt att säga något bestämt om huruvida staten kan utsättas som adressat i ett vitesföreläggande men att han för egen del har svårt att se att det föreligger något behov av att sätta ut vite i förelägganden som riktar sig mot statliga myndigheter.

Som har påpekats i promemorian finns en rad exempel ur praxis på att kommuner av olika slag har ansetts kunna föreläggas vite. Att staten inte kan föreläggas vite med avseende på dess offentligrättsliga verksamhet får däremot anses uppenbart. I vissa författningar, t. ex. 9 kap. 8 § rättegångs­balken, finns uttryckliga föreskrifter av innebörd att vite ej kan föreläggas staten. Den principen har enligt promemorian i allmänhet följts i rätts­praxis även på andra områden. I promemorian hänvisas i denna del bl. a. till ett uttalande i ämnet under förarbetena till konkurrenslagen, då före­dragande departementschefen anförde att det av allmänna principer torde följa att förbud eller åläggande mot en statlig myndighet inte bör förenas med vite (prop. 1981/82:165 s. 269). Ett motsvarande uttalande har gjorts i förarbetena till lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare (prop. 1983/84:92 s. 23).

Mot den bakgrunden skulle del kunna synas ligga nära till hands att tillmötesgå lagrådet på del sättet att del i den nya lagen om viten tas in ett uttryckligt generellt förbud mot att ett vitesföreläggande riktas mot staten. För en sådan lösning talar också del förhållandet att ett vitesföreläggande mot staten ofta knappast skulle fylla den normala funktionen av ekono­miskt påtryckningsmedel.

Jag är emellertid inte på del föreliggande underlaget beredd att förorda en ovillkorlig generell regel som utesluter möjligheten att staten kan vara adressat för ett vitesföreläggande. Särskilt vad gäller det marknadsrättsliga

Prop. 1984/85:96

100

fältet kan situationer tänkas uppkomma där staten i så utpräglad grad uppträder som privaträttsligt subjekt att det skulle te sig onaturligt om möjligheten att förelägga vite inte stod till buds. Exempelvis kan ett organ som ingår i den statliga organisationen bedriva affärsverksamhet i konkur­rens med och på liknande sätt som privata företag, mot vilka viten kan riktas enligt de marknadsrältsliga reglerna. Även om statliga organ givetvis kan förväntas utan viteshot följa förbud m. m. som marknadsdomstolen meddelat, kan det i ett enskilt fall med hänsyn till särskilda omständigheter framstå som befogat att inte särbehandla dessa organ i förhållande till privata rättssubjekt. Bl. a. understryks genom vitet viklen av att organet tillräckligt bevakar alt förbudet e.d. inte överträds oavsiktligt. Det kan också gälla förhållandet mellan skilda säljled m.m., när staten bedriver näringsverksamhet, kanske i monopolställning e. d. Utanför det marknads­rättsliga området bör del för att ett vitesföreläggande mot staten skall kunna komma i fråga krävas alt ett helt speciellt undantagsfall är för handen.

Det anförda har lett mig till den uppfattningen alt den aktuella frågan i enlighet med promemorieförslaget bör överlämnas åt rättstillämpningen. De uttalanden som jag nyss har gjort - och som i fråga om vitesföreläg­gande mot staten bygger på en något mindre restriktiv syn än som kommit till uttryck i tidigare lagförarbeten - bör kuna tjäna som vägledning vid tillämpningen av den nya lagstiftningen.

I lagrådsremissens specialmotivering har vid 2§ konstaterats att den myndighet som förelägger vite i förekommande fall med hänsyn rill om­ständigheterna kan fritt bestämma om vitesföreläggandet skall rikta sig mot en juridisk person eller mot en eller fiera personer som dess ställföre­trädare. I anslutning härtill erinrade föredragande departementschefen om att, när vitesföreläggande riktas till en juridisk person, en följd blir att vitet inte kan förvandlas till fängelse. Han hänvisade vidare i anslutning till 3§ till att del av rättspraxis följer att vite inte får åläggas flera personer solidariskt och erinrade i det sammanhanget om att svårlösta situationer vid ett solidariskt åläggande skulle kunna uppkomma bl. a. för del fall att förvandling skulle aktualiseras.

Lagrådet har i anslutning härtill anmärkt att konsekvenserna av den skillnad som ligger i att vite mot enskilda personer kan förvandlas till fängelse, medan detta inte är fallet beträffande juridiska personer, inte har belysts närmare. I den inom justitiedepartementet upprättade promemo­rian har i detta hänseende påpekats att även om huvudregeln är att ut­dömda viten kan förvandlas rill fängelse, sådan förvandling är utesluten enligt åtskilliga författningar. Att vite över huvud laget inte kan förvandlas för juridiska personer ligger enligt promemorian i sakens natur. Det sägs i promemorian att några störte nackdelar inte synes vara förenade med denna ordning och att det torde vara svårt att aktualisera någon ändr;ing i denna. För den händelse ett föreläggande mot en juridisk person inte leder

Prop. 1984/85:96

101

till avsett resultat, torde man f. ö. enligt promemorian ofta kunna rikta ett nytt vitesföreläggande mot någon enskild person.

Med anledning av vad lagrådet har uttalat i detta sammanhang har vidare i promemorian påpekats att principen om att vitesföreläggande inte får riktas till flera personer solidariskt inte har samband enbart med de svår­lösta situationer som kan uppstå vid förvandling. Som också lagrådet har framhållit kan, enligt promemorian, även andra skäl anföras mot solida­riskt vite. Exempelvis skulle vid solidariskt vite den situationen kunna uppkomma att vid vitets utdömande skäl för jämkning av detta förekom­mer i fråga om en av adressaterna men inte beträffande den eller de andra.

Dessa uttalanden i promemorian har lämnats utan erinran av remissin­stanserna och även jag ansluter mig till promemorians ståndpunkt.

Förslaget till lag om viten är enligt 1 § avsett att gälla i fråga om viten som enligt lag eller annan författning får föreläggas av myndighet. Enligt lagrådet bör man innan en allmän lag om viten utfärdas överväga om inte lagen bör innehålla en erinran om principen att vitesföreläggande kräver förfaltningsstöd. I promemorian sägs emellertid att detta torde följa direkt av den legahtetsprincip som i överensstämmelse med regeringsformen gäller för myndigheterna. En erinran i aktuellt hänseende skulle därför enligt promemorian knappast fylla någon funktion men möjligen kunna vålla missförstånd, när det gäller viten för säkerställande av privaträttsliga anspråk.

Flertalet av remissinstanserna har lämnat ställningstagandet utan erin­ran medan två av dem marknadsdomstolen och Sveriges domareförbund - har anslutit sig till lagrådets åsikt. Själv finner jag övervägande skäl tala för promemorians ståndpunkt. När del som här gäller en reglering som i sak är obehövlig, kan man som jag ser del inte bortse från risken att en särskild bestämmelse skulle kunna vålla missförstånd.

En ytterligare fråga av allmän natur som lagrådet tar upp är förhållandet mellan vite och straff. Lagrådet framhåller alt svensk rätt intar den stånd­punkten att det inte bör vara möjligt att ingripa med straff och vitespåföljd mot samma förfarande. Enligt lagrådet bör lagen om viten innehålla en bestämmelse på denna punkt.

I promemorian uttalas med hänvisning till ett avgörande av högsta domstolen (NJA 1982 s. 633) att det är en allmän princip alt vite inte kan föreläggas när straff är utsatt, om inte undantag från principen följer av särskilda författningar. I promemorian föreslås att principen kodifieras i enlighet med lagrådets önskemål.

Promemorieförslaget har föranlett särskilda kommentarer av marknads­domstolen och KO. Av dessa remissinstansers yttranden framgår att den av lagrådet berörda principen inte fullt ut anses gälla pä det marknadsrätts­liga fältet, något som enligt vad marknadsdomstolen påpekat dock inte följer av någon uttrycklig bestämmelse utan av lagmotiven och reglernas uppbyggnad i övrigt. Vid sådant förhållande skulle det uppenbarligen vara

Prop. 1984/85:96

102

ägnat att skapa oklarhet, om den aktuella principen lagfästes i en allmän lag om viten. Till skillnad från vad som har förordats i promemorian är jag därför inte beredd att tillgodose lagrådets önskemål på denna punkt. När det gäller frågan om hur det aktuella spörsmålet i allmänhet bör bedömas torde tillräcklig ledning kunna hämtas från det berörda avgörandet av högsta domstolen. I överensstämmelse med vad som har anförts av lagrå­det och i promemorian bör i 2§ lagen om viten tas in dels en uttrycklig bestämmelse om att vitesföreläggande skall delges den föreläggandet avser, dels en regel om att nytt vite inte får föreläggas i samma sak förtän tidigare föreläggande har vunnit laga kraft.

I lagrådsremissen diskuteras utförligt vilken domstol som skall handläg­ga frågor som rör vites utdömande när annat ej har föreskrivits särskilt. Lagrådet har intagit ståndpunkten att denna uppgift bör ligga kvar hos fingsrätt, medan del i justitiedepartementets promemoria förordas att för­slaget i lagrådsremissen om att överföra uppgiften till länsrätt vidhålls.

Några remissinstanser Göta hovrätt, domstolsverket och NO är av samma mening som lagrådet och anför i huvudsak samma skäl. Övriga remissinstanser har emellertid i princip tillstyrkt förslaget i lagrådsremis­sen. Svenska kommunförbundet anser dock att det i första hand bör ankomma på länsstyrelsen att pröva frågor om utdömande av vite inom de rättsområden där styrelsen har särskild sakkunskap, dvs. byggnads- och hälsoskyddslagstiftningen. Sveriges domareförbund diskuterar en liknande lösning men avvisar den under hänvisning bl. a. till att förfarandet hos länsstyrelsen inte regleras genom förvaltningsprocessuell lagstiftning. Den myndighet som ligger länsstyrelsen närmast är då påpekar förbundet -länsrätten, där förvaltningsrättsskipning och förvaltningsprocess kan för­enas. Förbundet anser att länsrätt bör vara den domstol som handlägger utdömande av vite i de fall tingsrätt eller annan myndighet inte särskilt har ålagts denna uppgift. Till dem som hyser denna uppfattning hör också bl. a. RÅ.

Några nya synpunkter på den aktuella frågan har inte kommit fram sedan min företrädare redovisade sitt ställningstagande i lagrädsremissen. Även om jag har förståelse för att frågan kan vara föremål för skilda bedömningar, anser jag övervägande skäl tala för den lösning som innefat­tas i lagrådsremissens förslag. Jag finner alltså inte skäl att frångå detta, vilket innebär att frågor om vites utdömande enligt min mening bör hand­läggas av länsrätt på talan av den myndighet som förelagt vitet, när annat inte har föreskrivits. Jag räknar med att länsrätterna skall kunna ta sig an den nya målgruppen inom ramen för tillgängliga resurser.

Slutligen har lagrådet bland frågor av mera allmän karaktär anfört alt frågan om preskription av möjligheten att utdöma vite bör lagregleras. Jag återkommer till frågan under avsnitt 2.2 vid 9§.

Prop. 1984/85:96

103

2.2 De särskilda lagbestämmelserna

Lagens rubrik

Lagrådet har med hänvisning till att lagens innehåll är begränsat föresla­git att den nya lagen benämns "lag med vissa bestämmelser om viten" i stället för "lag om viten", som föreslagils i lagrådsremissen. I promemo­rian påpekas att det med ledning av lagrådsyttrandet överarbetade försla­get innefattar en mera fullständig reglering än förslaget i lagrådsremissen. Med hänsyn härtill och till intresset av att åstadkomma en kort rubrik förordas i promemorian att rubriken får den lydelse som föreslogs i lag­rådsremissen. Jag ansluter mig till vad som har sagts i promemorian i denna del,

1§

Första stycket

Som påpekats av lagrådet och av någon remissinstans kan "föreläggan­de" beroende på sammanhanget åsyfta dels det påbud eller förbud av materiellt innehåll som en myndighet riktar till en adressat, dels själva vilesföreskriften. Uttrycket "vitesföreläggande" får emellertid anses vara sä vedertaget i juridiskt språkbruk att detta knappast kan ge upphov till missförstånd. Del saknas därför enligt min mening anledning att, som lagrådet ifrågasatt, i stycket byta ut ordet "föreläggas" mot "utsättas".

Andra stycket Stycket har formulerats i enlighet med lagrådets förslag.

Tredje stycket

I överensstämmelse med vad som har angetts i avsnitt 2,1 har här tagits in en erinran om brottsbalkens och bötesverkställighetslagens bestämmel­ser om viten,

2

§

I lagrådsremissens specialmotivering har min företrädare uttalat alt den föreläggande myndigheten i förekommande fall fritt kan bestämma om ett föreläggande skall riktas mot en juridisk person som sådan eller mot en eller flera företrädare för denne. Enligt lagrådet kan delta uppfattas så att ett föreläggande skall riktas antingen mot den juridiska personen som sådan eller mot dess företrädare. Uttalandet torde emellertid inte ha varit avsett att uppfattas på detta sätt. Som lagrådet har framhållit kan det nämligen tänkas fall där det, för att ett vite skall få avsedd verkan, är motiverat att rikta vitesföreläggande till såväl den juridiska personen som företrädare för denna. Som påpekats i promemorian utgör den föreslagna lagtexten inte heller något hinder för detta.

I enlighet med vad som har anförts i avsnitt 2.1 har paragrafen tillförts

Prop. 1984/85:96

104

ett tredje stycke där det har angetts att, när vite har förelagts, nytt vite mot adressaten i samma sak inte får föreläggas, förtän det tidigare föreläggan­det har vunnit laga kraft. I detta hänseende kan en annan ordning följa av en specialförfattning som i så fall i överensstämmelse med 1 § andra stycket tar över den allmänna regeln. Vid bedömningen av om ett nytt föreläggande avser samma sak måste man naturligen - som påpekas i promemorian bortse från tidsbestämmelsen och vitesbeloppet.

Paragrafen har vidare, likaledes i enlighet med vad som har sagts i avsnitt 2.1, kompletterats med ett nytt fjärde stycke, där det anges att ett vitesföreläggande skall delges den som föreläggandet avser.

3§

Paragrafen har omformulerats i enlighet med lagrådets förslag, dock att i konsekvens med vad som har sagts under 1 § ordet "föreläggs" har behål­lits. Av språkliga skäl har paragrafen dessutom jämkats redaktionellt.

4§

Enligt första stycket i paragrafen gäller bl. a. att löpande vite kan be­stämmas att utgå med ett visst belopp för varje gång en återkommande förpliktelse inte har fullgjorts. Lagrådet har - utan att föreslå någon ändring i lagtexten - framhållit att det i sådana fall egentligen inte är fråga om ett löpande vite utan om flera särskilda viten, knutna vart och ett till sin särskilda förpliktelse. Termen "löpande vite" används emellertid redan nu i de fall som avses här, och det synes inte finnas något hinder mot alt låta , den omfatta även dessa fall.

I andra stycket enligt lagrådsremissens lydelse föreskrivs att, när ett vitesföreläggande innefattar ett förbud, det i föreläggandet kan bestämmas att vitet skall utgå varje gång förbudet överträds. Vid remissbehandlingen av promemorian har KO uttalat att det är väsentligt alt motsvarande ordning får gälla i fråga om s.k. informationsälägganden enligt 3§ marknadsföringslagen och hemställt att lagtexten omformuleras med hän­syn till detta. Det berörda lagrummet ger marknadsdomstolen befogenhet att ålägga en näringsidkare att, vid marknadsföring av varor, tjänster eller andra nyttigheter, lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt, om näringsidkaren har underlåtit alt lämna in­formation av aktuellt slag. Ett sådant åläggande får innehålla t. ex. att informationen skall lämnas genom märkning på vara eller tillhandahållas i annan form på säljstället.

Jag är ense med KO om all del i åtminstone en del av de fall då vitessanklionerat informalionsåläggande meddelas kan vara mest ända­målsenligt att bestämma att vitet skall utgå varje gång adressaten under­låter att fullgöra sin förpliktelse. Som andra stycket avfattats i lagrådsre­missen skulle emellertid delta inte vara möjligt. Ett informarionsåläg-gande, som ju i princip har permanent gilrighet, kan inte heller anses gälla

Prop. 1984/85:96

105

en återkommande förpliktelse i den mening som avses i första stycket andra meningen. Jag anser därför att andra stycket bör justeras så att det kan få ett tillämpningsområde som även omfattar informationsälägganden och sådana likartade ålägganden som kan meddelas med stöd av annan lagstiftning liksom andra fall då det kan vara lämpligt. Lämpligen bör stycket avfattas så att om ett vitesföreläggande innefattar ett förbud eller någon liknande föreskrift eller det annars är lämpligt, myndigheten kan bestämma alt vitet skall utgå varje gång föreskriften överträds. En följd­ändring får göras i 9§ andra stycket. Paragrafen har därjämte justerats redaktionellt.

I fråga om löpande vite bör ytterligare erinras om att min företrädare vid sin anmälan av lagrådsremissen underströk att sådant vite bör användas med viss försiktighet innan en ändamålsenlig praxis har hunnit utbildas. Han uppehöll sig i samband därmed ingående vid del marknadsrättsliga området och erinrade om att det på detta område ankommer på marknads­domstolen att utbilda praxis. I fråga om sådana förbudsförelägganden som NO och KO får utfärda enligt vissa lagar framhöll departementschefen bl. a. att den som har godkänt ett sådant föreläggande f n. är bunden därav endast intill dess frågan om vitets utdömande har prövats. Han kan däref­ter vägra att godkänna ett nytt föreläggande och på det sättet få frågan prövad av marknadsdomstolen. Har i den nya ordningen vitet gjorts lö­pande, finns inte denna möjlighet så länge som föreläggandet äger bestånd. NO eller KO kan emellertid i detta läge återkalla föreläggandet och föra saken till marknadsdomstolen. Det framstår - påpekade departements­chefen - som naturligt att denna möjlighet utnyttjas, om näringsdikaren anses ha ett befogat intresse av att få saken prövad i domstolen.

Dessa uttalanden har lämnats utan erinran av lagrådet men föranlett vissa synpunkter under remissbehandlingen. Marknadsdomstolen har som sin mening framhållit alt löpande vite över huvud taget inte bör få förekom­ma i förelägganden som utfärdas av NO och KO. Enligt NO torde däremot inga särskilda förhållningsregler vara motiverade för NO eller KO med hänsyn till att ombudsmännen är väl så kompetenta att tillämpa lagen som andra myndigheter och till att de marknadsrättsliga lagarna inte är av så särpräglad art.

Själv anser jag att de berörda uttalandena från min företrädares sida är väl ägnade att tjäna som vägledning för rättstillämpningen. Med anledning av vissa uttalanden vid remissbehandlingen vill jag ytterligare framhålla alt del otvivelakrigt är en allmän princip att den myndighet som meddelat ett vitesföreläggande även kan återkalla detta i händelse av ändrade förhållan­den, när annat inte är föreskrivet. På marknadslagstiftningens område finns särskilda regler om att frågor av detta slag kan prövas på nytt när ändrade förhållanden föranleder det eller annat särskilt skäl föreligger (jfr 13§ marknadsföringslagen och 24§ konkurtenslagen). Med stöd av dessa regler kan i linje med vad som förordats i lagrådsremissen NO och KO

Prop. 1984/85:96

106

åstadkomma att ett tidigare meddelat föreläggande med löpande vite för­faller, om näringsidkaren har ett befogat intresse av att få saken prövad i marknadsdomstolen.

Rubriken till 5 § Rubriken har utformats enligt lagrådels förslag.

5§ Paragrafen har utformats enligt lagrådels förslag.

6§

Enligt vad lagrådet har uttalat blir tillämpningen av bestämmelsen om vilken myndighet som skall göra ansökan om utdömande av vite oklar i det fallet beslut om vitesföreläggande har meddelats av en högre instans som haft självständig befogenhet att utsätta vite och frågan ej har varit på tal i den lägre instansen. Ett exempel som lagrådet lar upp erbjuder lagen (1944:219) om djurskydd, enligt vilken både miljö- och hälsoskyddsnämn­den och länsstyrelsen - som är nämndens överinstans - har rillsynsupp-gifler samt befogenhet att förelägga vite. Om länsstyrelsen i ett sådant fall självmant har tagit upp frågan om vitesföreläggande och meddelat beslut om detta, torde det enligt promemorian också få ankomma pä länsstyrel­sen att i förekommande fall göra ansökan om vitets utdömande. Detta bör gälla även om länsstyrelsen har tagit upp frågan i anslutning till ett besvärs­mål i vilket frågan om vitesföreläggande inte har behandlats av underin­stansen. Paragrafen har i överensstämmelse med promemorieförslaget jämkats redaktionellt för att det anförda skall framgå tydligare.

Ett annat fall som lagrådet tar upp gäller när pastorsämbetet med stöd av 57 § folkbokföringsförordningen (1967:198) anlitar biträde av länsstyrelsen för att få vite förelagt. Även i det fallet bör det ankomma på länsstyrelsen att göra ansökan om vitets utdömande.

Som har påpekats i promemorian hindrar delta givetvis inte att, i de fall av det slag som avses i angivna exemplen, miljö- och hälsoskyddsnämnden resp. pastorsämbetet kan ha anledning att göra länsstyrelsen uppmärksam på att ansökan om vitets utdömande bör göras. Som framhållits i lagrådsre­missen innebär styckets avfälling att talan skall väckas hos länsrätten i det län där den föreläggande myndigheten är belägen, dvs. har sitt kansli. Denna forumregel innebär att ibland mer än en länsrätt kan vara behörig. Om t. ex. vitet har förelagts av ett regionalt organ för en centralmyndighet, blir länsrätten både i det län där del regionala organet är beläget och i det län där centralmyndigheten har sitt kansli behöriga.

Paragrafens andra stycke bör jämkas i enlighet med lagrådets förslag.

Prop. 1984/85:96

107

7§

Med anledning av vad lagrådet har uttalat har paragrafen förtydligats redaktionellt.

8§

I linje med lagrådets önskemål har paragrafen ändrats redaktionellt i enlighet med promemorieförslaget.

Paragrafen tar i första hand sikte på handläggningen i första instans. Motsvarande avses givetvis gälla även i fråga om rättegångar i hovrätt och i högsta domstolen.

9§

Första stycket

Enligt lagrådet ryms inom uttrycket att "ändamålet med vitet har förfal­lit" även det fallet att föreläggandet väl har iakttagits men att det har skett för sent. Som närmare har belysts i lagrådsremissens specialmotivering och i promemorian strider detta mot vedertagen tolkning av uttrycket. Ändamålet med vitet anses nämligen inte ha förfallit enbart därför att adressaten själv efter den utsatta tidsfristen genom egna åtgärder har framkallat en situation där vitesföreläggandet inte längre fyller sitt ur­sprungliga ändamål, såsom när prestationen fullgjorts efter den utsatta tiden. Att det i uppbördslagen och vissa andra skatleförfattningar tagits in särskilda bestämmelser om detta synes enligt promemorian inte behöva föranleda någon motsvarande reglering i en allmän lag, något som skulle kunna ge upphov till obefogade motsatsslut i rillämpningen.

Promemorians ståndpunkt har lämnats utan erinran vid remissbehand-hngen utom av domstolsverket, som förordar lagrådets förslag. Främst med hänsyn till risken för motsatsslut vid rillämpningen biträder jag pro­memorieförslaget. För att den språkliga begripligheten skall underlättas bör ordet "förfallit" bytas ut mot "förlorat sin betydelse".

Andra stycket

Enligt promemorian bör man inte i linje med lagrådets önskemål utsträc­ka styckets tillämpningsområde till att gälla alla former av löpande viten. Genom en sådan ordning skulle den effekt man vill uppnå genom att införa en möjlighet till löpande vite försvagas. Förbudsviten särskilt om det gäller överträdelser av perdurerande karaktär (t. ex. fortlöpande saluhållande av en viss vara trots förbud), skiljer sig emellertid enligt promemorian från andra former av viten. Vid täta upprepanden kan vitesbeloppen snabbt bli orimligt stora. Vid perdurerande överträdelser uppstår också betydande rillämpningssvårigheter, om del inte finns någon särtcglering för dessa fall. Jag godtar dessa uttalanden i promemorian, som lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. De har giltighet också i fråga om informationsäläg­ganden och andra liknande föreskrifter somjag berört i anslutning till 4 §. I

Prop. 1984/85:96

108

överensstämmelse med vad jag uttalade där har paragrafen ändrats redak­tionellt.

Andra meningen bör tolkas pä sätt lagrådet anfört. Formuleringen har jämkats något i förtydligande syfte.

Tredje stycket

I promemorian har i linje med lagrådets önskemål här tagils in en regel om att försuttet vite bortfaller, om inte adressaten erhållit del av ansökan om dess utdömande inom två år från det vitet försuttits. Regeln överens­stämmer med det ställningstagande som har gjorts i rättsfallet NJA 1974 s. 243. Liksom remissinstanserna rillstyrker jag promemorieförslaget. Jag föreslår dock alt regeln jämkas redaktionellt för att den språkliga begrip­ligheten skall underlättas.

I promemorian har den avsedda tillämpningen av denna preskriptionsre­gel närmare berörts för vissa typfall. Jag ställer mig bakom de uttalanden som har gjorts i del sammanhanget.

10§

Paragrafen har inte ändrats i förhållande fill avfattningen enligt lagråds­remissen. Jag hänvisar rill de uttalanden som gjordes i denna.

3 Förslagen till lagar om ändring i lagen (1976: 666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. (LPI),bostadssanerings­lagen (1973: 531), hälsoskyddslagen (1982: 1080) och naturvårdsla­gen (1964: 822).

Jag godtar lagrådels uppfattning att bestämmelser om vitets övergång på ny ägare bör begränsas till överiåtelsefall. I resp. lagrum (19§ LPI, 13§ bostadssaneringslagen, 20 § hälsoskyddslagen och 39 a § naturvårdslagen) har därför gjorts det tillägget att förvärvet skall ha skett genom köp, byte eller gåva.

Lagrådet har vidare uttalat att förslaget att löpande vite skall kunna övergå till ägare till byggnad på ofri grund är alltför långtgående. Som skäl anges att det knappast är realistiskt att utgå från alt den som förvärvar en byggnad på ofri grund tar del av vad fastrghetsboken innehåller. Domstols­verket och Sveriges domareförbund har i delta hänseende anslutit sig till lagrådets uppfattning. Domstolsverket har påpekat att i detta fall i stället kan tillämpas förfarandet med ett vitesföreläggande mot ägaren till byggna­den att vid överlåtelse meddela efterträdarens namn och adress, varefter ett nytt vitesföreläggande kän utfärdas mot denne.

Vid övervägande av vad lagrådet och remissinstanserna anfört vill jag -rill skillnad frän vad som har uttalals i promemorian - för egen del ansluta mig till lagrådets uppfattning. Bestämmelserna i 19 § LPI och 39 a § natur-

Prop. 1984/85:96

109

vårdslagen bör därför formuleras om så att de inte blir tillämpliga med avseende på löpande vite när fråga är om byggnad på ofri grund. Även 13 § bostadssaneringslagen och 20 § hälsoskyddslagen bör omformuleras så att regeln om alt löpande vite övergår på ny ägare inte blir tillämplig på ägare till byggnad på ofri grund.

I linje med vad lagrådet har föreslagit ett förslag som vid remissbe­handlingen biträtts av domstolsverket, kommunförbundet och domareför­bundet - har de nu aktuella paragraferna kompletterats med regler om all försuttet vite som avser en viss period får tas ut endast av den som vid periodens början ägde eller innehade den fastighet som är i fråga.

4   Förslagen   till   lagar   om   ändring   i   marknadsföringslagen (1975: 1418) och konkurrenslagen (1982: 729)

Enligt 17 § marknadsföringslagen gäller f. n. att allmän åklagare får väc­ka talan om utdömande av vite enligt marknadsföringslagen endast efter anmälan av konsumentombudsmannen eller, i fråga om vite som avses i 5§, av annan som hos marknadsdomstolen har ansökt om förbudet eller åläggandel. Därmed avses (jfr prop. 1975/76: 34 s. 131 och prop. 1970:57 s. 99) att KO allrid skall vara behörig att göra anmälan, även om förbudet eller åläggandet har meddelats på ansökan av annan än KO. Har domsto­lens beslut grundats på ansökan av annan än KO har också den som har" gjort denna ansökan behörighet alt begära att åklagare för talan om utdö­mande av vitet.

I 38 § konkurtenslagen behandlas motsvarande situarion på det konkur­rensrättsliga området. Den laglekniska konstruktionen är likartad. Enligt förarbetena (prop. 1981/82:165 s. 301) skall regeln tolkas så att, om annan än NO har ansökt om prövning i marknadsdomstolen, anmälan eller med­givande krävs av sökanden. I detta läge har NO f. n. således inte behörig­het att göra anmälan eller lämna medgivande.

Med anledning av ett påpekande från marknadsdomstolens sida vid remissbehandlingen har avfattningen av de berörda lagrummen liksom 7 § lagen om förbud mot oskäliga avtalsvillkor jämkats i förhållande till försla­get i lagrådsremissen. Det har därvid synts vara principiellt riktigast att vederbörande ombudsman får behörighet all föra talan om utdömande av vite även i den situarionen att annan har gjort den ansökan som har föranlett föreläggandet. I linje med vad som gäller f n. bör också den sistnämnde ha sådan behörighet. Det förslag somjag här lägger fram och som också innebär att redaktionell överensstämmelse mellan lagrummen uppnås har utformats i samråd med chefen för finansdepartementet.

Prop. 1984/85:96

110

5   Förslag till lag om ändring i lagen (1971: 289) om allmänna förvaltningsdomstolar

I enlighet med lagrådets förslag bör i 14 § lagen om allmänna förvalt­ningsdomstolar föras in en hänvisning till 6 kap. 21 § föräldrabalken. Tillägget bör göras till punkt 2.

6   Förslag till lag om ändring i lagen (1984: 292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare

Riksdagen har numera antagit en lag (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare som trätt i kraft den 1 juli 1984. I lagens 5§ andra stycket föreskrivs alt talan om utdömande av vite skall föras vid allmän domstol av åklagare. Som har förordats i promemorian och under remissbehandlingen av marknadsdomstolen har stycket ändrats så att talan i stället skall föras av den som hos marknadsdomstolen har ansökt om förbudet, dvs. sam­manslutning av näringsidkare eller enskild näringsidkare (3 §).

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av stralT m.m.

I promemorian förordas att vissa lagändringar genomförs för att man skall få till stånd ett internordiskt samarbete för verkställighet av utdömda viten enligt marknadsrättsliga författningar. Förslaget har godtagits vid remissbehandlingen och jag biträder det också själv. De bestämmelser del här gäller bör i enlighet med promemorieförslaget placeras i nordiska verkställighetslagen som fillägg rill dess 4§. Paragrafens tillämpningsområ­de bör utvidgas till alt omfatta även utdömda viten som i Sverige har förelagts av konsumentombudsmannen, näringsfrihetsombudsmannen el­ler marknadsdomstolen. Vidare bör föras in en bestämmelse om att lagen även skall avse utdömda viten som har dömts ut i Finland av marknads­domstolen, eller efter överklagande av ett avgörande av denna domstol, högsta domstolen. Den lagändring som det här gäller är av så okomplicerad natur att det är uppenbart alt lagrådets yttrande skulle sakna betydelse.

8   Övriga lagförslag

Övriga i lagrådsremissen upptagna lagförslag har i princip godtagits av lagrådet. I fråga om dem föreslår jag ingen ändring i förhållande rill lagråds­remissen.

Prop. 1984/85:96

111

Utöver de i lagrådsremissen upptagna förslagen bör en följdändring till lagen om viten göras i 23 § lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder. Enligt lagrummet gäller f n. alt talan om utdömande av vite enligt den aktuella lagen förs vid allmän domstol av åklagare, och att sådan talan får väckas endast efter anmälan av länsarbetsnämnd eller arbets­marknadsstyrelsen eller, i visst fall, arbetstagarorganisation. I fortsättning­en bör gälla att talan skall föras vid länsrätt av länsarbetsnämnd, arbets­marknadsstyrelsen eller arbetstagarorganisation.

9   Ikraftträdande

Den nya lagstiftningen bör träda i kraft den I juli 1985.

10  Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag alt regeringen föreslår riksdagen alt antaga

dels de av lagrådet granskade lagförslagen 1-14 med vidtagna ändring­ar,

dels inom justitiedepartementet upprättade förslag till

15.

lag om ändring i lagen (1984:292) och avtalsvillkor mellan näringsid­kare,

16.

lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.

17.

lag om ändring i lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder.

11  Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredragan­den har lagt fram.

Prop. 1984/85:96

112

Bilaga

PM

angående propositionen med förslag till lag om viten m.m.

1    Inledning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade dåvande chefen för justitiedepartementet i november 1978 en kommitté för att bl. a. göra en översyn av vitesinstitutet. Kommittén, som antog namnet viteskommittén, avlämnade i mars 1982 betänkandet (SOU 1982:21) Eu effektivare vite.

Sedan efter remiss yttranden över betänkandet avgivits av ett femtiotal instanser har ett förslag till lag om viten jämte förslag till vissa andra lagändringar genom beslut av regeringen den 20 oktober 1983 remitterats till lagrådet. Föredragande departementschefen uttalade vid sin anmälan av frågan om lagrådsremiss alt, med hänsyn till att förslagen i olika hänse­enden skilde sig väsentligt från kommittéförslaget, särskilt samråd under ärendets beredning hade ägt rum med bl. a. vissa myndigheter som berör­des av förslagen. Vidare hade en genomgång gjorts av de författningar med bestämmelser om viten som finns registrerade i det rättsdataregister som statrådsberedningen för.

I yttrandet över lagförslagen den 20 januari 1984 uttalade lagrådet att en bedömning av det i förhållandet till kommitléförslaget mera vittsyftande förslag som remitterats rill lagrådet var vansklig, eftersom del inte hade blivit föremål för remissbehandlig i sedvanlig omfattning. Lagrådet hänvi­sade i yttrandet särskilt till att del vad gäller frågan om prövningsinstans för utdömande av vite syntes önskvärt med ett förnyat övervägande grun­dat på synpunkter som erhållits efter sedvanlig remissbehandling. Med hänsyn härtill och med hänvisning till åtskilliga synpunkter av teknisk natur som utvecklades i yttrandet förordade lagrådet att förslaget inte i det remitterade skicket förelades riksdagen till ställningstagande.

Med beaktande av vad lagrådet sålunda har anfört har beslutats att genom remiss inhämta yttranden över lagrådsremissen jämte lagrådets yttrande. För att remissinstansernas granskning skall underlättas har före­liggande promemoria med förslag till slutligt ställningstagande av regering­en upprättats inom justitiedepartementet. Ett ytterligare skäl för en ny remissbehandling är att ännu en fråga rörande viten avses bli upptagen i ärendet, nämligen om nordiskt samarbete i fråga om verkställighet av marknadsrättsliga viten. Med hänsyntill det omfattande material som re­dan föreligger i ärendet har remissbehandlingen bedömts kunna begränsas.

I lagrådets yttrande över del remitterade förslaget till lag om viten har upptagils åtskilliga anmärkningar av mera allmän natur. I det följande kommer dessa att behandlas först och därefter de särskilda lagbestämmel-

Prop. 1984/85:96

113

serna. Slutligen kommer den nyssnämnda frågan om nordiskt samarbete i fråga om verkställighet av marknadsrättsliga viten att tas upp.

2   Allmänt beträlTande förslaget till lag om viten

I den allmänna delen av sitt yttrande har lagrådet främst diskuterat i vad mån en del bestämmelser om viten i andra författningar liksom vissa principer som har slagils fast i praxis bör tas upp i en ny allmän lag om viten. huruvuda så bör ske eller ej synes väsentligen vara en formell fråga utan någon avgörande saklig betydelse. I flera avseenden torde lagrådets förslag böra följas, medan det ter sig mer tveksamt i andra fall.

I detta hänseende bör först nämnas att lagrådet har föreslagit att de bestämmelser som nu finns i 25 kap. 8§ och 35 kap. 7§ brottsbalken skall föras över till lagen om viten. Enligt det förstnämnda av dessa båda lagrum gäller beträffande vite som har förelagts i särskilt fall genom beslut av domstol eller annan myndighet, att det utdömda vitet tillfaller staten, om ej annat är föreskrivet, samt att verkställighet och förvandling av utdömda viten följer bestämmelserna i bötesverkställighelslagen (1979:189). I fråga om annat vite, dvs. sådant som riktar sig till envar (generellt vite), gäller nyssnämnda bestämmelser och därtill vad som i övrigt är stadgat i 25 kap. brottsbalken om böter, däribland regeln om att böter som huvudregel skall ådömas i dagsböter. Enligt 35 kap. 7 § brottsbalken har bestämmelserna om preskriprion av ådömda böter tillämpning på utdömt vite, liksom också bestämmelserna om att ådömda böter bortfaller när den dömde dör.

Frågan om dessa bestämmelser lämpligen bör föras över till en ny lag om viten eller stå kvar i brottsbalken synes vara väsentligen beroende av ställningstagandet till ett annat spörsmål som lagrådet har tagit upp, nämli­gen om en ny lag om viten bör göras tillämplig även på generella viten. Med hänvisning till att denna form av viten är underkastad bötesreglerna förordades i remissen att endast vissa allmänna bestämmelser i lagen om forum m. m. skulle gälla viten av sådant slag. Enligt lagrådet utgör detta en brist. Yttrandet synes i denna del vara så att förstå att lagrådet förordar att lagen i sin helhet - eller åtminstone flera bestämmelser i denna - görs tillämpliga på generella viten.

Främst genom att de generella vitena som huvudprincip följer reglerna för dagsböter företer emellertid dessa sådana olikheter gentemot andra former av viten att de inte lämpligen bör regleras i samma lag. Ett generellt vitesföreläggande har i realiteten karaktären av en slraffsanklionerad norm. Flertalet av de bestämmelser som upptagits i lagen om viten och som har ansetts motivera att en sådan lag införs - t. ex. om beloppets bestämmande, om löpande vite och om de allmänna reglerna för utdö­mande - kan sålunda inte tillämpas på generella viten, eftersom utdöman­det skall ske enligt vanliga straffmätningsprinciper. Med hänsyn till att de 

8    Riksdagen 1984/85. I saml. Nr 96

Prop. 1984/85:96

114

generella vitena helt omfattas av bestämmelserna om böter i 25 kap. brottsbalken synes regleringen höra hemma i detta kapitel.

Med denna utgångspunkt bör bestämmelserna i 25 kap. 8 § och 35 kap. 7 §, som ju avser såväl generella viten som andra viten, stå kvar i balken. Lagrådets önskemål kan emellertid tillgodoses så tillvida att en hänvisning till bestämmelserna i brottsbalken - liksom i enlighet med vad lagrådet förordat till bötesverkställighelslagen - tas in i lagen om viten, lämpligen i dess 1 §.

Lagrådet har också föreslagit all en hänvisning i lagen om viten görs till lagen (1964:168) om förvandling av böter. Sistnämnda lag har emellertid upphävts med verkan fr. o. m. den 1 juli 1983.

En annan fråga, som lagrådet berör både i den allmänna delen och i anslutning till de särskilda bestämmelserna, gäller huruvida, när fråga är om en juridisk person, ett vitesföreläggande skall kunna avse både den juridiska personen som sådan och dess företrädare eller om det måste avse enbart endera. Denna fråga kommer att behandlas i anslutning till 2 § i det följande.

Lagrådet har vidare konstaterat att den föreslagna lagen inte ger svar på frågan i vad mån vite kan föreskrivas för offentligrättsliga juridiska perso­ner, t. ex. staten.

Enligt vissa författningar, t. ex. 9 kap. 8 § rättegångsbalken, kan vite inte föreläggas staten. Även i rättspraxis har denna princip i allmänhet varit förhärskande. Däremot finns en rad exempel från praxis på att vitesföre­lägganden har ansetts kunna riktas mot kommuner av olika slag. Rättsläget har emellertid i den juridiska doktrinen betecknats som oklart, och det kan finnas utrymme för olika lösningar från fall till fall. Ibland kan särskilda uttalanden i ämnet finnas i anslutning till en speciell lagstiftning (jfr t. ex. prop. 1981/82: 165 s. 269). Den aktuella frågan, vars praktiska betydelse uppenbarligen är begränsad, har ytterst samband med principiella spörs­mål om möjligheter för domstolar och andra myndigheter att besluta om förpliktelser för det allmänna. Det är därför inte lämpligt att i en allmän lag om viten generellt slå fast vilken lösning som bör väljas. Detta bör t. v. överiämnas åt rättstillämpningen.

I lagrädsremissens specialmotivering har vid 2§ konstaterats att den myndighet som förelägger vite i förekommande fall med hänsyn fill om­ständigheterna kan fritt bestämma om vitesföreläggandet skall rikta sig mot en juridisk person eller mot en eller flera personer som dess ställföre­trädare. I anslutning härtill erinrade föredragande departementschefen om alt, när vitesföreläggaden riktas till en juridisk person, en följd blir att vitet inte kan förvandlas till fängelse. Han hänvisade vidare i anslutning fill 3§ till att del av rättspraxis följer att vite inte får åläggas flera personer solidariskt och erinrade i det sammanhanget om att svåriösia situationer vid ett solidariskt åläggande skulle kunna uppkomma bl. a. för det fall alt förvandling skulle aktualiseras.

Prop. 1984/85:96

115

Lagrådet har i anslutning härtill anmärkt alt konsekvenserna av den skillnad som ligger i att vite mot enskilda personer kan förvandlas till fängelse, medan detta inte är fallet beträffande juridiska personer, inte har belysts närmare. Till detta bör anmärkas att även om huvudregeln är att utdömda viten kan förvandlas till fängelse, sådan förvandling är utesluten enligt åtskilliga författningar. Alt vite över huvud taget inte kan förvandlas för juridiska personer ligger i sakens natur. Några störte nackdelar synes inte vara förenade med denna ordning, och det torde vara svårt att aktuali­sera någon ändring i denna. För den händelse ett föreläggande mot en juridisk person inte leder till avsett resultat, torde man f. ö. ofta kunna rikta ett nytt vitesföreläggande mot någon enskild person.

Med anledning av vad lagrådet har uttalat i detta sammanhang bör vidare påpekas att principen om att vitesföreläggande inte får riktas till flera personer solidariskt inte har samband enbart med de svårlösta situationer som kan uppstå vid förvandling. Som också lagrådet har framhållit kan även andra skäl anföras mot solidariskt vite. Exempelvis skulle vid solida­riskt vite den situationen kunna uppkomma att vid vitets utdömande skäl för jämkning av detta förekommer i fråga om en av adressaterna men inte beträffande den eller de andra.

Förslaget till lag om viten är enligt 1 § avsett att gälla i fråga om viten som enligt lag eller annan författning för föreläggas av myndighet. Enligt lagrådet bör man inann en allmän lag om viten utfärdas överväga om inte lagen bör innehålla en erinran om principen alt vitesföreläggande kräver författningsstöd. Detta torde emellertid följa direkt av den legahtetsprincip som i överensstämmelse med regeringsformen gäller för myndigheterna. En erinran om detta skulle därför knappast fylla någon funktion; möjligen kunna vålla missförstånd när del gäller viten för säkerställande av privat-rältsliga anspråk.

En ytterligare fråga av allmän natur som lagrådet tar upp är förhållandet mellan vite och straff. Lagrådet framhåller att svensk rätt intar den stånd­punkten att del inte bör vara möjligt att ingripa med straff och vitespåföljd mot samma förfarande. Enligt lagrådet bör lagen om viten innehålla en bestämmelse på denna punkt.

Alt vite inte får föreläggas när straff är utsatt är otvivelaktigt en allmän princip (jfr NJA 1982 s. 633). Undantag från denna princip kan följa av vissa författningar, men dessa- innehåller då som lagrådet har påpekat regelmässigt bestämmelser om att det ej får dömas till straff för en gärning som omfattas av ett vitesförbud. Principen har visserligen kritiserats i den juridiska litteraturen. Del synes emellertid inte finnas någon anledning till erinran mot att den kodifieras i linje med lagrådets önskemål, lämpligen i 2§ lagen om viten. Att en annan ordning kan följa av vad som är särskilt föreskrivet framgår av 1 § andra stycket.

Lagrådet har vidare anmärkt att frågan om vitesföreläggande skall delges den som berörs av föreläggandet har lämnats öppen i lagen. Att

Prop. 1984/85:96

116

delgivning i dessa fall bör ske får anses självfallet (jfr Lavin, Offentligrätts­ligt vite I s. 182 f.). Det synes inte finnas anledning till erinran mot att efter mönster av 9 kap. 8 § rättegångsbalken ta in en uttrycklig bestämmelse om alt vitesföreläggande skall delges den föreläggandet avser. Denna bestäm­melse bör tas in i 2§.

Ytteriigare en allmän fråga som bör övervägas enligt lagrådets mening är att i lagen ge uttryck åt den i praxis antagna principen, att nytt vite inte får föreläggas i samma sak förtän tidigare föreläggande har vunnit laga kraft.

Det synes inte finnas/anledning till erinran mot att den angivna regeln lagfästs. Denna gäller självfallet bara när ett ifrågasatts nytt föreläggande har i sak samma innehåll som del tidigare, bortsett från tidsbestämmelsen och vitesbeloppet. Del måste givetvis också rikta sig till samma adressat. Bestämmelsen bör tas in i 2§. Som framhålls i lagrådsremissen är dock denna regel en av de väsentligaste anledningarna rill att vilesärenden ibland förhalas. Remissens förslag om löpande vite är avsett all motverka detta.

Lagrådet har uttalat sig för att frågor som rör vites utdömande alltjämt skall handläggas av allmän domstol. Denna fråga har ingående behandlats i lagrådsremissen, varvid bl. a. synpunkter av samma art som dem lagrådet har fört fram har belysts. I denna del bör förslaget i lagrådsremissen vidhållas på de skäl som har angetts i denna.

Bland frågor av mera allmän karaktär har lagrådet slufiigen anfört att frågan om preskription av möjligheten alt utdöma vite bör lagregleras. Som lagrådet framhåller har i rättspraxis (se NJA 1974 s. 253) preskriptionsre­geln i 35 kap. 1 § brottsbalken ansetts vara analogivis tillämplig beträffande viten. I denna sägs att påföljd inte får ådömas med mindre den misstänkte häktats eller erhållit del av åtal för brottet inom två år, om svårare straffan fängelse i ett år inte kan följa på brottet. På skäl som lagrådet har anfört bör en regel i ämnet tas upp i lagen om viten, lämpligen i 9§. Frågan om buren sådan regel bör avfattas tas upp i nästa avsnitt under den paragrafen.

3   De särskilda lagbestämmelserna

3.1 Förslaget till lag om viten

Lagens rubrik

Lagrådet har med hänvisning till att lagens innehåll är begränsat föresla­git att den nya lagen benämns "lag med vissa bestämmelser om viten" i stället för "lag om viten", som föreslagits i lagrådsremissen. Del förslag som läggs fram nu innefattar dock en mera fullständig reglering än förslaget i lagrådsremissen. Med hänsyn härtill och till intresset av alt åstadkomma en kort rubrik förordas att rubriken får den lydelse som föreslogs i lagråds­remissen.

Prop. 1984/85:96

117

1§

Första stycket

Som lagrådet har påpekat kan "föreläggande" beroende på samman­hanget åsyfta dels det påbud eller förbud av materiellt innehåll som en myndighet riktar till en adressat, dels själva vilesföreskriften. Uttrycket "vitesföreläggande" får emellertid anses vara så vedertaget i juridiskt språkbruk att detta knappast kan ge upphov till missförstånd. Det saknas därför anledning att i stycket byta ut ordet "föreläggas" mot "utsättas".

Andra stycket Stycket har formulerats i enlighet med lagrådets förslag.

Tredje stycket

I överensstämmelse med vad som har angetts i avsnitt 2 har här tagils in en erinran om brottsbalkens och bötesverkställighetslagens bestämmelser om viten.

2§

I lagrådsremissens specialmotivering har som förut nämnts uttalats att den föreläggande myndigheten i förekommande fall fritt kan bestämma om ett föreläggande skall riktas mot en juridisk person som sådan eller mot en eller flera företrädare för denne. Eligt lagrådet kan detta uppfattas så att ett föreläggande skall riktas antingen mot den juridiska personen som sådan eller mot dess företrädare. Uttalandet har emellertid inte varit avsett att uppfattas pä detta sätt. Som lagrådet har framhållit kan det nämligen tänkas fall där det, för alt ett vite skall få avsedd verkan, är moriverat att rikta vitesföreläggande till såväl den juridiska personen som företrädare för denna. Den föreslagna lagtexten utgör inte heller något hinder för detta.

I enlighet med vad som har anförts i avsnitt 2 har paragrafen tillförts ett andra stycke där det har angetts dels att vite inte får föreläggas när straffar utsatt, dels att, om vite har förelagts, nytt vite mot adressaten i samma sak inte får föreläggas, förtän del tidigare föreläggandet har vunnit laga kraft. I båda dessa hänseenden kan en annan ordning följa av en specialförfattning som i så fall i överensstämmelse med 1 § andra stycket tar över den allmänna regeln. Vidare har, likaledes i enlighet med vad som har sagts i avsnitt 2, i ett nytt tredje stycke angetts att ett vitesföreläggande skall delges den som föreläggandet avser.

3§

Paragrafen har utformats i enlighet med lagrådels förslag, dock med den avvikelsen att i överensstämmelse med vad som har sagts under 1 § -ordet "föreläggs" inte har bytts ut mot "utsätts".

Prop. 1984/85:96

118

4§

Enligt första stycket i paragrafen gäller bl. a. att löpande vite kan be­stämmas att utgå med ett visst belopp för varje gång en återkommande förpliktelse inte har fullgjorts. Lagrådet har - utan att föreslå någon ändring i lagtexten - framhållit att det i sådana fall egentligen inte är fråga om ett löpande vite utan om flera särskilda viten, knutna vart och ett till sin särskilda förpliktelse. Termen "löpande vite" används emellertid redan nu i de fall som avses här, och det synes inte finnas något hinder mot att låta den omfatta även dessa fall.

Rubriken till 5 § Rubriken har utformats enligt lagrådets förslag.

5§

Paragrafen har utformats enligt lagrådets förslag.

6§

Enligt vad lagrådet har uttalat blir tillämpningen av bestämmelsen om vilken myndighet som skall göra ansökan om utdömande av vite oklar i det fallet beslut om vitesföreläggande har meddelats av en högre instans som haft självständig befogenhet att utsätta vite och frågan ej har varit pä tal i den lägre instansen. Ett exempel som lagrådet tar upp erbjuder lagen (1944:219) om djurskydd, enligt vilken både miljö- och hälsoskyddsnämn­den och länsstyrelsen som är nämndens överinstans - har tillsyns­uppgifter samt befogenhet att förelägga vite. Om länsstyrelsen i ett sådant fall självmant har tagit upp frågan om vitesföreläggande och meddelat beslut om detta, torde det också få ankomma på länsstyrelsen alt i före­kommande fall göra ansökan om vitets utdömande. Paragrafen har jämkats redakrionellt för att delta skall framgå tydligare.

Ett annat fall som lagrådet lar upp gäller när pastorsämbetet med stöd av 57 § fplkbokföringsförordningen (1967:198) anlitar biträde av länsstyrelsen för att få vite förelagt. Även i det fallet bör det ankomma på länsstyrelsen att göra ansökan om vitets utdömande.

Vad som har sagts nu hindrar givetvis inte att, i de fall av det slag som avses i det angivna exemplen, miljö- och hälsoskyddsnämnden resp. pas­torsämbetet kan ha anledning att göra länsstyrelsen uppmärksam på att ansökan om vitets utdömande bör göras.

7§

Det synes svårt att se att ordet "annars" i punkt 3 av paragrafen enligt del till lagrådet remitterade förslagets lydelse kan föranleda något missför­stånd. Med anledning av vad lagrådet har uttalat har emellertid paragrafen förtydligats redakrionellt.

Prop. 1984/85:96

119

8§

Enligt den till lagrådet remitterade lydelsen av paragrafen föreskrivs att mål om utdömande av vite i tingsrätt skall i rillämpliga delar handläggas som mål om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte är föreskri­vit. Härmed har självfallet avsetts rättegångsbalkens regler, däribland balkens bestämmelser om forum. Något missförstånd i delta hänseende synes knappast kunna befaras. Det synes emellertid saknas anledning all motsätta sig ett förtydligande av paragrafen i linje med lagrådets önskemål. Det kan ske genom att tillägg till lagtexten om att målet i tillämpliga delar skall handläggas enligt rättegångsbalkens regler.

9§

Första stycket

Enligt lagrådet ryms inom uttrycket att "ändamålet med vitet har förfal­lit" även det fallet att föreläggandet väl har iakttagits men att det har skett för sent. Som närmare har belysts i lagrådsremissens specialmotivering strider detta mot vedertagen tolkning av uttrycket. 1 överensstämmelse med vad som har framhållits där gäller sålunda att ändamålet med vitet inte anses ha förfallit, om del är adressaten själv som, efter den utsatta tidsfris-len, geom sina egna åtgärder har framkallat en situation där vilesförläggan-det inte längre fyller sitt ursprungliga ändamål, såsom när prestationen fullgjorts efter den utsatta tiden. Att del i uppbördslagen och vissa andra skatteförfatlningar tagits in särskilda bestämmelser om detta synes inte behöva föranleda någon motsvarande reglering i en allmän lag, något som skulle kunna ge upphov till obefogade motsatsslut i tillämpningen.

Andra stycket

Del synes inte finnas någon anledning att i linje med lagrådets önskemål utsträcka styckets tillämpningsområde till att gälla alla former av löpande vite. Genom en sådan ordning skulle den effekt man vill uppnå genom att införa en möjlighet till löpande vite försvagas. Förbudsviten, särskilt om det gäller överträdelser av perdurerande karaktär (t. ex. fortlöpande salu­hållande av en viss vara trots förbud), skiljer sig emellertid till karaktären från andra former av viten. Vid täta upprepanden kan vilesbeloppen snabbi bli orimligt stora. Vid perdurerande överträdelser uppstår också, som framhållits i remissen, betydande tillämpningssvårigheter om del inte finns någon särteglering för dessa fall. Undanlagsregeln har förestavals av dessa skäl.

Andra meningen i stycket är avsedd alt tolkas på sätt lagrådet anfört. Formuleringen har jämkats något i förtydligande syfte.

Prop. 1984/85:96

120

Tredje stycket

I enlighet med vad som har anförts i den allmänna motiveringen har här tagits in en regel om att försuttet vite bortfaller, om inte adressaten erhållit del av ansökan om dess utdömande inom två år frän det vitet försutfits. Regeln överensstämmelser med del ställningstagande som har gjorts i rättsfallet NJA 1974 s. 243.

Del finns anledning att närmare beröra den avsedda tillämpningen av denna preskriptionsregel för några typfall.

Vid påbudsviten som inte gjorts löpande innebär den föreslagna regeln att vitet bortfaller, om inte talan om dess utdömande har delgetls adressa­ten inom två år från det förpliktelsen senast skulle ha fullgjorts. Det var denna situation som förelåg i det nyssnämnda rättsfallet. Har däremot löpande påbudsvite förelagts, preskriberas bara vitesbeloppen för de peri­oder som ligger utom tvåårsfristen eller, om del är fråga om en återkom­mande förpliktelse, de underlåtenheter som ligger utom frislen.

Vid förbudsviten som inte har gjorts löpande inträder talepreskriprion två år efter det att överträdelsen av förbudet förövades. Har vilesföreläg­gandet gjorts löpande och begås en ny överträdelse, börjar ny preskrip­tionstid att löpa från del att den nya överträdelsen begicks.

3.2 Förslagen till lagar om ändring i lagen (1976: 666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande (LPI), bostadssaneringslagen (1973: 531), hälsoskyddslagen (1982: 1080) och naturvårdslagen (1964: 822)

Lagrådets uppfattning att bestämmelser om vitets övergång på ny ägare bör begränsas till överlåtelsefall torde få godtas. 1 resp. lagrum (19 § LPI, 13 § bostadssaneringslagen, 20 § hälsoskyddslagen och 39 a § naturvårdsla­gen) bör därför göras rillägget att förvärvet skall ha skett genom köp, byte eller gåva.

När det gäller byggnader på ofri grund skall redan enligt gällande rätt själva den förpliktelse som föreläggandet avser övergå på ny ägare och anteckning ske i fastighetsboken. Ur saklig synpunkt är det önskvärt att reglerna om vitets övergång kommer att avse även dessa fall. I fastighets­boken antecknas olika förhållanden som kan beröra även en ägare av byggnad på ofri grund. Mot bakgrund av det anförda synes även i föreva­rande sammanhang kunna krävas att den som förvärvar en byggnad på ofri grund tar del av faslighetsbokens innehåll. Jag anser därför att reglerna om vitets övergång bör avse även dessa fall.

I fråga om sådant löpande vite som bestämts att utgå med visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandel inte har följts har lagrådet tagit upp del fallet att den nye ägarens förvärv inträder strax före utgången av en sådan period. Som framgår av lagrådsremissen upp­kommer ingen betalningsskyldighet för denne med avseende på vare sig

Prop. 1984/85:96

121

vitesbeloppet som avser den period varunder förvärvet har skett eller belopp som belöper på tidigare perioder. För att den nye ägaren skall bli betalningsskyldig för vitesbelopp förutsätts alt han efter äganderättsöver­gången har underlåtit all ställa sig föreläggandet till eftertättelse under en hel period, om inte föreläggandets utformning ger anledning till annat. Detta får anses med erforderlig tydlighet framgå av den lagtext som före­slagits i lagrådsremissen.

3.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971: 289) om allmänna förvalt­ningsdomstolar

I enlighet med lagrådels förslag bör i 14 § lagen om allmänna förvalt­ningsdomstolar föras in en hänvisning till 6 kap. 21 § föräldrabalken. Detta fillägg bör göras till p.2.

4   Ändring i lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare

I lagrådsremissen (avsnitt 2.7) påpekades all de principer för utdömande av vite som föreslogs i remissen föranledde en ändring i det förslag till lag om avtalsvillkor mellan näringsidkare som vid denna tidpunkt hade remit­terats till lagrådet. Det aktuella förslaget har numera upptagits i en proposi­tion (prop. 1983/84:92). 15 § andra stycket förslaget föreskrivs att talan om utdömande av vite förs vid allmän domstol av åklagare. Stycket bör ändras så att talan i stället skall föras av den som hos marknadsdomstolen har ansökt om förbudet, dvs. sammanslutning av näringsidkare eller enskild näringsidkare (3 §).

5    Nordiskt samarbete i fråga om verkställighet av marknadsrätts­liga viten

I lagrådsremissen (avsnitt 2.7) nämnde dåvarande departementschefen att förhandlingar fördes med de övriga nordiska länderna om att fä till stånd ett internordiskt samarbete för verkställighet av utdömda viten enligt marknadsrättsliga författningar. Intiarivel till dessa förhandlingar togs från svensk sida. Anledningen var en skrivelse till justitiedepartementet från konsumentombudsmannen, där denne på förekommen anledning påpe­kade att vitesinsritutet som är den viktigaste sankrionsformen inom marknadsrätten - inte i praktiken kan användas mot förelag med hemvist i andra nordiska länder än Sverige. Det beror på att beslutet om utdömande av vite inte kan verkställas i dessa fall. Konsumentombudsmannen före­slog en utredning av förutsättningarna för att i annat nordiskt land få verkställighet av svensk dom enligt vilken marknadsrättsligt vite dömts ut.

Prop. 1984/85:96

122

Här bör erinras om att det inom Norden förekommer ett omfattande samarbete för verkställighet av såväl brottsmålsdomar som domar på privaträttens område. Samarbetet är såvitt avser avgöranden i brottmål reglerat genom enhetlig lagstiftning i de olika nordiska länderna. För Sveriges del finns dessa bestämmelser i lagen(1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge ang. verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen, NVL). Inom ramen för detta samar­bete kan, på begäran av domslandet, verkställigheten av vissa straffrätts­liga avgöranden flyttas över till ett annat nordiskt land.

I l-4§§ NVL anges vad som gäller i fråga om verkställighet av ekono­miska sanktioner. Samarbetet omfattar här brottsmålsdomar varigenom det har dömts till böter eller förverkande av egendom eller utdömts ersätt­ning för rättegångskostnader. Verkställighet sker enligt lagen i det land där den skall äga rum. Vad som sägs om böter gäller enligt 4 § också i fråga om vite som förelagts part eller annan till fullgörande av skyldighet i rättegång. Däremot omfattar inte samarbetet överflyttning av utdömda viten i andra fall.

De förhandlingar med de övriga nordiska länderna som togs upp i anled­ning av skrivelsen från konsumentombudsmannen har nu slutförts. De har lett till att man från dansk och norsk sida har förklarat sig villig att genomföra de författningsändringar som behövs för att man där skall kunna verkställa beslut om utdömande av viten som har förelagts enligt svensk och finsk marknadsrättslig lagstiftning. Som departementschefen anmärkte vid sin anmälan av lagrådsremissen är sanklionsformen enligt den danska och norska lagstiftningen på området böter, som redan nu omfattas av det nordiska samarbetet. Finland som i likhet med Sverige har vite som sanktionsform inom marknadsrätten har under förhandling­arna förklarat att den gällande finska rätten redan nu medger verkställighet av vilesbeslut som har meddelats av domstol i ett annat nordiskt land. Man har från finsk sida vidare gjort klart alt man är beredd att där verkställa avgöranden varigenom svenska marknadsrältsliga viten har dömts ut un­der förutsättning att motsvarande viten enligt finsk rätt kan verkställas i Sverige.

Det bör påpekas alt det inom ramen för förhandlingarna även undersökts förutsättningarna för att fä till stånd ett mera generellt samarbete för verkställighet av utdömda viten. En sådan lösning visade sig emellertid inte vara möjlig att uppnå, eftersom det på det här området föreligger alltför stora olikheter mellan å ena sidan de danska och norska rättssyste­men och, å andra sidan, svensk och finsk rätt (jfr prop. 1962; 203 s. 26).

När nu en generell lagstiftning om viten avses komma till stånd, synes det lämpligt att även ta upp frågan om att genomföra de lagändringar som behövs för att det resultat som uppnåtts vid de nordiska överläggningarna skall kunna realiseras.

De bestämmelser som behövs bör lämpligen placeras i nordiska verk-

Prop. 1984/85:96

123

ställighelslagen. Den mest ändamålsenliga lösningen torde vara att föra in dessa regler i 4 § som i sin nuvarande lydelse behandlar frågan om verkstäl­lighet av rättegångsviten. Paragrafens tillämpningsområden bör därvid ut­vidgas till alt omfatta även utdömda viten som i Sverige har förelagts av konsumentombudsmannen, näringsfrihetsombudsmannen eller marknads­domstolen. Som framgår av del tidigare berörda förslaget till lag om viten m. m. kommer viten av detta slag även i fortsättningen att dömas ut av allmän domstol.

Som nyss nämndes har det vid överläggningarna framkommit att den finska rätten redan nu medger att viten som har dömts ut av domstol i ett annat nordiskt land verkställs i Finland. Den finska marknadsdomstolen har - till skillnad från den svenska - befogenhet att döma ut marknads­rättsliga viten. Dess avgöranden i sådana frågor kan överklagas till högsta domstolen. Det finska önskemålet om att dessa viten skall vara verkställ­bara i Sverige bör även det tillgodoses genom en komplettering av 4§ NVL.

Ändringen bör träda i kraft snarast såvitt gäller Finland. Med hänsyn till att författningsändringar först måste genomföras i Danmark, Norge och Island bör det ankomma på regeringen att när så har skett - förordna om ikraftträdande såvitt gäller dessa länder. Överförande av vite bör kunna ske även om det förelagts före ikraftträdandet. Några övergångsbe­stämmelser behövs därför inte.

6   Upprättade lagförslag

I enlighet med det anförda har inom justiliedepartementel de fjorton lagförslag som genom beslut den 20 oktober 1983 remitterats till lagrådet justerats i den utsträckning som förut har framgått. Dessutom har upprät­tats förslag till

15.

lag om ändring i lagen (1984:00) om avtalsvillkor mellan näringsidka­re,

16.

lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.

Lagförslagen fogas vid denna promemoria som bilaga.

Prop. 1984/85:96

124

Bilaga

1    Förslag till Lag om viten

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelse

1 § Denna lag gäller viten som enligt lag eller annan författning får

föreläggas av myndigheter. Vad som föreskrivs i 2-6, 9 och 10 §§ gäller

dock inte sådant vite som riktar sig till envar.

Lagen skall inte tillämpas i den mån annat följer av vad som är särskilt föreskrivet.

Allmänna bestämmelser om viten finns även i brottsbalken och bötes­verkställighelslagen (1979:189).

Vitesföreläggande

2 § Ett vitesföreläggande skall vara riktat till en eller flera namngivna

fysiska eller juridiska personer (adressater). Om föreläggandet innebär en

skyldighet för adressaten att vidta en viss åtgärd, skall del av föreläggandet

framgå vid vilken tidpunkt eller inom vilken tidsfrist åtgärden skall vidtas.

Vite får inte föreläggas om adressaten kan antas sakna fakfisk eller rättslig

möjlighet att följa föreläggandet.

Vite får ej föreläggas då straff är utsatt. Om vite förelagts, får nytt vite mot adressaten i samma sak inte föreläggas förtån det tidigare föreläggan­det har vunnit laga kraft.

Vitesföreläggande skall delges den som föreläggandet avser.

Vitesbelopp

3 § När vite föreläggs, skall det bestämmas till ett belopp som med

hänsyn till vad som är känt om adressalens ekonomiska förhållanden och

till omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att följa det föreläg­

gande som är förenat med vitet. Vitet skall bestämmas till ett belopp

omedelbart i pengar, om annat inte följer av 4 §. Om vite föreläggs flera

personer gemensamt, skall ett särskilt belopp bestämmas för var och en av

dem.

Löpande vite

4 § Om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna, får vite före­

läggas som löpande vite. Vitet bestäms då att utgå med visst belopp för

vaije tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts

eller, om föreläggandet avser en återkommande förpliktelse, för varje gång

adressalen underlåter att fullgöra denna.

Om vitesföreläggandet innefattar ett förbud, kan i stället bestämmas att vitet skall utgå varje gång förbudet överträds.

Löpande vite får inte tillämpas, om det av någon särskild föreskrift följer att vitet inte får överstiga ett visst högsta belopp.

Prop. 1984/85:96

125

Föreläggande att lämna viss uppgift

5 § Har en myndighet befogenhet att vid vite förelägga eller förbjuda ägaren eller innehavaren av viss egendom att vidta en åtgärd med egendo­men, får myndigheten också förelägga denne att, om egendomen övergår till något annan, lämna myndigheten uppgift om den nye ägarens eller innehavarens namn och adress. Även ett sådant föreläggande får förenas med vite.

Utdömande av vite m. m.

6 § Länsrätten prövar frågor om utdömande av viten på ansökan av den

myndighet i länet som har utfärdat vitesföreläggandet eller, om vitet har

förelagts efter överklagande i frågan, av den myndighet i länet som har

prövat frågan om vitesföreläggande i första instans. Vad som har sagts nu

gäller dock ej i fall som avses i andra stycket eller 7 §. Frågor om utdö­

mande av viten som har förelagts av regeringen prövas av länsrätten i

Stockholms län på ansökan av justitiekanslern.

Frågor om utdömande av viten som har förelagts en part eller någon annan rill fullgörande av en skyldighet i en rättegäng eller i annat motsva­rande förfarande prövas utan särskild ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläggandet.

7 §   Tingsrätten prövar frågor om utdömande av viten,

1. om vitet riktar sig till envar,

2.

om vitet avser säkerställande av ett enskilt anspråk,

3.

om i annat fall än som förut har angetts rätten själv eller, efter talan mot rättens beslut, högre rätt har förelagt vitet.

8

§ När tingsrätten prövar frågor om utdömande av viten efter särskild talan, skall målet i tillämpliga delar handläggas enligt reglerna i rättegångs­balken som mål om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte är föreskrivet.

9

§ Har ändamålet med vilet förfallit, skall vitet inte dömas ut. Finns det särskilda skäl till det, får vitet jämkas.

Föreligger i mål om utdömande av vite som avses i 4 § andra stycket flera överträdelser av förbudet till samtidig bedömning, får ej på en gång utdömas högre belopp än som har angetts i föreläggandet. När ett beslut i ett sådant mål har vunnit laga kraft, får vite inte dömas ut för sådana överträdelser av förbudet som har skett innan målet anhängiggjordes.

Försuttet vite bortfaller, om talan om dess utdömande inte har delgetls adressaten inom tvä år från del att vitet försuttits.

Biträde av polismyndighet

10 § Myndighet som har att föra talan vid domstol i mål om utdömande

av vite får, om det är nödvändigt med hänsyn till utredningen, anlita

biträde av polismyndighet.

Denna lag träder i kraft den I januari 1985. Vad som föreskrivs i 6 § gäller dock ej ifråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet.

Prop. 1984/85:96

126

2   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya rättegångs­balken

Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbalken skall upphöra att gälla vid utgången av december 1984.

3   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid

olovligt byggande m. m.

Härigenom föreskrivs att 17, 19 och 20 §§ lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. skall ha nedan angivna ly­delse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 § Föreläggande enligt 15 eller 16 § får förenas med vite eller med föreskrift att, om föreläggandet ej efterkommes, åtgärden kan utföras genom bygg­nadsnämndens försorg på den försumliges bekostnad.

Efterkommes    ej    föreläggande

Efterkommes    ej    föreläggande

med föreskrift om utförande genom

med föreskrift om utförande genom

byggnadsnämndens  försorg,   skall

byggnadsnämndens  försorg,   skall

nämnden, när ej omständigheterna

nämnden, när ej omständigheterna

föranleder annat, besluta alt åtgär-

föranleder annat, besluta att åtgär­

den skall utföras och hur det skall

den skall utföras och hur det skall

 ske. Därvid skall tillses all oskälig

ske. Därvid skall tillses att oskälig

kostnad ej uppstår. När skäl är där-

kostnad ej uppstår.

////, får i nämndens beslut förord-

I beslut om föreläggande enligt

nas, att beslutet skall gälla utan

första  stycket  eller  beslut  enligt

hinder av att det ej äger laga kraft.

andra stycket får förordnas att be­

slutet skall gälla utan hinder av att

det inte har vunnit laga kraft.

Kronofogdemyndigheten skall lämna det biträde som behövs för genom­förande av beslut enligt andra stycket.

19 §

Har föreläggande enligt 15 eller

Har föreläggande enligt 15 eller

16 § meddelats någon i egenskap av 16 § meddelats någon i egenskap av

ägare till viss faslighet och övergår ägare till viss fastighet och övergår

fastigheten till ny ägare, gäller före- fastigheten till ny ägare, gäller före­

läggandet i stället mot denne. Ut- läggandet i stället mot denne.//or /

salt vite gäller dock ej mot den nye föreläggandet utsatts löpande vite

ägaren, men byggnadsnämnden får enligt 4 § lagen (1983:000) om viten

sätta ut vite för denne.

och har fastigheten övergått genom

köp, byte eller gåva, gäller vitet mot den nye ägaren räknat från tid­punkten för äganderättsövergång-

Prop. 1984/85:96

127

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

en, under förutsättning att anteck­ning om vitesföreläggandet dess­förinnan gjorts enligt 20 §. Annat vite gäller ej mot den nye ägaren, men byggnadsnämnden får sätta ut vite för denne.

Första stycket äger motsvarande fillämpning, när föreläggande har med­delats någon i egenskap av tomträttshavare eller ägare av byggnad på mark som tillhör annan.

20 

§

Myndighet som meddelar före­läggande som avses i 19 § skall ge­nast sända sitt beslut till inskriv­ningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken eller tomträttsbo­ken.

Myndighet som meddelar före­läggande som avses i 19 § skall ge­nast sända sitt beslut till inskriv­ningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken eller tomträttsbo­ken. Har i föreläggandet utsatts lö­pande vite, skall även detta anteck­nas. Inskrivningsmyndigheten skall genast i rekommenderat brev un­derrätta den som senast har sökt lagfart eller inskrivning avförvärv av tomträtt om anteckningen, om denne ej är föreläggandets adres­sat.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985.

4    Förslag till

Lag om ändring i bostadssaneringslagen (1973:531)

Härigenom föreskrivs att 10 och 13 §§ bostadssaneringslagen (1973:531) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Förestagen lydelse

10 §

Beslut om uppruslningsåläg­gande eller användningsförbud skall genast sändas till inskrivnings­myndigheten för anteckning i fas­tighetsboken eller tomlrältsboken. Beslut om uppruslningsåläggande skall sändas även till byggnads­nämnden.

Beslut om uppruslningsåläg­gande eller användningsförbud skall genast sändas till inskrivnings­myndigheten för anteckning i fas­tighetsboken eller tomlrältsboken. Har ett sådant åläggande eller för­bud förenats med löpande vite en­ligt 4 § lagen (1983:000) om viten, skall även detta antecknas. Inskriv­ningsmyndigheten skall genast i re­kommenderat brev underrätta den

Prop. 1984/85:96

128

Nuvarande lydelse

Föreslagen hdelse

som senast har sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av tomträtt om anteckningen, om denne ej är föreläggandets adressat.

Beslut om uppruslningsåläg­gande skall sändas även till bygg­nadsnämnden.

Har staten eller kommun förvärvat fastighet på vilken finns lägenhet som avses med uppruslningsåläggande eller användningsförbud, skall på anmälan av staten eller kommunen göras anteckning i fastighetsboken eller tomträrisboken att åläggandet eller förbudet förfallit.

13 §' Uppruslningsåläggande, användningsförbud och förbud enligt 2a § förs­ta stycket får förenas med vite.

[/warr vite gäller ej mot ny ägare.

Har ett uppruslningsåläggande

I fall som avses i 8 § får dock hyres-     eller  ett  användningsförbud för­

nämnden utsätta vite för denne.

enats med löpande vite och övergår

fastigheten på en ny ägare genom köp, byte eller gåva, gäller vitet mot den nye ägaren räknat från tid­punkten för äganderättsövergång­en, under förutsättning att anteck­ning om vitesföreläggandet dess­förinnan gjorts i fastighetsboken el­ler tomträttsboken.

Annat vite gäller ej mot ny ägare. I fall som avses i 8 § får dock hyres­nämnden utsätta vite för denne.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985.

5    Förslag till

Lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982:1080)

Härigenom föreskrivs att 18 och 20 §§ hälsoskyddslagen (1982:1080) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 § Miljö- och hälsoskyddsnämnden får meddela de förelägganden och för­bud som behövs för att denna lag eller bestämmelser som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. I brådskande fall eller när del annars finns särskilda skäl får ett föreläggande eller förbud meddelas omedelbart och i

Senaste lydelse 1974:821.

Prop. 1984/85:96

129

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

andra fall först sedan det visat sig att nämndens råd och anvisningar ej har följts.

I ett beslut om föreläggande eller förbud kan nämnden utsätta vite. Vitet får ej förvandlas.

I ett beslut om föreläggande eller förbud kan nämnden utsätta vite. Frågan om utdömande av vite prö­vas av allmän domstol. Vitet får ej förvandlas.

Underlåter någon att vidta en åtgärd som åligger honom enligt denna lag eller enligt bestämmelser som har meddelats med stöd av denna lag och efterkommer han inte miljö- och hälsoskyddsnämndens föreläggande om rättelse, får nämnden förordna om rättelse på hans bekostnad. I bråd­skande fall får sådant förordnande.meddelas också utan föregående före­läggande.

20 

§

Om miljö- och hälsoskyddsnämn­den i fråga om en fastighet eller byggnad har meddelat föreläggande eller förbud samt föreläggandet el­ler förbudet är av störte betydelse och förenat med ett vite som upp­går till minst ett basbelopp enligt lagen (1962: 381) om allmän försäk­ring, får nämnden översända beslu­tet om föreläggandet eller förbudet till inskrivningsmyndigheten för an­teckning i fastighetsboken eller tomträttsboken. Har sådan anteck­ning skett gäller föreläggandet eller förbudet mot ny ägare av egendo­men. Utsatt vite gäller dock inte mot ny ägare av egendomen, men nämnden får utsätta nytt vite för denne.

Om miljö- och hälsoskyddsnämn­den i fråga om en fastighet el­ler byggnad har meddelat föreläg­gande eller förbud samt föreläggan­del eller förbudet är av störte bety­delse och förenat med ett vite som uppgår till minst ett basbelopp en­ligt lagen (1962:381) om allmän för­säkring eller med ett löpande vite enligt 4 § lagen (1983:000) om vi­ten, får nämnden översända beslu­tet om föreläggandet eller förbudet till inskrivningsmyndigheten för an­teckning i faslighelsboken eller lomträttsboken. Är föreläggandet förenat med löpande vite, skall även detta antecknas. Inskrivnings­myndigheten skall genast i rekom­menderat brev underrätta den som senast har sökt lagfart eller inskriv­ning avförvärv av tomträtt om an­teckningen, om denne ej är föreläg­gandets adressat.

Har anteckning enligt första stycket skett, gäller föreläggandet eller förbudet mot ny ägare av egendomen. Har denne förvärvat fastigheten genom köp, byte eller gåva, gäller även löpande vite mot honom räknat från tidpunkten för äganderättsövergången. Annat vite gäller inte mot ny ägare av egendomen, men nämnden får ut­sätta nytt vite för denne.

9   Riksdagen 1984/85. 1 saml. Nr 96

Prop. 1984/85:96-

130

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har ett antecknat föreläggande eller förbud upphävts genom lagakrafl­vunnet beslut eller har den åtgärd som avses med föreläggandet vidtagits eller har ändamålet med föreläggandet förlorat sin betydelse, skall miljö-och hälsoskyddsnämnden, så snart den fått vetskap om förhållandet, an­mäla det till inskrivningsmyndigheten för anteckning i faslighelsboken eller tomträttsboken. Om nämnden inte gör anmälan skall länsstyrelsen på ansökan av egendomens ägare göra sådan anmälan.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock 18 § andra stycket andra mening­en i sin äldre lydelse.

6   Förslag till

Lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

Härigenom föreskrivs att 39, 39 a och 39 b §§ naturvårdslagen (1964:822) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

39 §'

Har någon överträtt beslut eller föreskrift som avses i 37 § första stycket 1,2,4,6 eller 8 får länsstyrelsen förelägga honom att åstadkomma rättelse. Har i fråga om en viss fastighet eller byggnad, anordning eller anläggning på annans mark ägaren till egendomen begått överträdelsen och övergår egendomen rill ny ägare, får denne föreläggas att vidta rättelse, om det inte är oskäligt. Är fråga om överträdelse av beslut eller föreskrift över vars efterlevnad kommunal nämnd med stöd av överlåtelse enligt 18 b § utövar tillsyn, tillkommer det i stället nämnden att meddela sådant föreläggande. I beslut om föreläggande får vite sältas ut. Vidare får tingsrätten meddela handräckning för att åstadkomma rättelse. Ansökan om handräckning får göras av allmän åklagare, statens naturvårdsverk, länsstyrelsen, den kom­munala nämnd som handhar nalurvårdsfrågor eller, i fall där kommunal nämnd har att meddela föreläggande, av den nämnden. Beträffande sådan handräckning finns bestämmelser i 17 § handräckningslagen (1981:847).

Vid meddelande av föreläggande enligt 17 § första stycket, 20 §, 21 § eller 22 § andra stycket får länsstyrelsen utsätta vite. Efterkoms ej sådant föreläggande, skall på anmodan av länsstyrelsen kronofogdemyndigheten föranstalta om att åtgärden vidtages.

Byggnadsnämnden får utsätta vite vid meddelande av föreläggande en­ligt 17 § tredje stycket. Hälsovårdsnämnden får utsätta vite vid meddelan­de av föreläggande enligt 24 §. Efterkommes ej föreläggandet, äger veder­börande nämnd låta vidtaga åtgärden på den försumliges bekostnad.

/ beslut om föreläggande som avses i första, andra eller tredje stycket får förordnas att beslutet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft.

' Senaste lydelse 1982: 1097.

Prop. 1984/85:96

131

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

39 a §'

Har ett föreläggande som avses i 39 § första eller andra stycket med­delats någon i egenskap av ägare till viss fastighet och övergår fastighe­ten till ny ägare, gäller föreläggan­det i stället mot denne. Utsatt vite gäller dock inte mot den nye ägaren, men vederbörande myndig­het får sätta ut vite för denne.

Har ett föreläggande som avses i 39 § första eller andra stycket med­delats någon i egenskap av ägare till viss fastighet och övergår fastighe­ten till ny ägare, gäller föreläggan­det i stället mot denne. Har i före­läggandet utsatts löpande vite en­ligt 4 § lagen (1983:000) om viten, och har fastigheten övergått genom köp, byte eller gåva, gäller vitet mot den nye ägaren räknat från tid­punkten för äganderättsövergång­en, under förutsättning att anteck­ning om vilesföreläggandet dess­förinnan gjorts enligt 39 b §. Annat vite gäller inte mot den nye ägaren, men vederbörande myndighet får sätta ut vite för denne.

Första stycket skall också tillämpas när föreläggande har meddelats någon i egenskap av tomträttshavare eller ägare av byggnad, anläggning eller anordning på mark som rillhör annan.

39 b §'

Föreläggande som avses i 39 a § skall genast antecknas i fastighets­boken eller tomträttsboken. Del­samma gäller beslut om återkallel­se av antecknat föreläggande.

Har antecknat föreläggande upp­hävts genom lagakraflvunnet be­slut, efterkommits -eller förfallit, skall det antecknas i fastighetsbo­ken.

Föreläggande som avses i 39 a § skall genast antecknas i fasfighets-boken eller tomlrältsboken. Har i föreläggandet utsatts löpande vite, enligt 4 § lagen (1983:000) om viten skall även detta antecknas. Inskriv­ningsmyndigheten skall genast i re­kommenderat brev underrätta den som senast har sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av tomträtt om anteckningen, om denne ej är föreläggandets adressat.

Har antecknat föreläggande åter­kallats, upphävts genom lagakrafl­vunnet beslut, efterkommits eller förfallit, skall det antecknas i fas­tighetsboken eller tomträttsboken.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985.

 Senaste lydelse 1982: 1097.  Senaste lydelse 1982: 1097.

Prop. 1984/85:96

132

7   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomsto­lar

Härigenom föreskrivs aU 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvalt­ningsdomstolar skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §'

Länsrätt prövar

1.

mål enligt skarie-, laxerings-, uppbörds- och folkbokföringsförfatt­ningarna i den utsträckning som är föreskrivet i dessa författningar,

2.

mål   enligt   socialtjänstlagen

(1980:620), lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall, utlännings­lagen (1980: 376), smittskyddslagen (1968:231), lagen (1970:375) om ut­lämning till Danmark, Finland, Is­land eller Norge för verkställighet av beslut om vård eller behandling och körkortslagen (1977:477) i den utsträckning som är föreskrivet i dessa lagar samt mål enligt 21 kap. föräldrabalken,

3. mål enligt lagen (1980:1123) om offentlig insyn i säkerhetsarbe­tet vid kärnkraftverken.

2.

mål enligt socialtjänstlagen (1980:620), lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om värd av unga, lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall, utlännings­lagen (1980: 376), smiriskyddslagen (1968: 231), lagen (1970: 375) om ut­lämning till Danmark, Finland, Is­land eller Norge för verkställighet av beslut om vård eller behandling och körkortslagen (1977:477) i den utsträckning som är föreskrivet i dessa lagar saml mål enligt 6 kap. 21 § och 21 kap. föräldrabalken,

3.

mål enligt lagen (1980:1123) om offentlig insyn i säkerhetsarbe­tet vid kärnkraftverken,

4.

mål som avses i 6 § första stycket lagen (1983:000) om viten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985.

Senaste lydelse 1981:1323.

Prop. 1984/85:96

133

8    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvill­kor

Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7

S.2

Talan om utdömande av vite

Talan om utdömande av vite förs

föres vid allmän domstol av åklaga-

vid allmän domstol av konsument-

re. Sådan talan får väckas endast

ombudsmannen eller, i fråga om

efter anmälan av konsumentom-

vitesförbud, av annan som hos

budsmannen eller, i fråga om vites-

marknadsdomstolen ansökt om för­

förbud, annan som hos marknads-

budet,

domstolen ansökt om förbudet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

9   Förslag till

Lag om ändring i marknadsföringslagen (1975:1418)

Härigenom föreskrivs att 17 § marknadsföringslagen (1975:1418) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17

§

Talan   om   utdömande   äv   vite

Talan om utdömande av vite förs

föres vid allmän domstol av åklaga-

vid allmän domstol av konsument-

re. Sådan talan får väckas endast

ombudsmannen eller, i fråga om

efter anmälan  av  konsumentom-

vite som avses i 5 §, av annan som

budsmannen eller, i fråga om vite

hos marknadsdomstolen har ansökt

som avses i 5 §, av annan som hos

om förbudet eller åläggandet,

marknadsdomstolen har ansökt om

förbudet eller åläggandet.

Allmänt åtal för brott mot denna lag får väckas endast.efter anmälan

eller medgivande av konsumentombudsmannen.   .,

.     ,

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

' Senaste lydelse av rubriken 1973:878.  Senaste lydelse 1972:730.

Prop. 1984/85:96

134

10   Förslag till

Lag om ändring i konsumentkreditlagen (1977:981)

Härigenom föreskrivs att 27 § konsumentkreditlagen (1977:981) skall upphöra att gälla vid utgången av december 1984. I fråga om vite som har förelagts dessförinnan gäller den upphävda paragrafen dock fortfarande.

11    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet

Härigenom föreskrivs att 21 § lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §

Talan om utdömande av vite som

Talan om utdömande av vite som

har förelagts enligt denna lag förs     har förelagts enligt denna lag förs vid tingsrätt av allmän åklagare.     vid tingsrätt av jämställdhetsom-Sådan talan får väckas endast efter     budsmannen, anmälan av jämställdhetsombuds­mannen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

12   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenför­orening från fartyg

Härigenom föreskrivs au 10 kap. 8 § lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 Kap.

8.§      .

Mål  om  ansvar för brott  som

Mål om  ansvar för brott  som

avses i denna lag eller om utdö-     avses i denna lag eller om ersätt-

mande av vite eller om ersättning     ning för åtgärder som verkställts

för åtgärder som verkställts enligt     enligt 7 kap. 9 § handläggs av tings-

' Lagen omtryckt 1980:412.  Senaste lydelse 1980:412. ' Lagen omtryckt 1983:463.

Prop. 1984/85:96

Nuvarande lydelse

1 kap. 9 § handläggs av tingsrätt som är behörig domstol enligt rätte­gångsbalken eller enligt 336-338 §§ sjölagen (1891:35 s. 1).

135

Föreslagen lydelse

rätt som är behörig domstol enligt rättegångsbalken eller enligt 336-338 §§ sjölagen (1891:35 s. 1).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

13   Förslag till

Lag om ändring i närradiolagen (1982:459)

Härigenom föreskrivs att 14 § närtadiolagen (1982:459) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §' Sammanslutningen skall på uppmaning av närradiomyndigheten tillställa myndigheten sådan inspelning som avses i 8 § lagen (1982:460) om ansva­righet för närtadio.

Om sammanslutningen inte rättar sig efter en sådan uppmaning, kan myndigheten förelägga vite. Talan om utdömande av vite förs vid tingsrätt av allmän åklagare efter anmälan av närradiomyndigheten.

Om sammanslutningen inte rättar sig efter en sådan uppmaning, kan myndigheten förelägga vite.

Denna lag träder i kraft den I januari 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

Senaste lydelse 1982: 1247.

Prop. 1984/85:96

136

14   Förslag till

Lag om ändring i konkurrenslagen (1982:729)

Härigenom föreskrivs alt 38 § konkurtenslagen (1982:729) skall ha ne­dan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

38 §

Talan om utdömande av vite som

Talan om utdömande av vite som

förelagts med stöd av denna lag förs     förelagts med stöd av denna lag förs vid ringsrätt av allmän åklagare.     vid ringsrätt av näringsfrihetsom-Sådan talan får väckas endast efter     budsmannen eller, i fräga-om vite anmälan eller medgivande av nä-     som marknadsdomstolen har ålagt ringsfrihetsombudsmannen eller, i     på talan av annan, av denne, fråga om vite som marknadsdom­stolen har ålagt på talan av annan, av denne.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser fortfarande.

15    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1984:000) om avtalsvillkor mellan närings­idkare

Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1984:000) om avtalsvillkor mellan näringsidkare skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 § Förbud skäll förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehöv­ligt.

Talan om utdömande av vite förs

Talan om utdömande av vite förs

vid allmän domstol av åklagare.

vid allmän domstol av den som an-

sökt omförbudet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1985.

Med nuvarande lydelse avses lydelsen enligt prop. 1983/84:92.

Prop. 1984/85:96

137

16    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark,

Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.

Härigenom föreskrivs alt 4 § lagen (1963:193) om samarbete med Dan­mark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m.m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Vad i denna lag sägs om böter

Vad som i denna lag sägs om

skall ock gälla vite som förelagts     böter skall även gälla utdömda vi­pan eller annan till fullgörande av     ten som

skyldighet i rättegång.

1. har förelagts part eller annan

till fullgörande av en skyldighet i en rättegång,

2.

här i landet har förelagts av konsumentombudsmannen, nä­ringsfrihetsombudsmannen eller marknadsdomstolen,

3.

i Finland har dömts ut av marknadsdomstolen eller, efter överklagande av ett avgörande av denna domstol, av högsta domsto­len.

Denna lag träder i kraft i förhållande till Finland fyra veckor från den dag då lagen enligt uppgift på den utkommit från trycket i Svensk författnings­samling saml i förhållande till Danmark, Island och Norge den dag rege­ringen bestämmer. I fråga om vite som har förelagts före ikraftträdandet gäller dock äldre bestämmelser.

Prop. 1984/85:96

138

Innehåll

Propositionen...................................................... 

.... 

I

Propositionens huvudsakliga innehåll   ..................... 

1

Propositionens lagförslag  ..................................... 

2

1.

lag om viten................................................... 

.... 

2

2.

lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya rättegångs­balken. 

4

3.

lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden

vid olovligt byggande m.m................................. 

.... 

4

4.

lag om ändring i bosladssaneringslagen (1973:531). 

5

5.

lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982: 1080).... 

7

6.

lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)......... 

.... 

8

7.

lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdom­stolar       

10

8.

lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtals­villkor      

11

9.

lag om ändring i marknadsföringslagen (1975: 1418)..... 

12

10.

lag om ändring i konsumentkreditlagen (1977:981). 

.. 

12

11.

lag om ändring i lagen (1979: 1118) om jämställdhet mellan kvin­nor och män i arbetslivet         

13

12.

lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförore­ning från fartyg 

13

13.

lag om ändring i närradiolagen (1982:459) ........... 

14

14.

lag om ändring i konkurrenslagen (1982:729)......... 

14

15.

lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan närings­idkare    

15

16.

lag om ändring i lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.

15

17.

lag om ändring i lagen (1974: 13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder         

16

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 20 oktober 1983

17

1

Inledning  ........................................................ 

.. 

17

2

Allmän motivering   ........................................... 

.. 

18

2.1

Behovet av en reform   ................................. 

18

2.2

Allmänna principer för en ny lagstiftning   .......... 

22

2.3

Vitets adressat   .......................................... 

.. 

24

2.4

Vitesbeloppets bestämmande   ....................... 

.. 

25

2.5

Löpande vite ............................................... 

.. 

27

2.6

Vitesföreläggande gentemot fastighetsägare m.fl 

.. 

31

2.7

Utdömande av vite   ..................................... 

.. 

36

2.8

Omedelbar verkställighet   .............................. 

.. 

41

2.9

Vissa särskilda frågor   .................................. 

.. 

43

3

Upprättade lagförslag......................................... 

46

4

Specialmotivering   ............................................ 

46

4.1

Förslag till lag om viten................................. 

.. 

46

4.2

Förslag till lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbalken          

57

4.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m                                                                 

.. 

57

4.4

Förslag till lag om ändring i bostadssaneringslagen (1973:531).

59

4.5

Förslag till lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982: 1080).    .

59

Prop. 1984/85:96

139

4.6

Förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)          

60

4.7

Förslag till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar            

60

4.8

Förslag till lag om ändring i lagen (1971: 112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor          

60

4.9

Förslag    till    lag    om    ändring    i    marknadsföringslagen (1975:1418)          

60

4.10

Förslag till lagom ändring i konsumentkreditlagen (1977:981).

60

4.11

Förslag till lagom ändririg i lagen (1979: 1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet       

................................................................................ 

61

4.12

Förslag till lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg        

61

4.13

Förslag till lag om ändring i närradiolagen (1982:459)    

61

4.14

Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1982:729).   ...

61

5

Hemställan   ................................................................... 

62

6

Beslut   .......................................................................... 

62

Bilaga 1. Sammanfattning av viteskommitléns belänkande       

63

Bilaga 2. Viteskommitténs förfaltningsförslag  .................. 

64

Bilaga 3. De remitterade lagförslagen   ............................ 

71

Utdrag av lagrådets protokoll den 20 januari 1984   ....... 

.. 

83

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 22 november 1984

96

1. Anmälan av lagrådsyttrande m.m................................ 

96

2. Förslaget till lag om viten  ........................................... 

97

2.1

Allmänt .................................................................. 

97

2.2

De särskilda lagbestämmelserna   ......................... 

103

3.

Förslagen till lagar om ändring i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m. (LPI), bosladssane­ringslagen (1973:531), hälsoskyddslagen (1982: 1080) och natur­vårdslagen (1964:822)     

108

4.

Förslagen till lagar om ändring i marknadsföringslagen (1975:1418) och konkurrenslagen (1982: 729)          

109

5.

Förslag till lag om ändring i lagen (1971: 289) om allmänna förvalt­ningsdomstolar      

110

6.

Förslag till lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare     

110

7.

Förslag till lag om ändring i lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m........................................ 

110

8.

Övriga lagförslag   ....................................................... 

110

9.

Ikraftträdande ............................................................ 

111

10.

Hemställan   ................................................................ 

111

11.

Beslut  ........................................................................ 

111

Bilaga

PM angående proposition med förslag till lag om viten

m.m.................................................................. 

112

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1986