Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj-.ts proposition nr 138 år 1972

Prop. 1972:138

Nr 138

Kungl. Maj:ts proposition till riksdagen med förslag till lag om änd­ring i brottsbalken, m. m., given Stockholms slott den 3 november 1972.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bUagda utdrag av StalsrådsprotokoUet över justitieärenden och lagrådets protokoll, föreslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlålande till riksdagen föredra­gande departementschefen hemstäUt.

GUSTAF ADOLF

LENNART[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Genom proposhionen läggs fram förslag till ändrad lagstiftning om mUitära straff och disciplmmedel. Dessa förslag innefattar ändringar i brottsbalken och militära rättegångslagen (1948: 472) samt en ny lag om disciplinstraff för krigsmän. Vidare föreslås att bestämmelserna om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig upphävs.

Förslaget innebär väsentiiga ändringar i den militära strafflagstift­ningen. Arreststraffet föreslås avskaffat. Samtidigt föreslås att ett nytt discipUnstraff, benämnt fritidsstraff, införes. Detta straff innebär för­bud för den som är förlagd inom kasernområde e. d. alt under en tid av 815 dagar på frilid vistas utom sådant område eller del där­av. Maximitiden för uttagande av disciplinbot höjs enligt förslaget från 20 tUl 40 dagar. Vidare föreslås vidgade möjligheter att använda tillrättavisning i stället för disciplinstraff. Dessutom skall enligt för­slaget bestraffningsberättigad mUitär befatiningshavare få ökade möj­ligheter att avskriva mUitära mål.

Den nya lagstiftningen avses träda i kraft den 1 juli 1973.

1    Riksdagen 1972.1 saml. Nr 138

Prop. 1972:138

1    Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom förordnas i fråga om brottsbalken,

dels att 22 kap. 19 § skall upphöra att gäUa,

dels att 32 kap. 6 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 kap.

19 § När riket år i krig, må i vissa fall tillämpas dödsstraff.  Därom stadgas i särskild lag.

32 kap.

6§

Disciplinstraff för krigsmän äro arrest och disciplinbot.

Arrest ådömes i minst tre och högst trettio dagar. Straffet verk­ställes i militärhäkte.

Disciplinbot utgöres av löneav­drag eller motsvarande betalning i penningar enligt vad därom är särskilt stadgat samt ådömes för minst en och högst tjugo dagar.

Disciplinstraff för krigsmän äro fritidsstraff och discipUnbot.

Fritidsstraff utgöres,

för den som är förlagd inom kasernområde, läger eller motsva­rande område av förbud att under bestämd tid, minst åtta och högst femton dagar, på fritid vistas utom sådant område eller del därav som är upplåten åt viss avdelning, och

för den som är förlagd ombord på fartyg av förbud att under be­stämd tid, minst åtta och högst femton dagar, eller under visst antal särskilda dagar, minst fem och högst åtta, på fritid lämna fartyget.

Disciplinbot utgöres av löneav­drag eller motsvarande betalning i penningar enligt vad därom är särskUt stadgat samt ådömes för minst en och högst fyrtio dagar.

Disciplinbot må ådömas jämte fritidsstraff enligt vad som är sär­skilt föreskrivet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1973.

Prop. 1972:138

2    Förslag till

Lag om disciplinstraff för krigsmän

Härigenom förordnas som följer.

1

§ Disciplinstraff för krigsmän är, enligt vad som föreskrives i 32 kap. brottsbalken, fritidsstraff och disciplinbot.

2

§ Disciplinstraff ålägges, utom för brott mot bestämmelse vari så­dant straff är utsatt, i stället för böter, när fråga är om brott av krigs­man enligt 2022 kap. brottsbalken eller om annat av krigsman för­övat brott av sådan beskaffenhet att straff för brottet kan åläggas i disciplinmål. Böter får dock ådömas i stället för disciplinstraff, om bö­ter är en lämpligare påföljd än disciplinstraff med hänsyn tUl den brotts­liges tjänstgöringsförhållanden och brottets art. I fråga om brott som avses i 21 kap. 15 eUer 16 § brottsbalken ådömes bölema omedelbart i pengar, högst femhundra kronor.

3

§ Har krigsman begått annat brott än sådant som avses i 2 § och skall målet handläggas som militärt mål, får disciplinstraff åläggas i stället för böter, om disciplinstraff är en lämpligare påföljd med hän­syn till den brottsliges tjänstgöringsförhållanden och brottels art.

4

§ Verkställighet av fritidsstraff får uppskjutas eUer avbrytas om det är påkallat med hänsyn till tjänsten eUer den straffskyldiges hälsa eller då annat särskilt skäl föreligger. Dag då avbrottet sker skall tUlgodoräk-nas den straffskyldige som verkställighetstid, om hans fritid den dagen börjat vid avbrottet.

Kan fritidsslraff eller del av sådant straff ej verkstäUas på grund av ändrmg i den straffskyldiges förläggning, skall sådan ändring i straffet göras som påkallas därav. Ändringen får inte leda tiU att straffet blir strängare.

Föreligger hinder för verkställighet av fritidsstraff på gmnd av att den slraffskyldiges tjänstgöringsskyldighet upphört eller kan i fall som avses i andra stycket ändring i straffet ej ske, skall i stället för varje dag då verkställighet ej kan äga mm, löneavdrag ske med belopp som anges i 5 § första stycket. Kan löneavdrag ej göras, skall den straffskyldige betala motsvarande belopp. Om sådant belopp gäller 5 § tredje stycket.

5 § Löneavdrag vid disciplinbot göres med visst belopp för dag som

Konungen bestämmer. Kan löneavdrag ej ske, skall den brottslige åläg­

gas alt för varje dag betala ett belopp i pengar, som är skäligt med hän­

syn till löneavdraget för löntagare i molsvarande stäUning.

VerkstäUighet av löneavdrag får fördelas på flera avlöningstiUfällen.

Kan disciplinbot som ålagts i form av löneavdrag ej verkställas, skall i stället molsvarande belopp betalas. Sådant belopp och disciplinbot som ålagts i pengar tUlfaller kronan. Oguldet belopp får ej förvandlas tUl fängelse. I övrigt gäller om verkstäUigheten vad som är föreskrivet om bötesstraff.

Prop. 1972:138

4

6

§ Om det är påkallat för den brottsliges tillrättaförande eller av hänsyn tUl disciplinen och ordningen inom krigsmakten, får disciplinbot åläggas vid sidan av fritidsstraff.

7

§ Disciplinstraff som gemensamt straff för flera brott ålägges med iakttagande av de gränser som anges i 32 kap. 6 § brottsbalken.

8

§ Disciplinstraff får, om ej annat nedan sägs, användas som gemen­samt straff för flera brott endast när disciplinstraff kan följa på vart och ett av brotten.

Gemensamt straff för brott som förskyller disciplinstraff och brott som förskyller böter skall bestämmas i böter, om ej svårare straff ådömes. När särskUda skäl föreligger, får dock i stället dömas tiU disci­plinstraff. Högsta och lägsta gemensamma straff i böter eUer fängelse beräknas, om disciplinstraff är utsatt för något av brotten, som om böter eller, i fråga om brott som anges i 2 § sista punkten, böter ome­delbart i pengar varit stadgade för detla brott i stället för disciplinstraff.

Skall någon dömas för flera brott får, om särskUda skäl föreligger, för brott varpå kan följa discipUnstraff sådant straff ådömas jämte på­följd av annan art för brottsligheten i övrigt.

9 § Förekommer på en gång till verksläUighet flera domar eller beslut

varigenom någon ålagts särskUda fritidsstraff, sammanlägges straffen

med varandra. Sammanlagda strafftiden får dock icke överstiga tjugo­

fem dagar.

Från den sammanlagda strafftiden skall avräknas vad den straffskyl­dige kan ha undergått av straffen eiler något av dem.

10 § Förekommer på en gång till verkställighet dom eller beslut om

fritidsstraff och dom om fängelse på viss tid skall i stället för verkstäl­

lighet av fritidsstraffet löneavdrag ske eller den straffskyldige åläggas

att betala visst belopp i pengar. Därvid skall 4 § tredje stycket äga till­

lämpning.

Skall någon undergå behandling som avses i 28 kap. 3 § brottsbal­ken och förekommer samtidigt lill verksläUighet dom eUer beslul om fritidsstraff, skall behandlingen träda i stället för fritidsstraffet eller vad som återstår av detta straff.

11 § Dom eller beslut om disciplinstraff skall befordras tiU verkstäl­

lighet, om den straff skyldige tjänstgör vid viss avdelning, av befattnmgs­

havare som har bestraffningsrätt i disciplinmål vid avdelningen och i

annat fall av bestraffningsberättigad befattningshavare som med hänsyn

till den straffskyldiges vistelseort är närmast därtiU.

Om ändring av fritidsstraff enUgt 4 § andra eUer tredje stycket eUer 10 § samt om sammanläggning av fritidsstraff förordnar den som har att befordra straff beslutet tUl verkställighet.

12 § Har fritidsstraff ålagts någon och blk han i målet slutiigen dömd

tiU sådant straff eller till fängelse på viss tid, skaU från det nya straffet

avräknas vad han undergått av förstnämnda straff, varvid en dags fri­

tidsstraff anses svara mot en halv dags fängelse. Uppkommer bmtet

daglal, skaU vad som avräknas jämkas tUl närmast högre hela tal.

Prop. 1972:138

!*

5

13

§ Om den som ålagts fritidsstraff blir i målet i stället slutligen dömd till disciplinbot, böter eller suspension, får domstolen förordna att det senast ådömda straffet helt eller tiU viss del skall anses verkställt ge­nom vad den dömde undergått av fritidsslraffet.

14

§ Blir den som ålagts fritidsstraff i målet i stället slutligen dömd lill disciplinbot, böter eller suspension och har enligt 4 § tredje stycket eller 10 § första stycket löneavdrag verkställts eller den straff skyldige betalt visst belopp i pengar, skall vad som innehållits eUer betalts av­räknas från vad den dömde enligt det senast meddelade straffbeslutet skall utge eller, i den män det ej kan ske, återbetalas.

Blir den som ålagts fritidsstraff i målet i stället slutligen dömd till annan påföljd än som avses i 12 §, 13 § eller första stycket av denna paragraf eller befriad från påföljd eller frikänd från ansvar, skall be­lopp som innehållits eller erlagts enligt 4 § tredje stycket eller 10 § första stycket återbetalas. Vad nu sagts skall, när den som ålagts fri­tidsstraff i målet slutiigen dömes tiU fritidsstraff på kortare tid, äga motsvarande tillämpning såvitt avser tid varmed straffet förkortats.

Ändras dom eller beslut om discipUnbot efter det att straffet helt eller delvis verkställts, skall belopp som innehållits eller erlagts enligt 5 § återbetalas i den mån det ej kan avräknas från disciplinbot eller böter som skall utges enligt det senast meddelade straffbeslutet.

15

§ Har med stöd av 27 kap. 2 § eller 28 kap. 2 § brottsbalken disciplinstraff ådömts jämte vUlkorlig dom eller skyddstillsyn, skall nöjdförklaring som avges enligt 38 kap. 1 § brottsbalken avse jämväl disciplinstraffet.

16

§ Disciplinstraff bortfaller i den mån straffet ej verkställts inom tre år efter det att straffbeslutet vann laga kraft.

17 § För förseelse av beskaffenhet att straff därför kan åläggas i disciplmmål skaU tiUrättavisning användas i stället för disciplinstraff, om tillrättavisning är lämpligare än sådant straff.

Som tillrättavisning användes

varning;

åläggande för visst antal gånger, högst fyra, eller för viss bestämd tid, högst sju dagar, att utom vanlig ordning utföra handräcknuigsarbete eller annan särskUd uppgift (extratjänst);

för den som är förlagd inom kasemområde, läger eller motsvarande område förbud att under bestämd tid, högst sju dagar, på fritid vistas utom sådant område eUer del därav som är upplåten åt viss avdelning (utegångsförbud);

för den som är förlagd ombord på fartyg förbud att under bestämd tid, högst sju dagar, eUer under visst antal särskilda dagar, högst fyra, på fritid lämna fartyget (landgångsförbud).

Mer än ett slag av tillrättavisning får ej åläggas för samma förseelse eller på en gång. Extratjänst får ej användas så att det genom över­ansträngning eUer av annan orsak kan uppkomma men för den felandes hälsa eller tjänstbarhet.

Prop. 1972:138

6

18 §   Närmare föreskrifter rörande verksläUighet av disciplmstraff och tUlrättavisning meddelas av Konungen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1973, då lagen (1948: 449) om disciplinstraff för krigsmän skall upphöra att gälla.

Den gamla lagen tillämpas dock i fråga om verkställighet av disciplin­straff som ålagts någon före nya lagens ikraftträdande.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning tUl föreskrift som ersatts genom bestämmelse i denna lag, skaU i stället den nya bestäm­melsen tillämpas.

3   Förslag tiU

Lag om ändring i militära rättegångslagen (1948: 472)

Härigenom förordnas i frågaom miUtära rättegångslagen (1948: 472), dels att 5456 §§ skall upphöra att gäUa,

dels att 8, 22, 40, 43, 49, 51, 53, 64, 66, 67 och 79 §§ skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8

§

Straff må åläggas i disciplinmål

Straff må åläggas i discipUnmål

allenast om  den misstänkte står

allenast om  den misstänkte står

under militärt befäl och straffet

under militärt befäl och straffet

finnes böra bestämmas tUl arrest

finnes böra bestämmas till disci-

i högst femton dagar eller disci-

plinstraff.

plinbot.

Den som tUlhör hemvämet eller eljest förbundit sig att såsom frivil­lig fuUgöra krigstjänst må dock bestraffas i disciplinmål, ändå att han vid tiden för bestraffningens åläggande ej står under mUitärt befäl.

22

§1

Har bestraffningsberättigad be- Har bestraffnuigsberättigad be­

fattnmgshavare på gmnd av an-

fattningshavare på grund av an­

mälan eller eljest erhålUt känne-

mälan eller eljest erhåUit känne­

dom om brott som avses i 21 §,

dom om brott som avses i 21 §,

skall han genast hänskjuta målet

skall han genast hänskjuta målet

tUl åklagaren:

tiU åklagaren:

1.

om   i   målet   finnes   annan målsägande än kronan;

2.

om straff för brottet ej må /. om straff för brottet ej må åläggas i disciplinmål;

åläggas i disciplinmål;

3.

om den bestraffningsberät- 2. om den bestraffningsberätti-tigade enligt 29 § förordnat om

gade enligt 29 § förordnat om den misstänktes gripande;

den misstänktes gripande;

» Senasle lydelse 1965: 591.

Prop. 1972:138

Nuvarande lydelse

4.

om det finnes skäl antaga alt straffet ej kommer att stanna vid arrest i högst femton dagar, discipUnbot eller böter;

5.

om det kan förutses att nöj­aktig utredning om brottet ej skall kunna åstadkommas genom den beslraffningsberättigades försorg;

6.

om den bestraffningsberätti-gade eljest på gmnd av sakens be­skaffenhet finner synnerliga skäl föreligga att målet handlägges vid domstol; eller

7.

om civil myndighet har att verkställa utredning angående an­nat brott, som den misstänkte an­tages hava begått, och ej genom målets hänskjutande vållas upp­skov, som är lill avsevärt men för krigslydnaden.

Målet skall hänskjutas till åkla­gare vid den underrätt som är domstol för avdelningen, enligt den fördelning av uppgifterna mellan olika åklagare som Konungen be­stämt, eller till justitiekanslern, när han är åklagare enligt 79 §.

Föreslagen lydelse

3.

om det finnes skäl antaga att straffet ej kommer att stanna vid disciplinstraff eller böter;

4.

om det kan föruises att nöj­aktig utredning om brottet ej skall kunna åstadkommas genom den bestraffningsberättigades försorg;

5.

om den bestraffningsberätti-gade eljest på grund av sakens be­skaffenhet finner synnerliga skäl föreligga att målet handlägges vid domstol; eller

6.

om civil myndighet har att verkställa utredning angående an­nat brott, som den misstänkte an­tages hava begått, och ej genom målets hänskjutande vållas upp­skov, som är lUl avsevärt men för krigslydnaden.

Målet skall hänskjutas till åkla­gare vid den underrätt som är domstol för avdelningen, enligt den fördelning av uppgifterna mellan olika åklagare som Konungen bestämt. Är fråga om ämbetsbrott, som avses i 20 kap. 14 §§ brottsbalken, av den som bestrider tjänst som regementschef eller därmed likställd eller högre tjänst, skall målet hänskjutas till justitiekanslern eller riksåklagaren.

Om målel icke hänskjutes till åklagare och förundersökning angåen­de brottet ej ändock inletts av civU myndighet, skall utredning om brot­tet ske 'id militärförhör. Finnes tUlrättavisning vara tillfyllest, gäller vad i 67 § stadgas.

Prövas saken vara av synnerU­gen ringa vikt, äger bestraffnings­berättigad befattningshavare utan hinder av vad förut i denna para­graf sägs avskriva målet, under förutsättning att däri ej finnes an­nan målsägande än kronan samt att straff för brottet må åläggas i disciplinmål.

Är saken av mindre vikt, äger

bestraffningsberättigad

befatt-

ningshavare utan hinder av vad förut i denna paragraf sägs av­skriva målet, om annan målsägan­de än kronan ej finnes eller måls-äganden förklarar att han icke ämnar föra talan om enskilt an­språk i anledning av brottet och ej heller eljest påfordrar att målet handlägges vid domstol samt straff för brottet må åläggas i disciplinmål. Beslut om avskriv­ning kan meddelas även om det

Prop. 1972:138

8

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

icke klarlagts att den misstänkte

begått brottet.

40 

§

Har den bestraffningsberältiga-de ej själv hållit mUitärförhöret, skall han, där det utan avsevärd olägenhet kan ske, personligen höra den misstänkte, om denne gjort framställning om sådant för­hör eller om han ej fyllt aderton

Har den bestraffningsberättiga-de ej själv håUit militärförhöret, skall han, där det utan avsevärd olägenhet kan ske, personligen höra den misstänkte, om anled­ning förekommer att ålägga ho­nom arrest i mera än åtta dagar, så ock eljest om den misstänkte ej fyllt aderton år eller han gjort framställning om sådant förhör.

Vid förhör som den bestraffningsberättigade själv håller bör jämväl audilören vara tillslädes, om den bestraffningsberättigade med hänsyn till brottets svårhetsgrad eller sakens beskaffenhet i övrigt finner det erforderligt och det utan avsevärd olägenhet kan ske. Audilören äger därvid framställa de frågor till den misstänkte, vilka han anser kunna tjäna lill upplysning i målet.

43 § Vill någon föra talan mot beslut i disciplinmål varigenom disciplin­straff, förverkandepåföljd eller ersättnmgsskyldighet ålagts honom, må det ske hos den domstol som enligt 77 eller 78 § är behörig.

Avser klagan ålagt arreststraff, har klaganden att inom två dagar från den dag, då han erhöll del av beslutet, lill den som meddelat detsamma inkomma med fuU-följdsinlaga. Klagande som lyder under kompanichef eller motsva­rande chef må ock inom samma tid avlämna inlagan till denne. Fö­res talan endast i fråga om an­nat än arreststraff, skall fullföljds-inlagan avlämnas inom två veckor från den dag, då klaganden er­höll del av beslutet.

Försummar klaganden vad sålunda är föreskrivet, har han förlorat sin talan.

49 § Sedan åklagaren slutfört den utredning som ankommer på honom, skall han skyndsamt tUl rätlen insända:

1.

de handlingar som han mottagk i målet;

2.

av honom förda anteckningar rörande utredningen; och

3.

förklaring över fullföljdsinlagan.

Åklagaren skall ock uppgiva de bevis han vUl åberopa och vad han vill styrka med varje särskilt bevis.

Klaganden skall inom två vec­kor från den dag, då han erhöll del av beslutet, tUl den som med­delat detsamma inkomma med fullfölj dsinlaga. Klagande som ly­der under kompanichef eller mot­svarande chef må ock inom sam­ma tid avlämna inlagan till denne.

Prop. 1972:138

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har klaganden fullföljt talan mot straffbeslut varigenom ålagts fritidsstraff, som skall verkställas utan hinder av att beslutet ej vun­nit laga kraft, skall åklagaren utan avbidan på sådan utredning som avses i 48 § ofördröjligen till rät­ten översända fullföljdsinlagan jämte handlingarna i målet. Till fullföljdsinlagan skall åklagaren foga eget yttrande i frågan huru­vida vidare verkställighet bör ske.

51 §2

Avvisas ej klagandens talan, skola klaganden och åklagaren kallas tUl förhör inför rätten. Om inställande av klagande, som av­tjänar arreststraff enligt det beslut mot vilket talan föres, förordnar rätten. Målet må, om saken finnes kunna nöjaktigt utredas, avgöras utan hinder av att klaganden ute­blivit. Rättens avgörande av sa­ken sker genom beslut.

Vid avgörandet skall i under­rätt nämnd deltaga.

Avvisas ej klagandens talan, skola klaganden och åklagaren kallas tUl förhör inför rätten. För­ordnande om att vidare verkstäl­lighet av fritidsstraff icke skall ske må dock meddelas utan att part kallats till sådant förhör.

Målet må, om saken finnes kun­na nöjaktigt utredas, avgöras utan hinder av alt klaganden ute­blivit. Rättens avgörande av sa­ken sker genom beslut.

Nämnd skäll deltaga vid under­rätts avgörande av saken.

53 §

Beslut i disciplinmål varigenom disciplinbot ålagts skall, där den bestraffningsberättigade ej an­norlunda förordnat, verkställas utan hinder av att beslutet ej vun­nit laga kraft.

Beslut i disciplinmål varigenom disciplinstraff ålagts skall, där den bestraffningsberättigade ej annorlunda förordnal, verkstäUas utan hinder av alt beslutet ej vun­nit laga kraft.

54 § Beslut i disciplinmål varigenom arrest ålagts må ej i andra fall än i 55 och 56 §§ sägs verkställas innan den tid gått till ända, inom vilken den straffskyldige äger full­följa talan i ansvarsfrågan. Full­följes talan i nämnda fråga, må verkställighet ej äga rum, om den ej redan påbörjats.

' Senaste lydelse 1969:262. (jfr 1969: 514)

Prop. 1972:138

10

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

55 § Ändå att den tid ej gått till än­da, inom vilken den straffskyldige äger fullfölja talan mot beslut som sägs i 54 §, må beslutet verkstäl­las, om den straffskyldige i vitt­nes närvaro inför den bestraff­ningsberättigade eller annan som denne förordnat avgiver förkla­ring att han avstår från talan mot beslutet såvitt angår det ålagda straffet och medgiver att detta må verkställas (nöjdförklaring).

56 §

Meddelas beslut som sägs i 54 § angående någon som är tagen i förvarsarrest, må den bestraff­ningsberättigade, om det med hän­syn till de omständigheter som föranlett arresteringen finnes va­ra av synnerlig vikt att straffet omedelbart verkställes, med audi-törens tillstyrkande förordna där­om. 1 fall som avses i 39 § erford­ras ej att auditörens yttrande in­hämtas.

Har beslut som sägs i 54 § med­delats ombord på fartyg i främ­mande farvatten, må den bestraff­ningsberättigade förordna att straffet skall omedelbart verkstäl­las, om detta finnes vara av syn­nerlig vikt för krigslydnadens upp­rätthållande.

64

§»

Mot beslut i ersättningsmål må

Mot beslut i ersättningsmål må

talan   föras   av  den   ersättnings-

talan föras av den ersättningsskyl-

skyldige. Ä sådan talan skall vad

dige. Ä sådan talan skall vad i 8

i   8  kap.   är  stadgat  om  klagan

kap. är stadgat äga motsvarande

som endast avser annat än arrest-

tiUämpning. Handlägges fråga om

straff  äga   motsvarande  tillämp-

ersättningsskyldighet    utan   sam-

ning. Handlägges fråga om ersätt-

band med ansvarsfråga, är rätten

ningsskyldighet    utan    samband

dock domför med en lagfaren do-

med ansvarsfråga, är rätten dock

mare.

domför med en lagfaren domare.

Kronans talan i målet föres av åklagaren.

» Senaste lydelse 1969: 262. (jfr 1969:514)

Prop. 1972:138

11

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

66 %*

Rätt atl ålägga tillrättavisning enligt 14 § lagen om disciplin­straff för krigsmän tillkommer de befattningshavare som äga be­straffningsrätt i disciplinmål, en­var i fråga om den personal över vilken han har sådan rätt.

Rätt att ålägga tUlrättavisning enligt 17 § lagen om disciplin­straff för krigsmän tUlkommer de befatiningshavare som äga be­straffningsrätt i disciplinmål, en­var i fråga om den personal över vilken han har sådan rätt.

Tillrätlavisningsrätt mot underlydande tillkommer även den som, utan att äga bestraffningsrätt i disciplinmål, innehar ovan i 13 § första stycket omförmäld befattning och har lägst fänriks grad eller tjänste­klass, så ock chef för bataljon eller däremot svarande avdelning.

Såvitt angår underlydande gruppbefäl och meniga må tiU­rättavisning ock åläggas av chef för kompani eller däremot svaran­de avdelning, chef för utbildnings-anstalt, sekond å fartyg vars chef innehar lägst kommendörkaptens grad och i de fall Konungen be­stämmer annan befattningshavare vid krigsmakten. Vad i detta stycke stadgas skall icke äga tUl-lämpning å hemvärnet.

Såvitt angår underlydande som icke är underkastad ämbetsansvar rak tillrättavisning ock åläggas av chef för kompani eller däremot svarande avdelning, chef för ut-bUdningsanstall, sekond å fartyg vars chef innehar lägst kommen­dörkaptens grad och i de fall Konungen bestämmer annan be­fattningshavare vid krigsmakten. Vad i detta stycke stadgas skall icke äga tillämpning å hemvärnet.

67 § Innan någon meddelar tillrättavisning, skall han vid förhör med den felande lämna denne tillfälle att förklara sig.

TUlrättavisad skall genast un­derrättas om hur han skall förfara om han vill begära omprövning av tillrättavisningsbeslutet.

Över meddelade tUlrättavisningar skola föras anteckningar enligt be­stämmelser som meddelas av Konungen.

79 §5

Allmän åklagare i militärt brott­mål är, om annat ej stadgas i 15 kap., allmän åklagare vid domstol som har att upptaga målet. Om fördelning av uppgifterna mellan olika åklagare bestämmer Konung­en. Justitiekanslern är åklagare i mål om ansvar eller enskilt an­språk på grund av ämbetsbrott, som avses i 20 kap. 14 §§ brottsbalken, av den som bestrider

Allmän åklagare i mUilärt brott­mål är, om annat ej stadgas i 15 kap., allmän åklagare vid domstol som har att upptaga målet. Om fördelning av uppgifterna mellan olika åklagare bestämmer Konung­en. Justitiekanslern eller riksåkla­garen är åklagare i mål om ansvar eUer enskUt anspråk på grund av ämbetsbrott, som avses i 20 kap. 14 §§ brottsbalken, av den som

 Senaste lydelse 1972: 363. ' Senasle lydelse 1965: 591.

Prop. 1972:138

12

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

regementschefs eller därmed

lik-     bestrider regementschefs eller där-

stäUd eUer högre tjänst.

med likstäUd eUer högre tjänst.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1973.

Äldre bestämmelser tillämpas även därefter i fråga om disciplinstraff som ålagts före ikraftträdandet.

4    Förslag till

Lag om upphävande av lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig

Härigenom förordnas, att lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig skaU upphöra att gälla vid utgången av juni 1973.

Prop. 1972:138

13

Utdrag ar protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten 1 statsrådet pä Stockholms slott den 20 oktober 1972.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], ANDERS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LÖF­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för justitiedepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter ge­mensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om ändrad lagstiftning om miUtära straff och disciplinmedel och anför.

1    Inledning

I olika sammanhang har aktualiserats frågor om ändringar i gällande lagstiftning om militära straff och disciplmmedel. Frågan om avskaffan­de helt eller delvis av arreststraffet i fredstid fördes fram i skrivelse den 1 april 1958 lill Kungl. Maj:t från försvarsväsendets underbefälsför­bund samt i motioner vid 1961 års riksdag och senare riksdagar. I skri­velse den 28 februari 1961 tUl Kungl. Maj:t aktualiserade överbefälhava­ren (ÖB) frågan om de mUitära straffens och discipUnmedlens utform­ning i krigstid.

Den 15 december 1961 bemyndigade Kungl. Maj:t chefen för justi­tiedepartementet att lUlkalla sakkunniga att utreda frågan om straff och disciplinmedel mot krigsmän m. m. Med stöd av bemyndigandet tillkal­lade dåvarande departementschefen tre sakkunniga, som antog namnet militärstraffsakkunniga, i det följande kallade utredningen.

Utredningen avlämnade i juni 1970 betänkandet MUitära straff och disciplinmedel (SOU 1970: 31).i Betänkandet mnehåUer bl. a. förslag tiU lag om ändring i brottsbalken, en ny lag om disciplinstraff för krigsmän och lag om ändring i militära rättegångslagen (1948: 472). Förslagen torde få fogas lill statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av riksåklagaren (RÅ), hovrätten över Skåne och Blekinge, hovrätten för övre Norrland, ÖB efter hörande av bl. a, försvarsgrenschefema, rikshemvämschefen, försvarets civilförvaltning, försvarets personalvårdsnämnd, ämbetsan-svarskommittén, Sveriges advokatsamfund. Föreningen Sveriges härads­hövdingar och stadsdomare (numera Föreningen Sveriges tingsrättsdo-

* Betänkandet är undertecknat av justitieombudsmannen Gunnar Thyresson, ordförande, f.d. ledamoten av riksdagens första kammare Per[REDACTED_EFTERNAMN] och riks­dagsledamoten Bengt[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1972:138

14

mare, i det följande kallad domareföreningen). Föreningen Sveriges auditörer, Föreningen Sveriges statsåklagare (statsåklagareförenmgen). Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Statstjänstemännens riksför­bund, Sveriges akademikers centralorganisation (SACO), Vämpliktiga underofficerares riksförbund och Centralförbundet för befälsutbUdning.

RÄ har bifogat yttranden av överåklagaren i Stockholm samt av läns­åklagarna i Östergötlands, Kristianstads, Skaraborgs och Norrbottens län. ÖB har överlämnat yttranden, förutom av försvarsgrenscheferna, av försvarets sjukvårdsstyrelse, försvarets materielverk, vämpliktsverket, chefen för militärpsykologiska institutet, samtliga mUUärbefälhavare och försvarsstabens personalvårdsbyrå.

Efter remissbehandlingen av betänkandet har Svenska underofficers­förbundet och Försvarsväsendets underbefälsförbund i en den 13 decem­ber 1971 dagtecknad skrivelse tUl chefen för justitiedepartementet fört fram krav på att arreststraffet avskaffas snarast möjUgt.

Dessutom har i fråga om dödsstraffet i krig svenska sektionen av Amnesty International tUl chefen för justitiedepartementet ingivit skri­velser dagtecknade den 14 mars 1971 och den 1 juni 1972.

2    GäUande rätt 2.1 Allmänt

Militärstrafflagstiftningen undergick en genomgripande reform år 1948. Straffen och disciplinmedlen för krigsmän fick då i huvudsak sin nuvarande utformning. Bestämmelser i ämnet finns intagna i brottsbal­ken (BrB) och i lagen (1948: 449) om disciplinstraff för krigsmän (DL). Bestämmelser om handläggningen av mUitära mål, om tvångsmedel och om verkställighet av disciplmstraff är intagna i mUitära rättegångs­lagen (1948: 472) (MRL) och i kungörelsen (1948: 691) angående den mUitära rättsvården (MRK).

2.2 Begreppet krigsman

De militära straffen och disciplinmedlen är i princip tillämpliga en­dast på den personal inom krigsmakten som skall anses som krigsmän.

Krigsmän är eiUigt 21 kap. 20 § första stycket första punkten BrB regementsofficerare, kompaniofficerare, plutonsofficerare, gmppchefer, reservofficerare och meniga som är anställda vid krigsmakten, värnplik­tiga som inte fått tUlstånd tiU vapenfri tjänst samt hemvämsmän och hemvärnsrekryter, samtiiga under den tid de är tjänstgöringsskyldiga i så­dan egenskap. Av samma paragraf första stycket andra punkten jämförd med 2 § kungörelsen (1968: 333) om mnebörden i rättsligt hänseende

> Enligt lagändring som trätt i kraft den 1 juU 1972 (SFS 1972: 362).

Prop. 1972:138

15

av begreppen krigsmakten och krigsman framgår att som krigsmän ock­så räknas följande personalkategorier under lid då de är tjänstgörings­skyldiga, nämligen civilmiUtär personal, personal som åtagit sig att fri­villigt tjänstgöra i befattning inom krigsorganisationen, civU personal i bl. a. kustbevaknings- och luftbevakningstjänst och i tjänst på krigsmak­tens fartyg eUer luftfartyg samt personal som är anställd i svensk be­redskapsstyrka för FN-tjänst om inte Kungl. Maj:t bestämmer annat.

Enligt 21 kap. 20 § andra stycket BrB skall den som enligt det an­förda är krigsman anses som sådan även under tid då tjänstgöringsskyl­dighet ej föreUgger, nämligen då han i anslutning tUl tjänstgöring är in- tagen i mUitärhäkte, vårdas i mUilärsjukhus, uppträder i militär tjänste­dräkt inom område eUer utrymme som nyttjas av krigsmakten eUer el­ jest offentiigen, eUer vid fuUgörandet av honom åliggande anmälnings­skyldighet eller annan särskUd tjänsteplikt.

Vid utformningen av de anförda bestämmelserna har fömtsätts att största delen av krigsmaktens civUa personal inte skaU stäUas under de mUitärstraffrättsliga reglema. Av 22 kap. 14 § BrB följer emellertid att under beredskapstiUstånd och då riket är i krig även denna personal skall vara underkastad dessa bestämmelser i den mån Kungl. Maj:t inte an­norlunda förordnar. Detsamma gäller vissa andra personkategorier.

2.3 Påföljder för brott av krigsmän

För brott som begås av krigsman kan ådömas de i 1 kap. 3 § BrB an­givna påföljderna. Dessa påföljder är böter och fängelse (de allmänna straffen), suspension och avsättning för innehavare av befattning var­med ämbetsansvar är förenat (ämbetsstraffen), disciplinstraff för krigs­män samt villkorUg dom, skyddstUlsyn, ungdomsfängelse, intemering och överlämnande tiU särskUd vård.

De krigsmän, som är underkastade ämbetsansvar och följaktligen kan ådömas ämbetsstraff, är enligt 21 kap. 21 § Brfii befäl av lägst överfu-rirs grad samt de som innehar motsvarande tjänsteställning.

Disciplinstraff för krigsmän är arrest och disciplinbot. Dessa straff är tUlämpliga på alla krigsmän.

Arrest ådöms i minst tre och högst trettio dagar samt verkstäUs i mi-litärhäkle. Överstiger strafftiden tio dagar, deltar arreslanten från och med elfte dagen i tjänstgöring. I övrigt verkstäUs arrest utan tjänstgö­ring, utom i vissa undantagsfaU. Arreslanten vidkänns löneavdrag under hela strafftiden.

Disciplinbot ådöms för minst en och högst tjugo dagar samt utgörs av löneavdrag.

I processuellt hänseende jämställs disciplinstraff med böter (6 § MRL). Under fömtsättning att strängare straff inte skall tillämpas får enligt

Se not s. 14.

Prop. 1972:138

16

2 och 3 §§ DL disciplinstraff ådömas vid samtiiga av krigsmän begångna brott av beskaffenhet att mål därom skall handläggas som militärt brott­mål (angående mUitära brottmål se avsnitt 2.4). Disciplinstraff är inte obligatoriskt inom det angivna tillämpningsområdet. Även böter kan komma i fråga. Vid valet mellan disciplinstraff och böter skall den i varje särskUt fall lämpligaste straffarten tiUämpas. Av disciplinstraffen är arrest en svårare påföljd än disciplinbot. Vid valet mellan dessa båda slrafformer skall enligt 15 § DL särskilt beaktas om den felande i övrigt förhållit sig väl i tjänsten eller om han är under 18 år.

För mindre förseelser av viss beskaffenhet kan i stället för disciplin­straff användas tillrättavisning i form av vaming, extratjänst, utegångs­förbud eller landgångsförbud. Extratjänst innebär åläggande för visst antal gånger, högst fyra, eller för viss bestämd tid, högst sju dagar, att utom vanlig ordning utföra handräckningsarbete eller annan särskUd uppgift. Utegångsförbud innebär för den som är förlagd inom kasern­område, läger eller motsvarande område, förbud att under bestämd tid, högst sju dagar, på fritid vistas utom sådant område eller del där­av som är upplåten åt viss avdelning, och för den, som inte är förlagd såsom angivits och inte heller ombord på fartyg, förbud att under be­stämd tid, högst sju dagar, på fritid vistas utom bostaden. Landgångsför­bud (motsvarigheten till utegångsförbud för den som är förlagd ombord på fartyg) innebär förbud att under bestämd tid, högst sju dagar, eller under bestämt antal särskilda dagar, högst fyra, på fritid lämna far­tyget.

Om landet skuUe komma i krig, kan i vissa fall tillämpas dödsstraff (22 kap. 19 § BrB). SärskUda bestämmelser härom är meddelade i la­gen (1948: 450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig.

2.4 Militära brottmål och disciplinmål

Som militära brottmål anses enUgt 3 § MRL vissa mål om ansvar för brott som förövats av krigsman. Till dessa brott hör fylleri och för­argelseväckande beteende enligt 16 kap. 15 och 16 §§ BrB, om den fe­lande vid gärningens begående var klädd i mUitär tjänstedräkt. Vidare räknas dit bl. a. de i 810, 12 och 13 kap. BrB upptagna förmögen­hetsbrotten och skadegörelsebrotten, om brottet angått krigsmakten tUl-hörig eller för dess behov avsedd egendom, de i 20 kap. 14 och 10 §§ BrB upptagna ämbetsbrotten samt de i 21 och 22 kap. BrB upptagna brotten av krigsmän samt krigsartiklama.

De i 21 kap. BrB upptagna brotten är följande: lydnadsbrott (1 §), grovt lydnadsbrott (2 §), myteri (3 §), ohörsamhet mot vakt (4 §), miss­bmk av förmanskap (5 §), obehörig befälsutövnmg (6 §), våld eller hot mot krigsman (7 §), missfirmelse mot krigsman (8 §), oskickUgt beteen­de (9 §), uppvigling av krigsmän (10 §), undanhållande (11 §), rymning

Prop. 1972:138

17

(12 §), övergivande av post (13 §), onyklerhet i tjänsten (14 §), fylleri (15 §) och förargelseväckande beteende (16 §) samt för krigsmän som inte är underkastade ämbetsansvar, tjänstemissbmk (17 §) och tjänste­fel (18 §). För brotten oskickUgt beteende, fylleri, förargelseväckande beteende och tjänstefel som inte är grovt är stadgat disciplinstraff. För de övriga brotten, utom fall som är att hänföra tUl grovt brott, är stadgat disciplinstraff eller fängelse.

Militära brottmål handläggs vid allmän domstol, om mte annat är föreskrivet. I vissa miUtära brottmål får straff för brottet åläggas av be­fattningshavare vid krigsmakten. Sådana mål benämns disciplinmål. Straff får åläggas i disciplinmål endast om den misstänkte står under militärt befäl från denna huvudregel finns dock visst undantag och straffet finnes böra bestämmas tiU arrest i högst femton dagar eller disciplinbot. Endast i fråga om vissa av de fömt angivna brotten kan straff åläggas i disciplinmål.

Bestraffningsrätten i disciplinmål är i princip förbehållen sådana be­fattningshavare vid krigsmakten som har lägst överstelöjtnants eller kom­mendörkaptens grad eller tjänsteklass. Regelmässigt utövas bestraff­ningsrätten av chef för regemente eller motsvarande förband eller av högre mUitär chef. För att biträda bestraffningsberättigade chefer vid handläggning av disciplinmål finns auditörer. Endast den som uppfyller vUlkoren för utövande av domarämbete och som har avlagt domared får tjänstgöra som auditör (19 § MRL).

I 91 § MRL föreskrivs att domstols dom eller beslut varigenom disci­plinstraff ålagts skall, där domstolen inte annorlunda förordnat, verk­ställas utan hinder av att domen eller beslutet inte vunnit laga kraft.

När det gäller frågan vem som har rätt att ålägga tillrättavisning gäl­ler i huvudsak att kompanichef och motsvarande befattningshavare har tillrätlavisningsrätt i fråga om underlydande gruppbefäl och meniga, att bataljonschef och motsvarande har tiUrättavisningsrätt i fråga om under­lydande regements-, kompani- och plutonsofficerare, gmppbefäl och meniga samt att regementschef och motsvarande har tillrättavisningsrält i fråga om all personal inom förbandet över vilken han har bestraff­ningsrätt i disciplinmål.

En ålagd tillrättavisning kan efter framställning omprövas av den i förhållande till den som ålagt tUlrättavisningen närmast högre befatt-rungshavaren med bestraffningsrätt. TUkättavisnmg går omedelbart i verkställighet.

Enligt 22 § fjärde stycket MRL kan bestraffningsberättigad befälha­vare avskriva militärt mål om saken prövas vara av synnerligen ringa vikt. Beslut om avskrivning får dock meddelas endast om det i målet inte finns annan målsägande än kronan och straff för brottet får åläggas i disciplinmål.

> Enligt lagändring som trätt i kraft den 1 juU 1972 (SFS 1972: 363). 2   Riksdagen 1972.1 saml Nr 138

Prop. 1972:138

18

2.5 Rättstillämpningen

Utredningen har lämnat vissa statistiska uppgifter dels om krigsmak­tens personalstyrka, såvitt avser värnpliktiga och anställd miUtär perso­nal, dels om tillämpningen av olika påföljder i militära mål. Dessa upp­gifter avser år 1948, som är det sista år då den äldre mUitära strafflag­stiftningen tillämpades, samt åren 1954 och 19641968.

Antalet vämpliktiga som genomgick sin första tjänstgöring var år 1948 35 000, år 1954 43 000 och åren 19641968 i medeltal något över 50 000. Antalet värnplUctiga i repetitionsutbildning var år 1954 93 000, åren 19641966 och 1968 81 00090 000 samt år 1967 37 000. Re-pelitionsutbUdningen omfattade, med vissa undanlag belräffande flottan och flygvapnet, regelmässigt 18 dagar för meniga värnpliktiga, 25 da­gar för värnpUktiga i underbefälsbefattningar och 32 dagar för värn­pliktiga i underofficers- och officersbefattningar. Den fast anstäUda mili­tära personalen uppgick under de angivna åren till mellan 21 000 och 23 000 man.

Antalet fängelsestraff (och straffarbete) uppgick år 1948 tiU 300, steg 1954 tUl nära 500, men sjönk åren 19641968 från 400 till 150. Fler­talet av dessa straff drabbade värnpliktsvägrare. Antalet bötesstraff, som år 1948 uppgick till endast ett hundratal, har stigit. Är 1954 var an­talet 800 och åren 19641968 meUan 1 000 och 1 500 årligen.

Användningen av arreststraff har minskat successivt sedan år 1948. Då verkställdes 5 500 arreststraff. Är 1954 var antalet arreststraff 5 000. Med hänsyn tUl att den värnpliktiga personalstyrkan under denna tid ökat från 35 000 till 43 000 man var minskningen relativt sett mar­kant. Åren 19641968 sjönk anlalet ålagda arreststraff från 4 000 tUl 3 000. I stort sett kan sägas att en tredjedel av arreststraffen avsåg un­danhållande, en tredjedel fylleri och den återstående tredjedelen hu­vudsakligen tjänstefel, lydnadsbrott, övergivande av post och onykter­het i tjänsten. Är 1968 var ungefär två tredjedelar av arreststraffen kor­tare än 8 dagar. Den vanligaste längden var 6 och 8 dagar. Mestadels var det i dessa fall fråga om undanhållande eller fylleri. Antalet arrest­straff som ålagts fast anställd militär personal har gått ned avsevärt. Är 1948 var detta antal 1 000 och år 1954 400. Aren 1967 och 1968 var an­talet så Utet som ett 40-tal, Under dessa år ålades ingen officer arrest­straff. Ar 1967 straffades 3 underofficerare med arreststraff medan år 1968 inte förekom något sådant straff för underofficer. I fråga om un­derbefäl med minst furirs tjänsteställning förekom 12 arreststraff år 1967 och 9 år 1968. Beträffande övrigt underbefäl och fast anstäUda meniga var antalet arreststraff 26 år 1967 och 27 år 1968.

Enligt numera föreliggande uppgifter har det totala antalet verkstäUda arreststraff fortsatt att minska efter år 1968. Antalet utgjorde år 1969 2 800, år 1970 2 500, år 1971 2 000 och under första halvåret 1972 750.

Prop. 1972:138

19

Påföljden disciplinbot, som infördes genom 1948 års reform, använ­des år 1954 i 1 500 fall och åren 19641968 i ungefär 1 800 fall årii­gen.

Antalet tillrättavisningar har ökat efter år 1954. FörklarUigen till ök­ningen torde vara att tillrättavisning i större ulsttäckning än tidigare kom­mit att användas i stället för disciplinstraff, framför allt arrest. Ar 1964 ålades omkring 20 000 tiUrättavisningar. Troligen har antalet hållit sig däromkring även under senare år. Utegångs- och landgångsförbud tUl-lämpas i omkring 13 500 faU årUgen. Extratjänst förekommer i ungefär 4 000 fall och vaming i omkring 2 500 fall per år.

2.6 Sanktionssystemet för krigsmän med ämbetsansvar jämfört med sanktionssystemet för civila statstjänstemän med sådant ansvar

Civila statstjänstemän med ämbetsansvar kan för de i 20 kap. BrB angivna ämbetsbrotten tjänstemissbmk, tagande av mula eller av otiUbörlig belöning, brott mot tystnadsplikt och tjänstefel ådömas ämbetsstraffen suspension och avsättning förutom de allmänna påfölj­der enligt BrB, som utdöms för ifrågavarande lagöverträdelser. Om äm­betsman genom annat brott visat sig uppenbarligen inte vara skickad att inneha sin befattning skall han dömas tUl avsättning. Om han genom brottet i avsevärd mån skadat det anseende innehavaren av befattningen bör äga, skall han suspenderas från befattningen för den händelse han inte blir avsatt. Flertalet civUa statstjänstemän, såväl sådana med äm­betsansvar som sådana utan sådant ansvar, kan vidare enligt bestämmel­ser i slatstjänstemannalagen (1965: 274) för försummelse, oförstånd eller oskicklighet i tjänsten bestraffas disciplinärt med vaming, löneavdrag, suspension eller avsättning.

Fast anställd krigsman med ämbetsansvar varmed avses befäl av lägst överfurirs grad och dem som innehar motsvarande tjänstestäUningi skall för de i 20 kap. BrB upptagna ämbetsbrotten ådömas samma på­följder som en civU statstjänsteman. Den fast anställde krigsmannen får dock ådömas disciplinstraff arrest eller disciplinbot i stäUet för böter (2 § DL). Sistnämnda bestämmelse ger den fast anstäUde krigsman­nen en särställning i förhållande tUl övriga statstjänstemän med ämbets­ansvar. Emellertid intar krigsmannen även i andra hänseenden en sär­ställning. Han kan sålunda i fredstid i sm egenskap av krigsman straffas för elt stort antal speciellt militära brott, nämligen de i 21 kap. 116 §§ BrB upptagna brotten av krigsmän, på vilka brott i regel kan följa disci­plinstraff och fängelse. Vissa av de brott som finns upptagna i 21 kap. BrB har sin motsvarighet i lagmm, som är generellt tillämpliga, sålunda även på civUa statstjänstemän, exempelvis våld eller hot mot krigsman (våld eller hot mot tjänsteman; 17 kap. 1 § BrB) och missfirmelse mot

' Se not s. 14.

Prop. 1972:138

20

krigsman (missfirmelse mot tjänsteman; 17 kap. 5 § BrB). CivUa stats­tjänstemän kan tänkas begå även andra brott motsvarande dem, som upp­tas i 21 kap. BrB, exempelvis lydnadsbrott, undanhåUande från tjänstgö­ring och onykterhet i tjänsten. Sådana brott begångna av civila stats­tjänstemän bedöms i avsaknad av särskilda straffbestämmelser som tjäns­tefel. Ytterligare en särställning intar den fast anställde krigsmannen därigenom att han kan åläggas disciplinstraff även för andra brott för­utsatt att brottet är av beskaffenhet att straff därför kan åläggas i disci­plinmål (2 § DL). Han kan sålunda under vissa förutsättningar åläggas disciplmstraff för exempelvis fyUeri och förargelseväckande beteende utom mUitärt område samt för undandräkt och åverkan.

Ämbetsansvarskommittén har i betänkandena Ämbetsansvaret (SOU 1969: 20) och Ämbetsansvaret 

II 

(SOU 1972: 1) föreslagit en reform som i korthet innebär att det straffrättsliga ämbetsansvaret avskaffas, att det i 20 kap. BrB straffbara området begränsas till vissa föreslagna brott, nämligen missbruk av myndighet, vårdslöshet i myndighetsutövning, mutbrott och brott mot tystnadsplikt, att straffansvaret för vanliga tjäns­tefel avskaffas samt att för fel i tjänsten införs ett för så gott som alla offentUga funktionärer enhetligt disciplinansvar av utomstraffrättslig karaktär. Avsättning och suspension avskaffas som brottspåföljder och ersätts av avskedsregler av civil karaktär.

Ämbetsansvarskommittén föreslår att den angivna reformen till en del skall bli tiUämplig också på den militära sektorn. Bl. a. avses detta gälla de föreslagna brotten i 20 kap. BrB, Det föreslås vidare att avsätt­ning och suspension avskaffas som brottspåföljder även inom den mUi­tära sektom och ersätts av civila avskedsregler. Vissa anställda krigsmän med typiskt civUa arbetsuppgifter avses bU underkastade den civila reg­leringen i dess helhet.

I övrigt fömtsätter ämbetsansvarskommittén att de tjänstemän som är krigsmän skall vara underkastade samma regelsystem som nu. Fort­farande kommer det sålunda för denna kategori att finnas ett straffrätts-ligt ansvar för vanliga tjänstefel. De militära straffen och disciplinmed­len (lagen om disciplinstraff för krigsmän) bibehålls.

3    Utländsk rätt

I betänkandet lämnas en översiktUg framställning över mUitära disci­plinstraff och andra miUtära disciplinmedel i Danmark, Norge, Finland, Förbundsrepubliken Tyskland, Schweiz, Frankrike, Storbritannien, Ame­rikas förenta stater och Sovjetunionen.

Arreststraff förekommer i samtliga nu nämnda länder. Även i övrigt förekommer i dessa länder i stort sett samma former av straff och disci­plinmedel som i vårt land. Dämtöver finns vissa andra påföljder, t. ex.

Prop. 1972:138

21

villkorligt ålagt arreststraff (Danmark) och degradering, fördröjd be­fordran m. m. som karriärstraff (Förbundsrepubliken Tyskland m. fl.).

I Danmark har nyligen för folketinget lagts fram förslag om avskaf­fande av det miUtära arreststraffet

Vad angår dödsstraff under krigsförhållanden synes läget nu vara följande. I Danmark, Norge, Schweiz, Frankrike, Storbritannien, Ame­rikas förenta stater och Sovjetunionen är dödsstraff tillämpligt vid krig. I Förbundsrepubliken Tyskland och i ÖsterrUce är dödsstraffet avskaffat under krigsförhållanden. I Finland har nyligen beslutats att dödsstraffet ej längre skall tUlämpas under krig.

4    Utredningen 4.1 Arreststraff

4.1.1 Värnpliktiga

Utredningen tar upp frågan om arreststraffet kan avskaffas helt. En­ligt utredningens mening är detta inte länkbart om man i fortsättningen som disciplinstraff har tillgång endast till disciplmbotstraffet. Följden av ett avskaffande av arreststraffet kan då bli att vissa gärningar kom­mer atl bestraffas med fängelse även om en sådan påföljd med hänsyn tiU den aktuella gärningens beskaffenhet i en del fall skulle vara onödigt sträng. Enligt utredningens mening kan arreststtaffet inte heller ersättas genom att disciplinbotsstraffet utökas eUer omvandlas efter mönster av det civila bötesstraffet. Skälen härtiU är många. Bl. a. framhålls att man då måste tänka sig att i vissa fall av bristande betalning förvandla pen­ningstraffet till fängelse eller arrest. En sådan lösning avvisas. Utred­ningen stannar för att ett realistiskt alternativ till arreststraff skulle vara att införa ett nytt disciplinstraff i form av elt förlängt utegångsförbud, uppbyggt helt efter mönster av de nuvarande tillrättavisningsformerna utegångsförbud och landgångsförbud. Ett sådant disciplinstraff, be­nämnt fritidsstraff, föreslås infört. I prmcip innebär detta straff för­bud att under bestämd tid, minst 8 och högst 15 dagar, på fritid lämna kasernområde eller del därav, fartyg eller bostad. Utredningens förslag i fråga om fritidsslraffet kommer att beröras närmare i ett senare av­snitt (4.3).

Om fritidsstraff införs som disciplinstraff vid sidan av disciplinbot, kvarstår ändå frågan om arreststraffet kan undvaras helt. Vid prövning­en av denna fråga har utredningen rent principiellt utgått från att ett to­talt avskaffande av arreststraffet skulle vara ett eftersträvansvärt fram­steg i den svenska sttafflagstiftningen.

Utredningen framhåller att man måste räkna med att krigsman begår brott som är av sådan svårighetsgrad att fängelse kan tänkas komma i fråga som påföljd, exempelvis vissa lydnads- och våldsbrott samt rym-

Prop. 1972:138

22

ning av allvarligare slag. Eftersom det föreslagna fritidsstraffet, även om det som utredningen också föreslår kan kombineras med disciplin­bot, inte skulle vara tUlräckligt som påföljd i aUa sådana fall, skulle av­saknaden av arreststraff kunna medföra att den brottsUge ådöms fäng­else. Detta skulle vara olyckligt från skilda synpunkter. Värnpliktig som döms tUl fängelse blU sålunda regelmässigt hemförlovad på gmnd av straffverkställigheten. Det under mUitärtjänstgöringen begångna brottet får under sådana förhållanden även andra konsekvenser än om påföljds­frågan "stannar inom krigsmakten". Inle ens ett långvarigt arreststraff tiUmäts sålunda formellt annan betydelse än ett bötesstraff och kom­mer därför inte att i någon högre grad läggas den felande tiU last sedan han återgått tiU civU verksamhet. EiUigt kommitténs mening föreligger därför behov av arrreststraff i vissa fall redan på gmnd av brottets art och svårhetsgrad.

Utredningen konstaterar att upprätthållandet av disciplinen och ord­ningen inom krigsmaklen ytterst syftar till att skapa och bibehålla en effektiv krigsmakt. Vissa svårigheter skall därvid övervinnas, främst be­stående däri att huvuddelen av krigsmaktens personal verkar av tvång och inte av fri vUja. Utredningen framhåUer att arreststraff såväl i Sve­rige som i andra länder ansetts vara ett verksamt medel för att upprätt­hålla disciplinen och ordningen inom krigsmakten. För egen del an­tar utredningen att förekomsten av arreststraff har en till graden f. n. obestämd men inte obetydlig brottsavhållande och disciplinfrämjande ef­fekt. Fortsättningsvis uttalas att de mUitära myndighelemas krav på straffmedel för disciplinens upprätthållande inte helt kan tillgodoses med det föreslagna fritidsstraffet. Utformningen av detta straff innebär bl. a. att den slraffskyldige inte kan helt förhindras att avvika. Om den som ålagts ett maximalt fritidsstraff 15 dagar awiker till hemorten vid först infallande veckoslut men sedan återkommer vid helgens slut, kan han kanske för detta undanhåUande åläggas ett nytt maximalt fri­tidsslraff jämte disciplinbot. Om han då på n5t awiker skulle man, om arrest inte finns att tillgå, sannoUkt tvingas att för detta sista undanhål­lande döma den felande tUl fängelse. Detta skulle vara olyckligt, bl. a. med hänsyn tUl slraffmätningssynpunkter och tUl att den dömde måste hemförlovas på gmnd av straffverkställigheten. Om i stäUet arrest kan tUlgripas, är denna påföljd inte bara tUlräcklig för att hävda efterlev­naden av de disciplinära reglema utan är också av flera skäl att föredra framför fängelsestraff. Det anförda ger enligt utredningens mening vid handen att arreststraffet är motiverat i vissa fall för upprätthållandet av disciplinen och ordningen inom krigsmakten.

Utredningen framhåUer vidare att den enskUdes tjänstgöringsförhål­landen ibland kan vara sådana att ett fritidsstraff skulle bli helt verk­ningslöst. Om disciplinbotsstraff då anses otillräckligt, bör det vara möj-

Prop. 1972:138

23

ligt att tiUgripa arreststraff, trots att ett fritidsstraff möjligen skulle kunna vara tUlräckligt från andra synpunkter.

Utredningen diskuterar härefter vissa särskUda skäl för och mot före­komsten av arreststraff. Det konstateras härvid att det gjorts gällande att detta straff är mhumant och föga överensstämmande med våra dagars humanitära gmndsyn och sttaffrättsUga principer. Mot detla påstående kan enligt utredningen invändas att korta frihetsberövanden inte är främmande för strafflagstiftnmgen på det civUa området. Härvidlag åberopas reglerna om förvandUng av böter tiU fängelse samt vissa disci­plinpåföljder enligt lagen (1964: 541) om behandling i fångvårdsanstalt. Vidare åberopas att Genévekonventionen den 12 augusti 1949 angående krigsfångars behandling medger att krigsfångar som disciplinstraff får ådömas arrest i högst 30 dagar.

Enligt utredningens mening måste man när det gäller att bedöma möj­ligheterna att avskaffa arreststraffet beakta risken för atl det miUtära straffsystemet urholkas så att fängelse måste tillgripas i brist på spe­cieUa miUtära disciplinmedel. En sådan utveckling skulle med fog kun­na betecknas som inhuman. Bland de värnpliktiga finns liksom på det civila området en minoritet som inte vill underkasta sig ordning över huvud taget och som äventyrar krigsmaklens effektivitet. Det är denna minoritet som skapar behovet av sådana särskUda disciplinmedel som arreststraffet.

Utredningen framhåller atl samtliga länder, vilkas rättsordningar kan tjäna till ledning i detta sammanhang, lillämpar arreststraff. VUka verk­ningar ett avskaffande av arreststraffet skulle få, måste under sådana förhållanden med nödvändighet bli antaganden utan erfarenhetsmässigt stöd. Av ett arrestraff i tillämpning föreUgger däremot långvarig erfa­renhet. Denna erfarenhet är enligt en samlad militär expertis god.

Under vissa förutsättningar, exempelvis då ett brott är ägnat att framkalla ohörsamhet och trots hos den övriga truppen, kan det vara nödvändigt eller åtminstone av värde att kunna skUja den felande från truppen för att förebygga ytterUgare disciplinupplösning. Arreststraffet kan då vara ett lämpligt medel för att nå detta syfte. För ett omedelbart avskiljande i anslutning till brott lär dock de särskUda militära tvångs­medlen förvarsarrest och tagande i förvar ha större betydelse än arreststraffet.

Sammanfattningsvis uttalar utrednmgen att den rent principiellt har sympatier för den uppfattning som går ut på att arreststraffet bör av­skaffas helt och hållet. Svårigheterna att förutsäga styrkan av de nega­tiva verkningar, som måste vara förenade med en sådan åtgärd och far­hågorna för de menliga konsekvenser ett avskaffande av arreststraffet skulle kunna få, har emellertid lett till att utredningen slutligen valt att inte ta steget fullt ut och omedelbart avskaffa arreststraffet. I stället har utredningen stannat för att som en första etapp på vägen mot det

Prop. 1972:138

24

i och för sig eftersträvansvärda målel att avskaffa arreststraffet föreslå att möjlighetema att tillämpa straffet beskärs mycket kraftigt. Sedan de föreslagna reglerna om begränsning av arreststraffets användning till-lämpats någon tid, bör underlag föreligga för att pröva om areslstraffet kan avskaffas helt. Utredningen har inte kunnat bortse från att om ar­reststraffet nu utan en sådan prövotid avskaffas omedelbart, det finns risk för att utvecklingen skulle göra det nödvändigt att sedermera införa straffet på nytt. Detta är enligt utredningens menmg ett högst olyckligt framtidsperspektiv.

Med hänvisning till del anförda föreslår utrednmgen att arreststraff skall få åläggas endast då det är särskUt påkaUat på grund av brottets art, disciplinen och ordningen inom krigsmakten eller den tilltalades tjänstgöringsförhållanden. Bestämmelser av detta innehåU tas upp i ut­rednmgens förslag tUl 4 § i en ny lag av disciplinstraff för krigsmän. En tillämpning av dessa bestämmelser kommer enligt utredningens uppfatt­ning att nedbringa antalet arreststraff till ungefär en tredjedel av det an­tal som f. n. åläggs.

4.1.2 Fast anställda

I ett särskilt avsnitt överväger utredningen huruvida arreststraffet bör avskaffas för de krigsmän som är fast anstäUda.

Utredningen konstaterar att den fast anstäUde krigsmannen intar en särställning i förhållande till övriga statstjänstemän inte endast därige­nom att han kan ådömas arreststraff utan också därigenom att för honom uppställts ett antal särskilda straffbestämmelser, vari som på­följd upptas bl. a. disciplinstraff. Ett avskaffande av arreststraff för en­bart fast anställda krigsmän synes enUgt utredningens mening kunna ske endast enligt något av följande två alternativ. Det ena altemativel är att hell jämställa fast anställda krigsmän med övriga statstjänstemän. Det andra och tUl synes rimligare alternativet är alt för fast anstäUda krigsmän tiUämpa samma straffbestämmelser som för de värnpliktiga som har ämbetsansvar med det undantaget att som disciplinstraff för fast anställda bör förekomma endast ett ekonomiskt straff som i möj­ligaste mån motsvarar det för den civUe statstjänstemannen gällande bötesstraffet.

Ulredningen ställer frågan om arreststraffet behövs för att avhålla fast anstäUda från att göra sig skyldiga till tjänsteförsummelser och andra brott. Den frågan anser sig utredningen kunna besvara nekan­de. Inhämtade statistiska uppgifter i fråga om brottsfrekvens, brot­tens art och ålagda arreststraff for olika personalkategorier ger mot bakgrunden av att den fast anställde inte är tagen i anspråk med tvång utan är verksam inom krigsmakten på grund av ett tjänsteavtal en­ligt utredningens mening klart belägg för att del från angivna utgångs­punkt skulle vara tUlräckligt om de fast anställda krigsmännen underkas-

Prop. 1972:138

25

tas samma slrafformer som civUa statstjänstemän i motsvarande tjänste­ställning. Samtidigt bör man enligt utredningens mening inte bortse från att arreststraff i vissa undantagsfaU kan tänkas framstå som en förmån för den fast anställde liksom fallet kan vara för den vämplik-tige. TUlgången till arreststraff medför kanske att den brottslige i stället för fängelse ådöms ett långvarigt arreststraff vilket innebär att påföljds­frågan "stannar inom krigsmakten".

Utredningen har även övervägt frågan huruvida det med hänsyn till principen om likhet inför lagen är motiverat att avskaffa arreststraf­fet för de fast anställda. Enligt utredningens mening beror svaret på denna fråga om den fast anställda personalen skall jämföras antingen med civila statstjänstemän eller med värnpliktiga. Begreppet likhet in­för lagen är sålunda inte entydigt. Om man jämför med förhåUandena inom den enskilda sektorn kan vidare förekomsten av ämbetsstraff och av disciplinär bestraffning inom det allmännas verksamhet sägas i sig själv utgöra ett avsteg från den angivna principen om likhet inför lagen. Ä andra sidan finns det även inom den enskUda sektom speciella ansvarsregler t. ex. för läkare, veterinärer och advokater. Även om det är önskvärt att få ett så enhetligt sanktionssystem som möjligt, kan före­komsten av särbestämmelser för en viss grupp i och för sig inte anses stötande om särbestämmelserna är dikterade av elt påtagligt behov. För att få fast anstäUda krigsmän att avhålla sig från att göra sig skyldiga till tjänsteförsummelser eller andra brott anser utredningen som nyss an­förts inte alt det behövs några bestämmelser om disciplinär bestraffning som awiker från dem som gäller för civUa tjänstemän.

Emellertid framhåller utredningen att principen om likhet inför lagen måsle övervägas också från de värnpliktigas synpimkt. Om arreststraf­fet avskaffas för de fast anställda krigsmännen skulle resultatet kunna bli att den vämpliktige bestraffas med arrest medan den fast anställde erhåller ett ekonomiskt verkande straff trots att förseelserna är identiska. Från de värnpliktigas sida skulle ett sådant förhåUande kunna betrak­tas som stötande. De värnpliktiga är mycket lyhörda för förhållanden som för dem kan te sig som mannamån i ansvarsfrågor. Det är för­denskull inte uteslutet att redan vetskapen om att befäl och värnplik­tiga i ansvarshänseende kan behandlas olika, skulle kunna försämra för­hållandet mellan befäl och värnpliktiga och därigenom i viss mån äventyra andan inom krigsmakten.

Det måste enligt utredningens mening också beaktas att om de stränga villkor för användningen av arrest som utrednmgen föreslagit kommer att godtas, kan det förväntas att arreststraff i praktiken inte kommer att tUlämpas på fast anställda. Att tUls vidare i straffrättsligt hänseende jämställa de fast anställda med övriga krigsmän bör förden­skull inte medföra några beaktansvärda ölägenheter för de fast anställ­da. SlutUg ställning till frågan hur dessa sistnämnda skall behandlas i

Prop. 1972:138

26

straffhänseende bör tas först sedan slutresultatet av ämbelsansvars-kommitténs utredning om ämbetsansvar och disciplinärt ansvar förelig­ger. Utredningen föreslår därför att arreststraffet bibehålls tUls vidare även för de fasl anställda krigsmännen.

4.1.3 Särskilda frågor om arrest

Ulredningen uttalar att det föreslagna fritidsstraffet och disciplin­botsstraffet eventuellt i kombination är avsedda att ersätta de kort­variga arreststraffen. Bl, a, med hänsyn härtiU finns inte längre något utrymme för mycket kortvariga arreststraff. Utrednmgen föreslår där­för att minimitiden för arrest bör vara åtta dagar i stäUet för tre da­gar. Förslaget föranleder ändring i 32 kap. 6 § BrB.

Utredningen har övervägt om inte arreststraff bör förenas med skyl­dighet för arreslanten att under hela den tid verkställighet pågår delta i tjänstgöringen, bl. a. med hänsyn tUl att värnpliktiga inte skall gå miste om utbildning lUl följd av sådan straffverkställighet. När utredningen lik­väl har stannat för uppfattningen att åtminstone första delen av straffet liksom hittiUs bör verkställas utan tjänstgöring har den bl. a. åberopat att det med hänsyn tUl disciplinen och ordningen inom krigsmakten kan vara angeläget att den straffskyldige under den första delen av strafftiden effektivt avskiljs från den övriga tmppen. Enligt gällande lag skaU ar-restant i princip delta i tjänstgöring i den mån strafftiden överstiger tio dagar. Utredningen anser att denna tid bör kunna minskas tUl åtta dagar. Förslag härom har upptagits i 5 § förslag lill lag om disciplinstraff för krigsmän.

Enligt 4 § DL skall den som åtnjuter avlöning från krigsmakten vid­kännas löneavdrag under det han avtjänar arrest, vare sig verkställig­heten är förenad med tjänstgöringsskyldighet eller inte. Med hänsyn bl. a. till den allmänna utvecklingen inom kriminalvården och mot bak­grund av att löneavdrag under arrest på militärt håll allmänt uppfattas som en dubbelbestraffning föreslår utredningen en ändring av innebörd att endast den som till följd av arreststraff inte deltar i tjänstgöring skall vidkännas löneavdrag. Förslaget innebär en återgång till vad som gällde före 1948 års reform.

4.2 Disciplinbot

Utredningen konstaterar att mUitära bedömare har hävdat alt erfa­renhetema av disciplinbotssttaffet när det gäller mindre allvarliga för­seelser är goda. Enligt utredningens mening krävs inte heUer några ge­nomgripande ändringar av denna strafform. Med hänsyn till den före­slagna begränsningen i möjligheten att ålägga arreststraff kan del emel­lertid vara lämpligt att det öppnas möjlighet alt utdöma disciplinbot för längre tid än den nuvarande maximitiden tjugo dagar. SärskUt är detta

Prop. 1972:138

27

motiverat med tanke på de fast anställda krigsmännen, för vUka arrest­straff antas i praktiken komma att användas endast i sällsynta undan­tagsfall och beträffande vilka det föreslagna nya fritidsslraffet över huvud taget aldrig lär komma att tUlämpas. Utredningen föreslår att maximitiden för disciplmbot höjs tiU trettio dagar.

Enligt utredningens mening finns det behov av att kunna kombinera disciplinbotsstraff med ett fritidsstraff. Härigenom kan kanske arrest­straff i en del fall undvUcas. Bl. a. kan detta bli aktueUt i situationer då enbart ett fritidsstraff på grund av förläggningsförhållanden eller andra orsaker inte kommer att uppfattas som en tUlräckligt allvarlig reaktion på förseelsen. Det föreslås att disciplinbot får åläggas jämte fritidsstraff om det finnes påkaUat för den tiUtalades tUlrättaförande eller av hänsyn tUl disciplinen och ordningen inom krigsmakten. Förslag av denna inne­börd är upptaget i 9 § förslag till lag om disciplinstraff för krigsmän.

4.3 Fritidsstrsff

Som jag tidigare har nämnt i avsnUt 4.1.1 föreslår utredningen alt det införs ett nytt disciplinstraff benämnt fritidsslraff. De grundläggande bestämmelserna om detta straff föreslås införda i 32 kap. BrB. I moti­veringen till förslaget anför utredningen följande.

Förslagen om en begränsning i användningen av arreststraff (avsnitt 4.1.1) och om en höjiung av minimitiden för arrest (avsnitt 4.1.3) väntas medföra att detta straff i stort sett kommer att åläggas endast i undan­tagsfall. Dessa förväntningar kommer emellertid knappast att infrias om inte vid sidan av arrest och disciplinbot införs en ny disciplinstraff­form som verkningsmässigt kan antas bli accepterad såväl av militära myndigheter som av straffskyldiga och som även i övrigt är lämplig för sitt ändamål.

Utredningen har stannat för att ett nytt disciplinstraff måste utfor­mas som en inskränkning för den felande att fritt råda över sin fritid. I fråga om utformningen av detta straff har det ansetts väsentiigt, dels att undvika ett omhändertagande av den straffskyldiges person, dels att straffet inte skall inverka menligt på värnpliktsutbUdningen, dels att aUa slraffskyldiga åtminstone värnpliktiga sådana skaU drabbas lika hårt oberoende av deras ekonomiska förhållanden, och dels att det inte skall krävas särskUda verkställighetslokaler eller stora personalresurser för kontinuerlig övervakning av straffets verkställighet. A andra sidan har en förutsättning ansetts vara att strafformen är så pass kännbar att den kan antas ersätta åtminstone de kortvariga arreststraffen.

Utredningen konstaterar att tUlrättavisningsformerna utegångsförbud och landgångsförbud, som får åläggas för en bestämd tid av högst sju dagar, har tillämpats under lång tid och överlag av mUitära bedömare anses ändamålsenliga och verksamma. Ett utegångsförbud och land-

Prop. 1972:138

28

gångsförbud, som är längre än sju dagar, skuUe enligt utredningens me­ning uppfylla alla de krav som måste ställas på en ny strafform. Utred­ningen konstaterar i detta sammanhang att det måhända kan göras gäl­lande alt det skulle vara enklare att höja maximigränserna för utegångs­förbud och landgångsförbud i tillrättavisningens form än att laborera med en ny strafform. Emellertid bör det ifrågavarande disciplinmedlet omgärdas med samma rättssäkerhetsgarantier som de nuvarande mili­tära disciplmstraffen. Disciplinmedlet bör därför ha karaktären av straff och inte tillrättavisning. Utredningen föreslår fördenskull att en ny disci­plinstrafform, med bibehållande av utegångsförbud och landgångsförbud som tillrättavisnmgsformer, konstrueras helt efter mönster av dessa till­rättavisningsformer med den skillnaden att det nya disciplinstraffet kan åläggas även av domstol och för längre lid än tillrättavisningsformerna. Det sålunda föreslagna nya disciplinstraffet har ansetts lämpligen kunna benämnas fritidsstraff.

Mot fritidsstraffet kan enligt ulredningen riktas den invändningen att detta straff inte är lämpligt för de fast anställda krigsmännen som till skillnad från huvuddelen av de värnpliktiga regelmässigt bor i civila bo­släder utanför kasernområde o. d. Enda länkbara formen av fritids­straff är då förbud att lämna bostaden. Sådant förbud som f, n. kan meddelas vid tillrättavisnmg, kommer inte att bU särskilt verknings­fullt. Principiellt förefaUer det mindre välbetänkt att för de fast an­ställda skapa en strafform, som på förhand kan sägas inte komma att tillämpas. Med hänsyn till att hela komplexet om de fast anställdas ställ­ning i ansvarshänseende hänger samman med ämbetsansvarskommitténs arbete anser dock utredningen att de fast anstäUda f. n. inte bör ges nå­gon särställning i fråga om fritidsstraff. Denna strafform föreslås därför bli formellt tiUämplig på alla krigsmän såväl värnpliktiga som fast an­ställda.

När del gäUer verkställigheten av fritidsstraff finner utredningen att det bör skapas samma möjligheter tUl kontroU av efterlevnaden som nu gäller vid motsvarande tiUrättavisningsformer. Detta innebär bl. a. att om kontrollen inte kan ordnas på annat lämpUgt sätt den straffskyldige kan åläggas att anmäla sin närvaro eller fullgöra annan sådan förpliktelse (49 § MRK). Verkställigheten av tiUrättavisningar har i allmänhet inte medfört några allvarligare kompUkationer vare sig i kontrollhänseende eller i övrigt. Den Ökning i kontrolluppgifterna som fritidsstraffet kom­mer att medföra, kan enligt utredningens mening inte antas bli så be­tungande i personellt hänseende att fritidsstraffet endast på grund därav skulle vara olämpUgt.

I en del fall får man räkna med att den straffskyldige inte kommer att respektera ett ålagt fritidsstraff utan kommer att avlägsna sig från det område inom vilket han ålagts att uppehålla sig. Genom att den som

Prop. 1972:138

29

sålunda bryter mot fritidsstraffet och bUr upptäckt ådöms arreststraff, kan emellertid respekten för fritidsstraffet upprätthållas.

Utredningen föreslår att minimitiden för frUidsslraff då det gäller förbud att under bestämd tid vistas utom kasemområde, läger eller mot­svarande område eller utom bostaden eUer att lämna fartyg, skall vara åtta dagar. MaximUiden föreslås vara femton dagar. Straffet kan då om­fatta två veckoslut. Att bestämma en längre maximitid så att straffet skulle kunna omfatta tre veckoslut är enligt utredningens mening inte lämpligt. VerkstäUigheten av fritidsstraff bygger mindre på bevakning och kontroll än på förtroende för den straffskyldige. Mycket långvariga fritidsstraff skulle kunna ställa den straffskyldiges lojalitet mot den mi­litära ordningen på alltför hårda prov och få till följd alt han i större utsträckning än vid kortare fritidsstraff skulle frestas att bryta mot för­budet att lämna visst område. När det gäller förbud att under ett be­stämt antal särskilda dagar lämna fartyg föreslås att minimitiden skall vara fem dagar och maximitiden åtta dagar.

Utredningen föreslår att fritidsstraffet i motsats till vad som gäl­ler arrest i princip skall få verkställas utan hinder av alt straffbeslutet inte vunnit laga kraft.

4.4 TUlrättavisning

Tillrättvisningsinstitutet används huvudsakligen endast vid förseelser mot ordnings- och tjänsteföreskrifter. Anledningen härtill synes främst vara att tillrättavisning enligt gällande bestämmelser (14 § DL) får an­vändas endast för "mindre förseelser" och att de flesta miUtära befatt­nmgshavare som har befogenhet att meddela tiUrättavisning anser att här­med menas rena bagatellsaker. Ofta har hinder ansetts föreligga att med­dela tillrättavisning trots alt en sådan sanktion bedömts vara lämpligare än elt disciplinstraff. En sådan ordning stämmer föga överens med grundsatserna i brottsbalken enligt vUka den felande i princip inte bör utsättas för mera ingripande åtgärder än som behövs för hans tiUrälta-förande. Kravet på att förseelsen skall vara att bedöma som "mindre" för att tillrättavisning skall kunna komma i fråga bör därför utgå. I stäl­let föreslår ulredningen en föreskrift av innebörd att tillrättavisning skall användas i stället för disciplinär bestraffning om tUlrättavisning är lämpligare än straff. En sådan bestämmelse har upptagits i 21 § förslag till lag om disciplinstraff för krigsmän.

Utredningen anser att officerare, underofficerare och underbefäl som är underkastade ämbetsansvar såväl fast anställda som värnpliktiga bör vara jämstäUda i fråga om vem som skall ha tiUrättavisningsrätt över dem. Den tillrättavisningsrätt som tillkommer chef för kompani el­ler däremot svarande avdelning föreslås därför begränsad tiU att avse

" Utredningens förslag utgår från förhållandena före den 1 juli 1972. Jfr prop. 1972: 44 och SFS 1972:363.

Prop. 1972:138

30

underlydande, som har högst korprals grad eller molsvarande tjänste­ställning.

Skäl föreligger inte enligt utredningens mening att ändra bestämmel­serna om att ålagd tiUrättavisning omedelbart skall gå i verkställighet. Däremot föreslås en föreskrift av innebörd atl lUlrättavisad genast skall underrättas om hur han skall förfara om han vUl begära omprövning av tillrättavisningsbeslulet.

4.5 Avskrivning av militära mål m. m.

Utredningen har uppmärksammat att en bestraffningsberättigad befäl­havares möjligheter att avskriva bagatellmål är mycket begränsade. Den grundläggande fömtsättningen för sådan avskrivningsräll är bortsett från atl straff för brottet måste kunna åläggas i disciplinmål att saken prövas vara av synnerligen ringa vikt (22 § fjärde stycket MRL). Om avskrivning inte kan ske, tvingas den bestraffningsberättigade i många fall alt hänskjuta målet tiU åklagaren för utredning, fastän ett sådant hänskjutande ter sig ganska meningslöst. Därmed belaslas den civila ul-redningsmyndigheten med utredningar av förhållandevis bagatellartade förseelser. Varje utredning genom polismyndighet av sådana bagatell­förseelser torde ske på bekostnad av resursema för utredningar av all­varligare saker och detta trots att det inte föreUgger något egentiigt in­tresse vare sig allmänt eller speciellt militärt av att utredning kom­mer till stånd i denna ordning.

Med hänsyn till det anförda anser utredningen att bestraffningsberät-ligads möjligheter att avskriva mål bör vidgas. Bl. a. föreslås sådan änd­ring i 22 § MRL att förulsätlning för avskrivning inte längre skall vara att saken är av "synnerligen ringa vikt." Det skall räcka alt saken är av "mindre vikt". Utredningen föreslår också vissa andra ändringar i för­utsättningarna för avskrivning av militära mål.

Enligt 22 § första stycket 1 MRL skall bestraffningsberättigad befäl­havare genast hänskjuta nulitärt mål tUl åklagaren, om i målet finns an­nan målsägande än kronan. Utredningen anser att även om det finns an­nan målsägande än kronan sådant hänskjutande inte skall behöva ske un­der fömtsättning att målsäganden förklarar sig inte ha något intresse av att saken handläggs vid domstol och straff för brottet eljest kan åläggas i disciplinmål.

4.6      Verkställighetsfrågor

Utrednmgen finner inte skäl föreslå någon ändring av bestämmelser­na i 91 § MRL om verkställighet av domstols dom eUer beslut varige­nom disciplinstraff ålagts. Såvitt gäller verksläUighet av arreststraff ut­går utredningen därvid från sitt förslag om inskränkning i möjligheter­na att använda arreststraff.

Prop. 1972:138

31

4.7 Krigsförhållanden

Med undantag för dödsstraffet finns inga särskilda straff eller disci­plinmedel som är avsedda för krigsmän under krig. Utredningen menar att det fredstida disciplinsystemet i sin helhet lämpar sig för användning under krig endast inom områden, där livet även i övrigt påminner om fredstida gamisonstjänst. På de avsnitt där strider förs måste disciplinen manas fram med andra åtgärder än användande av disciplinmedel.

Vad först angår arreststraffet grundar sig dess verkan på att det starkt begränsar den bestraffades rörelsefrihet och möjligheter att utnyttja fri­tiden. Ju svårare situationer och primitivare förhållanden det dagliga li­vet framlevs i, desto mindre är arreststraffets betydelse. Under frontför­hållanden i krig är därför arreststraffet betydelselöst. Den enda möjlig­heten att använda arreststraffet i främsta linjen torde enligt utredningen vara att uppskjuta verkställigheten till dess truppförbandet löses från sin fronttjänstgöring och förflyttas tUl området bakom linjerna. Under den fömtsättningen kan arrest eventuellt komma i fråga även när det gäller stridsförband.

Vad nu sagts om arreststraff gäller också det föreslagna fritidsstraffet och tillrättavisningen utegångsförbud (landgångsförbud), vUka inskrän­ker den felandes rörelsefrihet.

Ett mera ändamålsenligt disciplinmedel för frontförhållanden är då enligt utredningens mening den form av tillrättavisning som utan att be­gränsa den bestraffades frihet innebär en ökning av hans arbete och plikter, nämligen extratjänst. Denna tiUrättavisningsform torde vara den enda, som ungefär lUca effektivt kan användas under alla förhållanden.

Disciplinbotsstraffet har enligt utredningens mening inte någon nämn­värd betydelse under frontförhåUanden.

Då det gäller att bedöma fängelsestraffets användbarhet som påföljd för krigsmän för brott som begåtts under krigsförhållanden framhåller uttedningen att de vanligaste brotten under krig utgörs av de fall, då den felande på elt eller annat sätt söker undfly de plikter, som åvUar honom som soldat. Han visar feghet eller gör sig skyldig tiU desertering, självstympning, myteri etc. Om på ett dyUkt brott under krig följer ett långvarigt frihetsstraff, uppnår den brottsUge genom straffet på sätt och vis just det han eftersträvat med brottet. Odiskutabelt är nämligen att vistelsen i straffanstalten är mera skyddad än ute i eldlinjen. Som straff kvarstår sålunda endast den skam, som den brottslige har att utstå. Men erfarenheterna från Finland under det senaste världskriget visar att många ansåg att den kroppsliga integriteten gick före den vanära de ådrog sig genom brotten.

I syfte att effektivisera fängelsestraffet under krig har i Finland tUl-lämpats elt system med uppskov av verkstäUigheten av ådömt fängelse­straff. Omedelbart efter rättegången återvände den dömde tUl fronten

Prop. 1972:138

32

men var samtidigt medveten om, att verkställigheten av det ådömda straffet väntade honom framdeles, om han inte utmärkte sig i så hög grad att förmannen gjorde framställning om straffets undanröjande ge­nom benådning.

Utredningen anför att inte något av de länder, vars mUitära strafflag­stiftning utredningen tagit del av, har några särskilda för krig avsedda militära straff och disciplinmedel. Samtiiga dessa länder, utom Schweiz, har deltagit i det senaste världskriget och har haft anledning att noga överväga hithörande frågor. Utredningen har för sin del inte kunnat finna på något nytt, för användning under krig lämpligare straff eller disciplinmedel än dem som vi redan har för fredstid. Något förslag om särskilda straff och disciplinmedel för krig läggs därför inte fram.

Vad angår dödsstraffet, som endast är tillämpligt i krig, har utred­ningen mycket allvarligt övervägt om det skulle kunna avskaffas. Län­der med krigserfarenhet har emellertid ansett sig inte kunna undvara dödsstraffet. Utredningen anser det vara svårt att hävda en annan stånd­punkt även om den inte vill underlåta att uttala att den principiellt är motståndare till detta straff. Om vi i vårt land skulle avskaffa dödsstraf­fet, torde risken vara stor att vi i händelse landet drogs in i krig skulle bli nödsakade att på nytt införa detta straff, och då genom en lagstift­ning med retroaktiv verkan. Det senare skuUe strida helt mot våra rätts­principer på strafflagstiftningens område. Utredningen föreslår därför inte någon ändring beträffande vår lagstiftning om dödsstraffet. TiU detta ställningstagande har i hög grad bidragit att i Sverige såväl utdö­mandet av dödsstraff som verkstälUgheten därav kringgärdas av ett fler­tal från fredstida rättegångsordning avvikande bestämmelser tiU före­kommande av missbruk.

5   Remissyttrandena 5.1 Arreststraff

5.1.1 Värnpliktiga

Utrednmgens förslag att arreststraffet skaU behållas t. v. för värnpUk­tiga godtas av det stora flertalet remissinstanser, nämligen RÄ, de två hörda hovrätterna, ÖB, de tre försvarsgrenscheferna, försvarets civil­förvaltning, försvarets sjukvårdsstyrelse, de sex militärbefälhavarna, chefen för militärpsykologiska institutet, överåklagaren i Stockholm, länsåklagarna i Kristianstads, Skaraborgs och Norrbottens län, domare­föreningen. Föreningen Sveriges auditörer. Föreningen Sveriges stats­åklagare. Statstjänstemännens riksförbund och Centralförbundet för be­fälsutbildning.

RA framhåUer att den mUitära verksainheten bedrivs även i freds­tid under så speciella förhåUanden att man inte kan i full utsträck-

Prop. 1972:138

33

ning anlägga vedertagna kriminalpolitiska synpunkter på beivrandet av brott som begås av krigsmän. Även om arreststraffet helst borde avskaf­fas, är de av utredningen anförda skälen för behållande t. v. av detta straff övertygande. Hovrätten över Skåne och Blekinge håller för troligt att minskningen i anlalet arreststraff efter år 1948 huvudsakligen beror dels på alt disciplinbot visat sig vara användbart i en del fall då arrest tidigare tiUämpades, dels på att de värnpliktiga numera begår färre brott som är av den karaktären att arrest är den vanliga påföljden. Nu lik­som vid tUlkomsten av 1948 års lagstiftning är det andra faktorer än be­straffningshotet som i första hand inverkar på disciplinen inom krigs­makten. Ä andra sidan får man enligt hovrättens mening inte se bort från det förhåUandet att mUitärutbildningen skapar en så specieU miljö att man måste vara i viss mån försiktig när man bedömer möjligheten av alt slopa arreststraffet helt. De flesta värnpliktiga lämnar under tjänst­göringen sin vanliga miljö och står då inte längre under samma sociala tryck som där. Arreststraffet kan inte anses vara så avseväri mer inhu­mant än de andra former av frihetsberövande som vår lagstiftning kän­ner alt del enbart av denna anledning bör slopas hell. Chefen för armén framhåller att det finns eller kan finnas krigmän som vid vissa tillfäl­len söker sabotera anda, ordning och disciplin eller i övrigt motverka fullgörandet av krigsmaktens uppgift. Bl. a. med hänsyn härtill är det angeläget alt militär chef förfogar över disciplinära medel som kan till­gripas snabbt. Genom sin blotta förefintlighet kan dessa medel ha en inte obetydlig brottsavhållande och disciplinfrämjande effekt samt mot­verka etl uppsåtligt åsidosättande av order och föreskrifter. Enligt mili­tärbefälhavaren för Övre Norrlands militärområde har många värn­pliktiga framför allt under första tjänstgöringen mycket svårt att finna sig till rätta med de militära förhållandena. Så länge denna situation inte påtagligt har förbättrats, behövs ett korrektionsmedel som kan verka påtagligt avskräckande. Arreststraffet måste därför behållas.

ÖB, som anser övervägande skäl tala för att arreststraffet tills vidare bör behållas, erinrar om ett av lagrådet år 1961 gjort uttalande att "otill-räcldigt underbyggda och förberedda reformåtgärder kan få långvariga följder som svårligen låter sig upphäva". Det torde enligt ÖB också vara välbetänkt alt avvakta resultatet av ämbetsansvarskommitténs ar­bete. Om arreststraffet behåUs t. v., bör vissa särskilda regler iakttas bl. a. i fråga om läkarundersökning av arrestant samt när del gäller ut­formningen av arrestlokalerna. Försvarets sjukvårdsstyrelse anser att sådana regler är en förutsättning för arreststraffets behållande. Bl. a. framhålls att arrestlokalerna i den mån så inte redan skett måste upp­rustas så att de fyller de anspråk som nutida rättsvård kräver.

Försvarets civilförvaltning hyser den principieUa uppfattningen att de särskilda militära straffen och disciplinmedlen bör avskaffas hell. Det av utredningen presenterade materialet kan emellertid inte läggas tUl 3    Riksdagen 1972.1 saml Nr 138

Prop. 1972:138

34

grund för ett ställningstagande i denna fråga. En särskild ulredning torde därför krävas för att bl. a. få klarlagt vilka ändringar eller tillägg som ett sådant slopande kan föranleda i BrB och rättegångsbalken med följdförfattningar.

De fåtaliga remissinstanser som föreslår att arreststraffet helt avskaf­fas för de värnpliktiga är försvarets personalvårdsnämnd (majoriteten), försvarsstabens personalvårdsbyrå, ämbetsansvarskommittén, Sveriges advokatsamfund, TCO och SACO. Länsåklagaren i Östergötlands län är tveksam i frågan.

Försvarets personalvårdsnämnd vill understryka försvarets integrera­de ställning i den samhälleliga, verksamheten. Särbestämmelser för det mUitära livet måste vara särskUt motiverade och anpassas så långt möj­ligt till de normer och regler som tillämpas i övrig samhällsverksamhet. Utifrån detla synsätt awisar nämnden förslaget att behålla arreststraf­fet. Den humanisering av lagstiftning och behandlingsformer som präg­lar den civila verksamheten och som bl. a. återspeglas i strävandena att inte lösa problem genom frihetsberövanden, måste åtföljas av motsva­rande åtgärder inom försvaret. Arreststraff kan knappast få någon annan effekt än ett olyckligt avbrott i den enskUdes möjligheter till resocialise-ring. Det bästa sättet att lösa disciplinproblem m. m. under värnplikten torde i stället vara att satsa kraftigare på personalvårdande åtgärder. Försvarsstabens personalvårdsbyrå anser att som ersättning för arrest­straffet bör i BrB införas en motsvarande form av korttidsstraff av fri­hetsberövande natur. Detta straff bör prövas av allmän domstol och avtjänas utanför försvaret. Ämbetsansvarskommittén som förordar en samlad översyn av hela ansvarssystemet för krigsmän anser att det skuUe vara en värdefull delreform att redan nu helt avskaffa arrestslrsif-fet. Denna strafform kontrasterar mot det påföljdssystem som i övrigt gäller för medborgarna. Kommittén är kritiskt inställd till förslaget att under en viss tid pröva en inskränkt rätt att tillämpa arreststraff. Det är alltför möjligt att prövningen inte kommer att visa mer än att inga märkbara olägenheter uppstår vid en sådan begränsning av arreststraf­fets användning. Efter prövningen skulle i allt väsentligt finnas kvar problemet att väga intresset av arreststraffets avskaffande mot behovet av effektiva medel för att upprätthålla disciplin och lydnad inom krigs­makten. Otvivelaktigt lalar vissa skäl för att arreststraffet behålls vid vissa brott eller i varje fall om möjligt ersätts med annat sanktionsme­del. Delvis bör dessa skäl få vika vid intresseawägningen, delvis kan de bemötas med införandet av det föreslagna fritidsstraffet. TCO framhål­ler att frågan om arreststraffets avskaffande bör behandlas lika för samt­liga kategorier krigsmän, såväl värnpliktiga som anslällda. Under krig har arrest knappast någon användning. I fred är strafformen sedan länge förlegad. Arreststraffet bör därför utmönstras ur det mUitära straff- och discipUnsystemet. Detta bör genomföras så snart som möjligt.

Prop. 1972:138

35

Vidare bor tillsättas en särskUd utredning med uppgift att företa en ge­nomgripande översyn av det militära straff- och disciplinsystemet. En sådan reform bör ta sikte på att avskaffa disciplinstraffen och den mili­tära bestraffningsrätten i disciplmmål.

De remissinstanser som godtar förslaget att arreststraffet skaU behål­las t. v. för de värnplUctiga tillstyrker i allmänhet också förslaget att detta straff skall få användas bara i starkt begränsad omfattning. Länsåklaga­ren i Östergötlands län anser att begränsningen bör klargöras tydligare än vad som skett i den föreslagna lagtexten. Kanske skuUe det vara bättre att föreskriva att "arrest får användas endast då det finnes av sär­skilda skäl påkallat". Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att då det gäller att avgränsa det område inom vilket arreststraffet alltjämt skall finnas kvar det bör finnas ett visst utrymme även för ett hänsynstagan­de till individualpreventiva synpunkter. Bl. a. av detta skäl bör 15 § DL behållas men undergå den jämkning som föranleds av att en ny form av disciplinstraff införes. Enligt statsåklagareföreningens mening bör an­talet arreststraff minskas betydligt kraftigare än vad utredningen har fömtsatt. Arreststraffets tillämpningsområde bör kunna inskränkas till att omfatta främst sådan brottsUghet som består i att krigsman drar sig undan verkställighet av utdömt fritidsstraff samt därutöver den brotts­lighet som är så svår att gränsen tiU fängelsestraff tangeras. Enligt mi­litärbefälhavaren för Västra militärområdet bör det klart anges att arrest­straff kan användas för att hindra upprepade förseelser av mindre all­varligt slag. Chefen för militärpsykologiska institutet framhåller alt be­gränsningen i användningen av arreststraffet är avhängig av möjlig­heterna att komplettera disciplinstraffen med en ny strafform av lägre valör än arreststraffet.

Militärbefälhavaren för övre Norrlands militärområde synes avstyrka en minskad användning av arreststraffet.

5.1.2 Fast anställda

Flertalet av de remissinstanser som anser att arreststraffet bör behål­las t. v. för de värnpliktiga har den uppfattningen att detta straff bör be­hållas också för de krigsmän som är fast anställda. Till denna grupp hör hovrätten över Skåne och Blekinge, ÖB, cheferna för armén och flyg­vapnet, försvarets sjukvårdsstyrelse, militärbefälhavarna för Södra, Västra, Östra, Bergslagens och Nedre Norrlands militärområden, över­åklagaren i Stockholm, länsåklagarna i Kristianstads och Norrbottens län. Föreningen Sveriges auditörer, statsåklagareföreningen och Central­förbundet för befälsutbildning.

Chefen för Bergslagens militärområde finner det å ena sidan rimUgt och naturligt att sträva efter likställighet mellan den fast anstäUda per­sonalen inom krigsmakten och övriga statstjänstemän bl. a. i fråga om bestraffningar. A andra sidan är förhållandena inom krigsmakten spe-

Prop. 1972:138

36

cieUa. Under varje slag av tjänstgöring gäller det all med all kraft svetsa ihop meniga och befäl, värnpliktiga och fast anställda till enheler, star­ka nog att tåla påfrestningarna under tjänst i fält. Därför ter det sig slö­tande om inom krigsmakten ett och samma brott som begåtts under lik­artade förhållanden av en fast anställd och en värnpliktig skulle bedö­mas efter olika grunder. Med hänsyn tUl krigsmaktens särpräglade ka­raktär bör likställigheten mellan personalen inom krigsmakten tillmätas större belydelse än likställigheten mellan fast anställda krigsmän och öv­riga statstjänstemän. Likartade synpunkter anförs av de nyssnämnda mi­litärbefälhavarna och ÖB. Sistnämnda instans tillägger atl frågan kan komma att påverkas av ämbetsansvarskommitténs betänkande.

Några av de remissinstanser som anser att arreststraffet bör behållas t. v. för de värnpliktiga har å andra sidan den meningen att arreststraf­fet bör avskaffas för de fast anställda. Försvarets civilförvaltning anser sålunda att del saknas anledning alt på de fast anställda krigsmännen tillämpa andra lagförings- och påföljdsregler än som gäller för annan statligt anställd personal. Militärbefälhavaren för övre Norrlands mili­tärområde, som har samma uppfattning, menar att frågan om arrest­straff för värnpliktigt befäl bör utredas ytterligare. Chefen för militär­psykologiska institutet förklarar att varje straff i regel innebär betydligt svårare konsekvenser för en fasl anställd än för en värnpliktig. I fråga om vämpliktiga står det klart att etl undergånget arreststraff inte i nå­gon högre grad läggs den felande till last sedan han återgått till civil verksamhet. Denna skillnad, som i praktiken innebär en olikhet inför lagen, talar jämte en del andra skäl för att arreststraffet bör las bort för fast anslällda. Länsåklagaren i Skaraborgs län anför liknande synpunkter. Skulle det inte anses möjligt att skilja på värnpUktiga och fast anställda bör detta vara ett avgörande skäl för att arreststraffet slopas helt. Även Statstjänstemännens riksförbund anser alt arreststraffet bör avskaffas för de fast anställda krigsmännen.

RÄ, som är tveksam lill förslaget att behålla arreststraffet för de fast anstäUda krigsmännen, kan inte inse alt det av hänsyn lill de värnplik­tiga skulle vara nödvändigt alt behålla denna påföljd för ifrågavarande personal. Principen om likhet inför lagen synes snarare tala för att den personal inom krigsmakten som inte är tagen i anspråk med tvång utan är verksam på grund av tjänsteavtal i förevarande hänseende likställs med civila statstjänstemän i motsvarande tjänsteställning. Därav följer enligt RÄ:s mening den självklara slutsatsen atl vämpliktiga officerare, underofficerare och underbefäl av furirs grad skall jämställas med öv­riga värnpliktiga och således kunna ådömas arreststraff.

Även chefen för marinen ifrågasätter om inte arreststraffet bör kunna avskaffas för de fast anställda krigsmännen. Inte heller domareförening­en synes främmande för en sådan lösning.

> Jfr not sid. 29.

Prop. 1972:138

37

Hovrätten för Övre Norrland fäster väsentlig vikt vid att det numera inte kan sägas föreligga någon avsevärd skUlnad mellan de civila stats­tjänstemannen och de militära befälsgrupperna när det gäller arbetsför­hållandena i fredstid. Arrest synes böra behållas för de fast anstäUda krigsmännen endast när med hänsyn lUl krigslydnaden eller eljest sär­skilda skäl föreligger.

Rikshemvämschefen anser att arreststraff inte bör vara tillämpligt på hemvärnspersonal.

De remissinstanser som ullalar sig för atl arreststraffet bör tas bort för de värnpliktiga anser självfallet att detta också bör gälla de fasl anställ­da. I denna grupp ingår försvarets personalvårdsnämnd och ämbetsan­svarskommittén. TCO framhåUer att det snarast bör övervägas att in­ordna de militärt och civUnaililärt anstäUda tjänstemännen i det regel-syslem som gäller eller kommer att utformas för civila statstjänstemän. SACO vill peka på de problem som en särbehandling av olika personal-gmpper inom krigsmakten skulle medföra. Att t. ex. behandla fast an­ställda och värnpliktiga officerare olika i disciplinärenden ter sig helt orimligt. Till den förevarande gmppen remissinstanser hör också Sve-riges advokatsamfund. Även om arreststraffet skulle i princip behållas, bör det enligt samfundet inte vara tillämpligt på anställt militärt och civilmilitärt befäl.

5.1.3 Särskilda frågor om arrest

Förslaget att höja minimitiden för arreststraffet från tre till åtta dagar tillstyrks av hovrätten för Övre Norrland, ÖB, cheferna för armén och flygvapnet, försvarets sjukvårdsstyrelse, chefen för militärpsykologiska institutet, militärbefälhavarna för östra och Nedre Norrlands militär­områden, länsåklagaren i Skaraborgs län, domareföreningen och Central­förbundet för befälsutbildning.

Militärbefälhavaren för övre Norrlands militärområde, som menar att fylleriförseelser också i fortsättningen måsle bestraffas med arrest, före­slår att den nuvarande mininutiden behålles. Samma uppfattning om minimitiden har Sveriges advokatsamfund. Delsamma gäller militärbe­fälhavaren för Västra militärområdet, som dock möjligen kan tänka sig en höjning till fyra eller fem dagar. Hovrätten över Skåne och Blekinge samt militärbefälhavaren för Södra militärområdet förordar en minimi­tid av fem dagar. Militärbefälhavaren för Bergslagens militärområde och Föreningen Sveriges auditörer föreslår sex dagar. Enligt föreningen framstår det som onödigt strängt att reagera med arreststraff i åtta da­gar i fall då fritidsstraff har överträtts exempelvis genom övemattning i hemmet.

Hovrätten över Skåne och Blekinge vill att maximitiden för arrest­straffet sänks från 30 till 15 dagar. Som skäl härför anföres, att de verk-ställighelsförhållanden som står till buds i regel måste anses otiUfreds-

Prop. 1972:138

38

ställande, att effekten av arreststraff närmast ligger i påföljden som så­dan och inte i arreststraffets längd samt att bestraffningsberättigad be­fälhavare kan handlägga alla faU där påföljden bör bU arrest.

Förslaget att sänka gränsen för arrest utan tjänstgöring från tio till åtta dagar tillstyrks av hovrätten över Skåne och Blekinge, hovrätten för Övre Norrland, cheferna för marinen och flygvapnet, inilitärbefälhavaren för Bergslagens miUtärområde, Sveriges advokatsamfund och domare­föreningen. Detsamma gäller militärbefälhavaren för Nedre Norrlands militärområde, som dock kan länka sig en sänkning ända lill sex dagar. ÖB och försvarets sjukvårdsstyrelse anser att vissa skäl talar för att hela arresltiden förenas med tjänstgöring men biträder ändå förslaget.

Några remissinstanser, nämligen militärbefälhavarna för Västra och Östra militärområdena, försvarets civilförvaltning, försvarsstabens perso­nalvårdsbyrå och länsåklagaren i Skaraborgs län förordar att hela arresl­tiden förenas med tjänstgöring.

Ingen erinran görs mot förslaget att löneavdrag inte längre skall ske under den tid då arrestant deltar i tjänstgöring. Förslaget tUlstyrks ut­tryckligen av hovrätten för Övre Norrland, ÖB, cheferna för marinen och flygvapnet, samtliga militärbefälhavare, Sveriges advokatsamfund och domareföreningen. Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att lö­neavdraget bör avskaffas helt.

5.2 Disciplinbot

Förslaget alt höja maximitiden för uttagande av disciplinbot till tret­tio dagar lämnas ulan erinran av remissinstanserna. Detsamma gäller i slort sett förslaget att fritidsstraffet skall kunna kombineras med disci­plinbot. Hovrätten för Övre Norrland är dock tveksam i sistnämnda frå­ga och framhåller att förslaget innebär att två straff med huvudsakligen allmänpreventivt syfte skall kunna ådömas samtidigt för samma brott. Della utgör ett avsteg från huvudregeln i svensk rätt att flera påföljder inte får ådömas för samma brott.

Rikshemvämschefen anser att disciplinbot inte lämphgen bör tUläm­pas på hemvärnspersonal.

5.3 Fritidsstraff

Flertalet remissinstanser tiUstyrker helt eUer i princip förslaget att införa ett nytt disciplinstraff i form av s. k. fritidsstraff. Till denna grupp hör RÅ, de två hörda hovrätterna, ÖB, de tre försvarsgrenscheferna, försvarets sjukvårdsstyrelse, militärbefälhavarna för Östra och Nedre Norrlands militärområden, överåklagaren i Stockholm, länsåklagarna i Östergötlands, Kristianstads och Skaraborgs län, ämbetsansvarskommit­tén,  Sveriges advokatsamfund. Föreningen  Sveriges  auditörer,  stats-

Prop. 1972:138

39

åklagareföreningen, TCO, SACO och VärnpUktiga underofficerares riks­förbund.

Doinareföreningen har från systematisk synpunkt vissa erinringar mot utredningens förslag. Fritidsslraffet är avsett att skilja sig från tillrätta­visningsformen utegångsförbud (landgångsförbud) endast genom ingri­pandets varaktighet. I båda fallen är det fråga om ett "kasernförbud". Det kan enligt föreningen ifrågasättas om man skall ha olika benäm­ningar för samma ingripande beroende endast på längden av detta. Det ler sig också egendomligt att disciplinbotsstraffet kommer att ligga mitt i skalan för ett "kasernförbud".

Enligt hovrätten över Skåne och Blekinge finns det anledning över­väga om det finns behov av atl dela upp de specifikt militära reaktions-formerna i disciplinstraff och tillrättavisningar, särskilt mot bakgmnden av utredningens förslag att tUlämpningsområdet för tUlrättavisningar skall bestämmas annorlunda än nu. Rimligtvis bör domstol ha samma möjlighet som bestraffningsberättigad militär befattningshavare att till-lämpa de nuvarande tillrättavisningsformerna utegångsförbud och ex­tratjänst. Den skillnad i fråga om registrering som nu föreligger mellan disciplinstraff och tillrättavisning torde kunna behållas även om man använder disciplinstraff som en samlande beteckning på alla former av militära reaktionsmedel. Eventuellt kan övervägas att ha kvar uttrycket tillrättavisning som benämning på de fall då lägre befälhavare än den som äger bestraffningsrätt i disciplinmål får ålägga visst slag av disci­plinstraff.

Enligt ämbetsansvarskommitténs mening kan vissa frågetecken resas inför fritidsstraffets lämplighet. Kommittén anser det emeUertid inte väga alltför tungt att fritidsslraffet svårligen låter sig tillämpas på fast anställda som har egen bostad. Avgörande betydelse synes inte heller böra tillmätas den omständigheten att det för anställda krigsmän i övrigt endast i undanlagsfall kan anses föreligga något behov av den nya strafformen. Det är betydelsefullt nog att den ter sig som en för majoriteten av krigsmän, de värnpliktiga, godtagbar ersättning för ar­reststraffet. I och för sig skulle kunna övervägas att inle göra fritids­straffet tillämpligt på de anställda krigsmännen. Emellertid bör frågor som rör dessa personers jämställande med värnpliktiga eller med civila statstjänstemän lösas i samband med en total reform av det mUitära ansvarssystemet. När det gäller möjligheten att framdeles genomföra en sådan reform synes elt införande nu av den nya sanktionsformen knappast böra ses som ett försvårande moment. Även i ett reformerat system finns anledning anta att det kommer att finnas en motsvarighet till utegångsförbud och fritidsstraff, vare sig det blir fråga om ett straff-rättsligt institut eller om en sanktion som utkrävs i civilprocessuell ord­ning. Eventuellt bör enligt kommitténs mening maximitiden för det föreslagna fritidsstraffet förlängas något.

Prop. 1972:138

40

Några av de postilivt inställda remissinstanserna behandlar frågan humvida fritidsstraffets verkställande kommer att medföra övervaknings­svårigheter. Överåklagaren i Stockholm uttalar att det naturligtvis kan uppslå svårigheter att kontroUera verkställigheten av fritidsstraffet men att samma problem föreligger i nuvarande läge såvitt rör tillrättavisning i form av utegångs- och landgångsförbud. Hovrätten för Övre Norrland vill understryka att den nya strafformen bör ses som något av ett expe­riment och omprövas om det skulle visa sig att kontrollmöjligheterna inte blir betryggande. Chefen för armén anför att övervakningen av straffet kommer att medföra inte oväsentiigt ökade arbelsuppgifter för främst dagbefäl och vaktchefer. Med hänsyn till det befälsläge som kommer att råda under överskådlig tid medför varje ökning av arbets­uppgifterna svårigheter. EnUgt chefen för marinen kommer kontroll­svårigheter att föreligga med hänsyn bl. a. till nyligen införda föreskrif­ter om bärande av civil klädsel inom kasernområden m. m. Militärbe­fälhavaren för Östra militärområdet framhåller nödvändigheten av atl övervakningsresurserna blir betryggande. Även Värnpliktiga underoffi­cerares riksförbund pekar på övervakningssvårigheterna.

Föreningen Sveriges auditörer ifrågasätter om inte fritidsstraffet bör utformas fastare än vad som kan anses påkallat när det gäller molsva­rande form av tUlrättavisning. Sålunda bör övervägas att låta fritids­straffet i regel innebära förbud för den felande att på fritid vistas utom sin förläggning, varmed skall förstås kompanilokaler och motsvarande. En sådan bestämmelse skulle avsevärt underlätta kontroUen av straf­fets efterlevnad.

Förslaget att fritidsstraffet skall vara tiUämpligt på anställda eller andra som bor utanför kasern o. d. ogillas av några av de instanser som i princip tillstyrker införandet av detta straff. Hit hör RÄ och länsåkla­garen i Skaraborgs län. Även ÖB anser alt fritidsstraffet är olämpligt för fast anställd personal. Hovrätten för Övre Norrland anser att fri­tidsstraffet inte bör tillämpas i fråga om fast anställda åtminstone sådana med ämbetsansvar annat än när särskilda skäl föreligger. Chefen för marinen ifrågasätter om fritidsslraffet med hänsyn till sin konstruktion fyller någon funktion som korrektionsmedel för den fast anställda personalen. Rikshemvämschefen anser att fritidsstraff inte lämpligen torde böra åläggas hemvärnspersonal.

Hovrätten över Skåne och Blekinge avstyrker att förbud alt lämna bostaden skall utgöra form av fritidsstraff (och tillrättavisning). Det är principiellt orikligt alt i lagstiftning uppta en reaktionsform som man är på det klara med aldrig kommer att tillämpas. Samtidigt biträder hovrätten förslaget alt fritidsslraffet inte skall vara inskränkt till någon viss kategori av krigsmän. De krigsmän som inte är förlagda inom ka­sernområde, läger eller molsvarande område eller ombord på fartyg

Prop. 1972:138

41

torde under verkslällighetstiden böra beredas sådan föriäggning. På så sätt kan fritidsstraffet i praktiken tUlämpas på alla krigsmän.

Tveksam till förslaget att införa fritidsstraff är försvarets materiel­verk. KontroU synes enligt verket vara en fömtsättning för detta straff, även om genomförandet av en sådan kontroll i och för sig torde skapa vissa svårlösta problem. Mililärbefälhavaren för Södra militärområdet, som också är tveksam, framhåller att den övervakning som krävs för verkställande av fritidstraff, innebär ökad tjänstgöringsplikt för fast an­ställd personal, vilket är en avsevärd nackdel med hänsyn till befälslä­get. Förslaget kan därför inte tiUstyrkas utan att konsekvenserna har blivit närmare undersökta. Äv samma skäl är chefen för militärpsyko­logiska institutet ytterst tveksam tiU den föreslagna strafformen. Att till-lämpa ell eventueUt fritidsstraff även för fast anställd personal, som numera i regel är bosatt utanför kasern, synes direkt olämpligt. Till de tveksamma hör också länsåklagaren i Norrbottens län.

Chefen för militärpsykologiska institutet föreslår en viss försöksverk­samhet rörande bl. a. möjlighetema att genomföra fritidsslraffet. Därvid bör också företas olika sociologiska och socialmedicinska undersök­ningar. ÖB anser sådana undersökningar lämpliga.

Militärbefälhavaren för Västra militärområdet anser att fritidsstraf­fet i. n. inle bör införas. Mot utredningens förslag invänds att en form av frihetsberövande ersätts med en annan. Det är f. ö. inte självklart att ett fritidstraff omfattande 15 dagar med eller utan samtidigt ut­dömd disciplinbot uppfattas som mUdare än t. ex. åtta dagars arrest (utan tjänstgöring). Det är fuUt möjligt alt begränsa användningen av arreststraffet även utan att införa någon ny strafform.

Till de instanser som avstyrker införande av fritidsstraffet hör också militärbefälhavarna för Bergslagens och övre Norrlands militärområden samt försvarsstabens personalvårdsbyrå. Dessa instanser framhåller att det föreslagna straffet medför alltför stora övervakningssvårigheter. Den förstnämnda instansen framhåller att fritidsstraffet kräver en be­tryggande övervakning med hänsyn till att denna reaklionsform får karaktären av straff. Överträdelser av frUidsslraff torde bli ofrånkomli­ga och medför stora friktioner. Personalvårdsbyrån menar att i stället för införande av fritidsstraff kan tillrältavisningsformen utegångsförbud eventuellt utökas till högst tio dagar och kombineras med disciplinbot. Också försvarets personalvårdsnämnd avstyrker fritidsslraffet.

Några remissinstanser anser att benämningen fritidsstraff är mindre lämpUg. Militärbefälhavaren för Nedre Norrlands militärområde och Föreningen Sveriges auditörer framhåller att denna benämning kan för­växlas med uttrycket frUietsstraff. En lämpligare benämning enligt des­sa instanser Uksom enligt hovrätten för Övre Norrland är förläggnings-straff. Föreningen kan också tänka sig benämningarna fritidsförbud och strängt utegångsförbud. Hovrätten över Skåne och Blekinge förordar

Prop. 1972:138

42

benämningen utegångsförbud och militärbefälhavaren för Södra mili­tärområdet benämningen utegångsslraff. ÖB anser däremot att benäm­ningen fritidsstraff är lämplig.

Försvarets sjukvårdsstyrelse betonar vikten av att den som undergår fritidsstraff får sedvanligt tillfäUe till nödvändig utomhusvistelse i hälso-befrämjande syfte.

Hovrätten över Skåne och Blekinge anmärker att det saknas en regel om hur man skall förfara när fritidsstraff kolUderar med motsvarande form av tiUrättavisning. Härigenom uppkommer det egendomliga för­hållandet att maximiregeln i 12 § förslaget till lag om disciplinstraff för krigsmän inte kan överskridas genom ytterligare fritidsstraff men väl genom att också tillrättavisning i form av utegångsförbud tillkommer.

Vad angår den situationen att disciplinbot och fritidsstraff kombi­neras anmärker militärbefälhavaren för Övre Norrlands militärområde att sistnämnda straff i vissa fall kan omräknas tiU löneavdrag. Den sammanlagda effekten kan då bli mycket stor, mer än trettio dagar. En maximigräns efterlyses därför.

5.4 Tillrättavisning

I allmänhet tillstyrks förslaget att användningen av tUlrättavisning skall vidgas. RÄ, som inte vUl avstyrka förslaget om det finns behov av den föreslagna utvidgningen, anser dock denna något betänklig från rättssäkerhetssynpunkt. Hovrätten för Övre Norrland anser att tUlrätta­visning bör begagnas i fråga om fast anställda endast om särskUda skäl föreligger, t. ex. under fältförhållanden och tUl sjöss. Militärbefäl­havaren för Östra militärområdet menar att vissa brott, nämligen våld eller hot mot krigsman, missfirmelse mot krigsman, rymnmg, onykter­het i tjänsten och fylleri bör undantas från kompanichefs eller mot­svarande befattningshavares tillrätlavisningsrätt.

Förslaget att chef för kompani eller motsvarande avdelning inte läng­re skall ha tiUrättavisningsrätt i fråga om underbefäl som är underkas­tade ämbetsansvar tUlstyrks av hovrätten över Skåne och Blekinge, ÖB, chefen för flygvapnet, militärbefälhavarna för Östra och Nedre Norr­lands militärområden samt länsåklagaren i Skaraborgs län. Chefen för armén biträder däremot inte förslaget, bl. a. med motiveringen att kompanichefs möjlighet att snabbt kräva ordning och rättelse bland personal under utbildning vid kompaniet skulle eftersättas. När det gäller underbefäl av mslmästares och överfurirs grad godtas dock för-slaget.i Även Centralförburidet för befälsutbildning är kritiskt instäUt till förslaget och framhåUer att det synes orimligt om bataljonschef skall behöva handha ärenden om tillrättavisning av kompaniernas furirer.

Försvarsstabens personalvårdsbyrå, som förordar en förskjutning från

 Jfr not s. 29.

Prop. 1972:138

43

disciplinär bestraffning mot tillrättavisning, anser att tillrättavisning bör kunna överklagas vid domstol.

Militärbefälhavaren för östra militärområdet föreslår att i författ­ning klarläggs att bestraffningsberättigad chef kan besluta om inhibition av verkställighet av tilhättavisning.

ÖB tiUstyrker förslaget att tiUrältavisad genast skall underrättas om hur han skaU förfara om han viU begära omprövnmg av tiUrättavis-ningsbeslutet. Detsamma gör länsåklagaren i Skaraborgs län, SACO och militärbefälhavaren för Östra militärområdet. Sistnämnda instans menar alt underrättelsen lämpligen bör meddelas i skriftUg form genom färdigställda blanketter e. d. som försetts med förtydligande anvis­ningar.

5.5 Avskrivning av militära mål m. m.

Förslaget att vidga bestraffningsberättigad befattningshavares befo­genhet att avskriva militära mål hälsas i allmänhet med tiUfredsstäUelse av remissinstanserna. ÖB och militärbefälhavaren för Nedre Norrlands militärområde anser att den vidgade befogenheten bör preciseras kla­rare för att man skall undvika oUkheter i tillämpningen.

5.6      Krigsförhållanden

Utredningens ståndpimkt alt inte föreslå några ändrade bestämmel­ser rörande krigsförhåUanden lämnas utan erinran av de två hörda hov­rätterna, ÖB, cheferna för marinen och flygvapnet, försvarets sjukvårds­styrelse, militärbefälhavarna för östra. Bergslagens och Nedre Norrlands militärområden, ämbetsansvarskommittén, Sveriges advokatsamfund och domareföreningen.

Chefen för armén ifrågasätter om utredningen i tiUräcklig grad har beaktat de speciella omständigheter som ÖB framförde i sin skrivelse år 1961 tUl Kungl. Maj:t.

Militärbefälhavaren för Västra militärområdet delar utredningens me­nmg så lUl vida att konkreta förslag om särskUda straff- och disciplin­medel knappast kan läggas fram nu. Det skulle emellertid vara av stort värde om frågan kunde sluderas i altemativa, tänkta beredskaps- och krigslägen. Förberedelser kan då göras för de modifieringar i fredsbe-stämmelsema som i ett aktueUt läge kan bli önskvärda. Även länsåkla­garen i Kristianstads län uttalar sig för ett fortsatt utredningsarbete.

Försvarsstabens personalvårdsbyrå anser alt en utbyggnad av tillrälta­visningsformen extratjänst bör kunna bli ett effektivt korrektionsmedel vid enklare förseelser under krigsförhåUanden.

I fråga om dödsstraffet anför RÅ att det finns länder med krigserfa­renhet som efter det andra världskriget har avskaffat dödsstraffet även

Prop. 1972:138

44

för krigslid. Också i Sverige torde man i de ytterligt få fall, då döds­straff enligt gäUande bestämmelser skulle kunna komma i fråga, ha möjlighet att bemästra shuationen även utan tillgång till denna påföljd. RA förordar därför att bestämmelserna om dödsstraff i vissa faU då riket är i krig upphävs. En sådan åtgärd skulle stämma väl överens med Sveriges strävanden i Förenta nationerna att få till stånd ett full­ständigt avskaffande av dödsstraffet i alla medlemsstater.

6    Departementschefen 6.1 Inledning

Sedan gammalt finns i vårt land en särskild strafflagstiftnuig för för­svarsväsendets personal. Den nu gällande lagstiftningen, som i huvud­sak fick sin nuvarande utformning i samband med den strafflagsre­form som genomfördes år 1948, har som disciplinstraff för krigsmän upptagit arrest och disciplinbot. Dessa straff kan åläggas av såväl dom­stol som bestraffningsberättigad mUilär befatiningshavare. För mindre förseelser kan vissa militära befattningshavare ålägga tUhätlavisning i stället för disciplinstraff. Tillrättavisning utgörs av vaming, extratjänst och utegångsförbud (landgångsförbud). För tillämpningen av den mUi­tära straffordningen finns ett särskilt processrättsligt regelsystem i 1948 års mUitära rättegångslag.

Domstol kan i vissa särskilda fall döma liU böter i stället för disci­plinstraff. För vissa brott som begåtts av krigsmän kan domstol vidare, under de fömtsättningar i övrigt som anges i brottsbalken, även ådöma andra aUmänna påföljder, exempelvis fängelse och skyddstillsyn.

1948 års reform av den militära strafflagstiftningen innebar en be­gränsning och en humanisering av lidigare gällande lagstiftning. An­vändningen av arreststraffet minskades. Under förarbetena tiU refor­men övervägdes om del över huvud tagel var nödvändigt alt behålla sär­skilda disciplinstraff för krigsmän.

En ytterligare reformering av de för krigsmän avsedda militära straf­fen och disciplinmedlen har länge varit aktuell. Ar 1961 tillsatte min företrädare en utredning, miUtärstraffsakkunniga, som fick i uppdrag att göra en översyn av det militära straffsystemet. Enligt direktiven till ut­redningen skulle denna under beaktande av intresset att all krigsmak­tens personal, såväl värnpliktiga som fast anställda, bör vara underkas­tade en så långt möjligt ensartad straffrältslig reglering undersöka möjligheterna att helt eller delvis slopa de särskilda disciplinstraffen, främst arreststraffet, för den inom krigsmakten fast anställda perso­nalen. Syftet med en sådan reform skulle vara att åstadkomma en större likställighet mellan försvarets fasl anställda personal och övriga stats­tjänstemän. Beträffande de värnpliktiga fick det enligt direktiven fömt-

Prop. 1972:138

45

sättas att det för disciplinens upprätthållande var nödvändigt att be­hålla särskilda disciplinstraff. Det borde emellertid övervägas om det gick atl ytterligare begränsa arreststraffets användning, exempelvis ge­nom att utvidga och effektivisera tillämpningen av disciplinbotsstraffet.

De förslag som utredningen nu har lagt fram innebär bl. a. att arrest­straffet i princip behåUs för alla kategorier krigsmän, såväl värnpliktiga som fast anställda, men att möjligheterna att ålägga detla straff minskas avsevärt. För att en sådan ordning skall kunna förverkligas föreslås bl. a. att ett nytt discipUnstraff, s. k. fritidsslraff, införs som en strafform mel­lan de nuvarande disciplinstraffen arrest och disciplinbot. Fritidsstraf­fet har av utredningen konstruerats efter mönster av tillrättvisnings-formen utegångsförbud (landgångsförbud). Bland de övriga förslag som utredningen lägger fram kan nämnas vidgade möjligheter att använda disciplinbotsstraffet och att i stället för disciplinstraff ålägga tillrätta­visning. Ulredningen uttalar principiella sympatier för att arreststraf­fet avskaffas helt men anser att en sådan reform inte är möjlig att ge­nomföra utan att man först under en tid fått pröva den föreslagna be­gränsade användningen av arreststraffet.

Under remissbehandlingen har utredningsförslaget fåll ett övervä­gande positivt mottagande. Det stora flertalet remissinstanser i hu­vudsak inom den militära sektorn delar sålunda utredningens upp­fattning alt arreststraffet tiUs vidare inte bör avskaffas men att använd­ningen av denna strafform bör beskäras kraftigt. En del remissinstanser anser det å andra sidan angeläget att arreststraffet nu avskaffas för den fast anställda personalen. Slutligen menar några instanser att man bör ta steget fullt ul och helt slopa arreststraffet. Vad angår det föreslagna fritidsslraffet godtas detta av ett övervägande antal remissinsanser. På en del håll intar man dock en negativ hållning till denna strafform. För­slagen om en utvidgning av disciplinbotsstraffets och tillrättavisningsin­stitutets användningsområden godtas allmänt.

6.2 Allmänna överväganden

6.2.1 Arreststraffet

I syfte att upprätthålla den militära disciplinen har samhället ställt till förfogande särskilda straff och disciplinmedel för krigsmän. Sedan länge har emellertid med rätta hävdats, att straffrättsliga särbestämmel­ser för den militära verksamheten bör få förekomma endasl i den mån de är oundgängligen nödvändiga för att upprätthålla krigsmaklens effek­tivitet. Allmänl sett har utvecklingen under efterkrigstiden präglats av en strävan att i möjligaste mån anpassa förhållandena inom den militära verksamheten tUl vad som råder inom den civUa sektorn av samhälls­livet. Denna strävan har gjort sig gällande också när det gäller den mili-

Prop. 1972:138

46

tära strafflagstiftningen. Ell betydelsefullt steg i denna riktning togs vid den reform av militärstraffrätten som genomfördes år 1948.

Det straff som av ålder främst utmärker det miUtära sanktionssystemet är arreststraffet. Förekomsten av detta sttaff har trängt så in i det all­männa medvetandet att det på många håU kommit att uppfattas som nå­got självklart och oundgängligt. Emellertid har en allt starkare opinion i olika sammanhang krävt att arreststraffet avskaffas. Bakom detta krav ligger uppfattningen att arrest är ett otidsenligt sanktionsmedel som stri­der mot moderna tankegångar inom kriminalpolitiken.

Kritiken mot arreststraffet har enligt min mening en sådan tyngd att en omprövning av de värderingar och överväganden som ligger bakom denna sanktionsform framstår som angelägen. En reformering av de mUitära straffen och disciplinmedlen bör sålunda i första hand inriktas på frågan huruvida arreststraffet över huvud taget bör behållas. Arrest innebär ett frihetsberövande. Arreststraff åläggs för en tid av lägst tre och högst trettio dagar. Straffet verkställs i militärhäkte och i enrum. Överstiger strafftiden tio dagar deltar arreslanten från och med elfte dagen i tjänstgöring. I undantagsfall kan föreskrivas att den som undergår arreststraff skall delta i tjänstgöring från tidigare dag eUer under hela strafftiden.

Den inspärrning och isolering från omgivningen som arreststraffet in­nebär uppfattas inte sällan som förnedrande för den straffskyldige. Den­na omständighet liksom övriga förhållanden i samband med påföljdens verkställighet kan i vissa fall länkas bli så påfrestande för arreslanten att risk för psykiska skador föreligger. Delta måste anses otillfredsstäl­lande, i all synnerhet i betraktande av att de gärningar för vUka arrest­straff åläggs i många fall är förhållandevis lindriga.

Det antal arreststraff som verkställs varje år är fortfarande förhållan­devis stort, även om antalet har minskat påtagligt under senare år. Ar 1971 verkstäUdes sålunda omkring 2 000 arreststraff. Vid mitten av 1960-talet var antalet nära dubbelt så stort. Eftersom arrest i stor ut­sträckning verkställs utan att den straffskyldige deltar i tjänstgöring förorsakar arreststraff ett betydande avbräck i den militära ulbildningen. De tjänstgöringsdagar som årligen går förlorade på gmnd av verkställda arreststraff uppgår tiU åtskiUiga tusental. Med hänsyn tiU de dryga kost­nader som varje utbildningsdag representerar, är detta förhållande inte tillfredsställande.

Här påtalade nackdelar med arreststraffet kan naturligtvis tiU en del undanröjas utan att detta straff avskaffas. De personliga påfrestningarna för arreslanten kan sålunda lindras genom alt verkställigheten humani-seras på olika sätt. Vidare kan intresset av att arreslanten inte går miste om utbildning helt eller delvis tUlgodoses genom att straffet förenas med tjänstgöring under hela strafftiden eller från en tidigare dag än som gäller f. n.

Prop. 1972:138

47

Det är emellertid min bestämda uppfattning att etl sålunda modifierat arreststraff som ändå innebär att straffet behåller sin principiella ka­raktär av frihetsberövande påföljd inte skulle innebära någon helt till­fredsställande lösning. Resultatet av en sådan partiell reform kan alltför lätt bli alt arreststraffet till följd av sin mildare utformning fortfarande kommer att tillämpas i ganska stor utsträckning och för relativt obetyd­liga förseelser. En sådan utveckling skuUe stå i direkt strid med de rikt­linjer som i dag är vägledande för den allmänna kriminalpolitiken. Från samhällelig synpunkt framstår det som angeläget att sanktionssystemet på det militära området så långt möjligt anpassas till civila förhållanden. Ett bibehåUande av arreststraffet i nuvarande eller modifierad form är inte väl förenligt med denna målsättning.

När det gäller anpassningen av sanktionssystemet på det militära om­rådet till civila förhållanden gör sig särskilda synpunkter gällande i fråga om den fast anställda militära personalen. Jag vill här till en början framhålla att såväl utredningen som en aUmän remissopinion ansett att arreststraffet är obehövligt från disciplinär synpunkt i fråga om de fast anställda krigsmännen. Denna uppfattning vinner starkt stöd av det förhållandet, att av hela det årliga antalet arreststraff endast elt för­svinnande fåtal åläggs fast anställd personal. Att utredningen ändå kom­mit till den slutsatsen att arreststraffet bör behållas för de fast anställda sammanhänger med dess strävan att tillgodose intresset av att ha en så långt möjligt ensartad straffrättslig reglering för alla kategorier krigs­män.

Enligt gällande ordning skiljer sig sanklionssystemet för de fast an­ställda krigsmännen påtagligt från det sanktionssystem som gäller för statstjänstemän inom den civUa sektom. Om den reformering av äm­betsansvaret inom den civUa sektom som ämbetsansvarskommittén har föreslagit (SOU 1969: 20 och 1972: 1) genomförs, kommer denna skill­nad att accentueras ytterUgare. Från såväl aUmän som arbetsrättslig synpunkt är det angeläget att få tiU stånd en utjämning, så att sank-tionsreglema för funktionärer inom försvarsväsendet så långt möjligt anpassas till dem som gäller inom den civUa sektorn. Ett betydelsefullt första steg mot en sådan utjämning skulle vara att avskaffa arreststraf­fet.

Emellertid lär det knappast vara möjligt att avskaffa arreststraffet för den fast anställda personalen men bibehålla det för de värnpliktiga. Man skuUe då för dessa båda kategorier krigsmän få en påtaglig olik­het i påföljdssyslemet som av de värnpliktiga säkerligen och inte utan fog skulle uppfattas som omotiverad och orättvis. En sådan ordning skulle inte bara kunna leda till en försämring av förhåUandet mellan be­fäl och vämpliktiga utan även i övrigt kunna få negativa verkningai på de värnpliktigas aUmänna instäUning tiU mUitärtjänstgöringen och därigenom på sikt äventyra krigsmaktens effektivitet.

Prop. 1972:138

48

Nu anförda synpunkter talar för att ett förslag om avskaffande av arreststraffet bör gälla för alla kategorier av krigsmän.

Vid bedömande av frågan om ett genereUt avskaffande av arrest­straffet bör främst beaktas humvida bibehållandet av detta straff är nöd­vändigt för att upprätthålla disciplinen och ordningen bland de värn­pliktiga som utgör huvuddelen av krigsmaktens personal. EnUgt en all­mänt uttalad uppfattning möter det från disciplinär synpunkt inte något hinder att kraftigt minska användningen av arreststraffet. Samtidigt häv­das av såväl utredningen som en ganska betydande remissopinion framför allt de militära remissorganen att arreststraffet inte kan und­varas helt. Som skäl för denna ståndpunkt åberopas att de värnpliktiga, till skillnad från de fast anställda, tjänstgör inom försvaret på grund av tvång och att detta förhållande i förening med den militära tjänstens speciella natur gör att arreststraffet måste kunna tUlgripas i vissa fall.

Bärkraften hos dessa argument för ett bibehållande av arreststraffet kan enligt min mening starkt ifrågasättas. Disciplinen inom försvarsmak­ten måste väsentiigen baseras på andra faktorer än hotet om sanktioner. Det främsta medlet för upprätthållandet av disciplinen är otvivelaktigt att det råder en positiv anda bland alla dem som är verksamma inom krigsmaklen. TUl en god anda bidrar inte minst en övertygelse hos personalen alt den militära tjänstgöringen har elt meningsfullt ändamål. Av väsentlig belydelse för att de vämpliktiga skaU finna sig tillrätta i den militära miljön är vidare att de blir föremål för en tillfredsställande social omvårdnad under militärtjänstgöringen. Alt arbets- och levnads­förhållandena i den militära verksamheten alltmer har anpassals till ci­vila förhållanden har haft en gynnsam effekt.

Den opinion som motsätter sig atl arreststraffet avskaffas hänvisar i regel till att det bland de värnpliktiga finns en minoritet som har en ut­talad motvilja att vinderkasta sig militär ordning och disciplin och att del är med tanke på denna kategori värnpliktiga som arreststraffet be­hövs för att motverka ordningsstörningar och disciplinupplösning. Den­na synpunkt kan vinna visst stöd av tidigare erfarenheter och måste kanske fortfarande tillmätas en viss betydelse. Det finns emellertid i det­ta sammanhang anledning uppmärksamma det förhåUandet alt personer som av psykiska eller andra skäl är olämpliga för militärtjänstgöring numera frikallas från denna i betydligt större utsträckning än förr. Den procentueUa andelen frikallelser bland dem som åriigen kallas tUl in­skrivningsförrättningar utgör f.n. omkring 10%. Ytteriigare omkring 10 % frikallas eller undantas tillfälligt från tjänstgöringsskyldighet un­der den följande gmndutbUdningen. I väsentiig omfattning torde den direkta orsaken tUl denna avgång vara psykisk olämplighet för militär­tjänst. Det förtjänar också nämnas att användningen av arreststraff har minskat påtagligt under det senaste decenniet. En av orsakerna härtill kan vara just det anmärkta förhållandet att personer som av olika skäl

Prop. 1972:138

49

har svårt att anpassa sig efter militärtjänstgöringens krav i mindre ut sträckning än tidigare fuUgör sådan tjänstgöring.

Det förhållandet att användningen av arreststraffet minskat kraftigt under de senaste åren torde vidare till en del bero på en ändrad praxis vid val av påföljd för vissa brott av krigsmän. Denna ändrade praxis synes vara ett uttryck för uppfattningen att det från disciplinär syn­punkt inte är nödvändigt atl använda arreststraffet i samma utsträck­ning som tidigare.

I detta sammanhang bör även understrykas atl i fall då brott begås av sådana värnpliktiga som är socialt missanpassade det från kriminal-politisk synpunkt inte sällan kan vara mera ändamålsenligt att tiUgripa annan påföljd än arrest och samtidigt satsa på personalvårdande åtgär­der som är ägnade att undanröja missförhållandena.

Det har gjorts gällande att en särskUd fördel med arreststraffet är att man genom användningen av denna påföljd snabbt kan skUja den skyldige från tmppen, varigenom ytterligare brott mot disciplinen kan förhindras. Som utredningen har framhållit är emellertid i detta hän­seende de särskilda tvångsmedlen tagande i förvar och förvarsarrest av större betydelse. Dessa tvångsmedel bör även enligt min mening un­der alla förhåUanden behållas.

För bedömande av frågan om arreststraffet kan undvaras med hän­syn till kravet på disciplin och ordning inom krigsmakten är det vidare betydelsefullt att klarlägga vUka sanktioner som nu är tillämpliga vid olika brott som begåtts av krigsmän och vilka sanktioner som kommer att stå till buds om arreststraffet avskaffas.

För vissa brott som begås av krigsmän kan enligt BrB med hänsyn till straffsatsen inte åläggas strängare påföljd än disciplinstraff eller böter. Fängelse är alltså i dessa fall uteslutet. TUl dessa brott hör fylleri (16: 15 och 21: 15), förargelseväckande beteende (16: 16 och 21: 16), oskickligt beteende (21: 9), tjänstemissbruk som är ringa (20: 1 och 21: 17), tjän­stefel som inte är grovt (20: 4 och 21: 18) samt åverkan (12: 2). Av tUlgängliga statistiska uppgifter, som dock inte avser de senaste åren, framgår att arrest är den regelmässiga påföljden för fylleri och en ofta använd påföljd för förargelseväckande beteende. Vid tjänstefel är disci­plinbot den klart vanligaste påföljden, men arrest åläggs i många fall. När det gäller oskickligt beleende, Ijänstemissbruk som är ringa och åverkan saknas uppgifter om användningen av olika påföljder. Uppgifter från de senaste åren tyder på atl fylleri i allt högre grad bestraffas med disciplinbot. I vad mån detta är förhållandet även i fråga om övriga nu nämnda brott har inte kunnat beläggas.

TiU en annan grupp hör de brott, för vUka enUgt gäUande lag kan åläggas inte bara disciplinstraff eller böter utan även fängelse samt andra i BrB upptagna påföljder, t. ex. skyddstUlsyn. Till denna gmpp hör föl­jande i 21 kap. BrB upptagna brott, nämligen lydnadsbrott (1 §), my-

4    Riksdagen 1972.1 saml Nr 138

Prop. 1972:138

50

teri i vissa fall (3 §), ohörsamhet mot vakt (4 §), missbruk av förman­skap (5 §), obehörig befälsutövning (6 §), våld eller hot mot krigsman (7 §), missfirmelse mot krigsman (8 §), uppvigling av krigsmän (10 §), undanhåUande (11 §), rymning (12 §), övergivande av post (13 §) och onyklerhet i tjänsten (14 §).

Såvitt framgår av tillgänglig statistik åläggs arrest i det stora flertalet fall av våld eller hot mot krigsman, undanhållande, övergivande av posl och onykterhet i tjänsten. Arrest är vidare den vanligaste påföljden för lydnadsbrott och en ofta tillämpad påföljd för ohörsamhet mot vakt och rymning. Påföljden fängelse är vid rymning lika vanlig som arrest men tiUämpas mera sällan vid övriga nu nämnda brott. Disciplinbot och böter förekommer i varierande utsträckning vid samtiiga nu behand­lade brott.

Av del anförda framgår att arreststraffet kvantitativt sett spelar en betydelsefull roll som påföljd för olika brott av krigsmän. Avskaffas arreststraffet utan att det i övrigt görs någon ändring i påföljdssyste­met, skulle för den förstnämnda gruppen av brott, där fängelse inte in­går i straffsalsema, domstol kunna ådöma endast disciplinbot eller i vissa faU böter. I detta sammanhang bortses från påföljder som inne­bär överlämnande tUl särskild vård (31 kap. BrB). För den andra gmp­pen av brott, där fängelse ingår i straffsatserna, skulle domstolens val av påföljd komma att stå mellan å ena sidan disciplinbot eller, i vissa fall, böter och å andra sidan fängelse eller de andra påföljder som en­ligt BrB kan tillämpas när fängelse ingår i straffskalan.

Som jag närmare skall utveckla i det följande torde den begränsning i påföljdsvalet, som ett borttagande av arreststraffet enligt det anförda skulle leda till, i åtskUliga fall inte vålla några olägenheter. I andra fall åter uppstår frågan om inte ett borttagande av arreststraffet behöver kompenseras genom också andra ändringar i sanktionssystemet. I det följande kommer jag därför alt behandla de förslag tUl sådana ändring­ar som utredningen har lagt fram.

6.2.2 Disciplinbot

Disciplinbot, som kan åläggas av både domstol och bestraffningsbe­rättigad befälhavare, är ett penningstraff. Det åläggs för minst en och högst tjugo dagar samt utgörs av löneavdrag för dag. För värnpliktiga gäller att de föriorar hela sitt penningbidrag. För fast anställd personal bestäms löneavdraget tiU belopp som motsvarar viss procent av dags­lönen.

Enligt vad utredningen uttalat är erfarenheterna av disciplinbotsstraf­fet goda när del gäller mindre allvarliga förseelser. I syfte alt öka möj­ligheterna att använda disciplinbotsstraffet har utredningen föreslagit atl maximitiden för disciplinbot höjs liU trettio dagar. Detta förslag har godtagits av remissinstanserna.

Prop. 1972:138

51

Ett avskaffande eller en väsentligt minskad användning av arreststraf­fet förutsätter alt möjligheterna att använda påföljden disciplinbot vid­gas genom att maximitiden höjs. Om arreststraffet avskaffas kan det emellertid ifrågasättas om den av utredningen föreslagna höjningen lill trettio dagar är tillräcklig. Utredningen övervägde för sin del en kraf­tigare höjning men stannade likväl för en maximitid av trettio dagar. Som huvudsakligt skäl för detta stäUningstagande åberopades den svaga ekonomiska ställning som många värnpliktiga kan antas ha under sin värnpliktstjänstgöring. Detta argument är givetvis i hög grad beaktans-värt. Verkställighet av disciplinbot kan emellertid fördelas på flera av­löningstiUfällen. Det fmns sålunda möjligheter att i denna ordning ta viss hänsyn till den straffskyldiges ekonomiska ställning. Om arreststraf­fet skall slopas blir det särskUt angeläget atl ha tUlgång till etl penning­straff som i fråga om sina verkningar kan mäta sig bättre med dags-botsslraffet än vad disciplinbotsstraffet i sin föreslagna utformning kan göra. Behov av ett kraftigt disciplinbotsstraff kan föreligga inte minst i fall då det är fråga om brott för vilket även fängelse ingår i straffsatsen eller då elt i och för sig allvarligt brott begåtts av fast anställd krigsman för vilken annan sanktion än disciplinbot inte lämpligen bör tillgripas.

Mot en höjning av maximitiden utöver trettio dagar kan anföras alt disciplinbotsstraffet då kommer att bli en svårare påföljd än det löne­avdrag som utgör disciplinär sanktion för civila statstjänstemän. Denna synpunkt bör dock inte tillmätas avgörande betydelse. Mellan sank­tionssystemen inom den miUtära och den civUa sektorn föreligger bl. a. den viktiga skillnaden att disciplinbotsstraffet ulgör en slraffrättslig på­följd enligt BrB, under det alt det civila löneavdraget utgör en admi­nistrativ sanktion.

Med hänsyn till det anförda anser jag det i och för sig inte möta några hinder att maximitiden för uttagande av disciplinbot höjs till fyrtio dagar.

6.2.3 Böter

Enligt gällande rätt kan böter under vissa fömtsättningar ådömas i stället för disciplinstraff. I huvudsak rör det sig här om fall då den till­talade inte längre eller endast tillfälligt tjänstgör vid krigsmakten. Även i vissa andra fall kan böter komma i fråga. Att införa en möjlighet att mera allmänt utdöma dagsböter för brott som begås av krigsman anser jag i likhet med utredningen inte vara lämpligt med hänsyn till de värn­pliktigas ekonomiska förhåUanden under militärtjänstgöringen och sät­tet för verkställigheten av bötesstraff. Disciplinbotsstraffet framstår som en avsevärt lämpligare och effektivare sanktion än böter. När det gäller fast anställd personal kan däremot böter relativt oftare vara en lämplig påföljd. De möjligheter som gällande lagstiftning erbjuder att i sådana fall ådöma böter synes tillräckliga.

Prop. 1972:138

52

6.2.4 Fritidsstraff

Även om disciplinbotsstraffet bör kunna få ett väsentligt ökat an­vändningsområde i anledning av alt arreststraffet avskaffas eller får ett väsentligt minskat användningsområde framstår det som angeläget att ha tiUgång till någon annan form av discipUnstraff som vid sidan av disci­plinbotsstraffet kan träda i arreststraffets stäUe. Det synes särskUt ange­lägel att domstolama som ju till skillnad från bestraffningsberättigad befattningshavare inte kan tUlgripa olika former av tillrättavisning inte tvingas tiU ett val uteslutande meUan det tUl sin karaktär förhållan­devis lindriga disciplinbotsstraffet och en så ingripande påföljd som fängelse.

Utredningen har för sin del med, utgångspunkt från sitt förslag att användningen av arreststraffet starkt begränsas föreslagit att det in­förs ett nytt disciplinstraff, benämnt fritidsslraff, utformat efter mönster av sådant utegångs- eller landgångsförbud som kan meddelas såsom tiUrättavisning. Den huvudsakliga skillnaden mellan dessa tiUrättavis­ningsformer och det föreslagna fritidsslraffet är att sistnämnda påföljd skall kunna användas även av domstol och omfatta längre tid än ute­gångs- eller landgångsförbud.

För den som är förlagd inom kasernområde, läger eller motsvarande område skall det föreslagna fritidsstraffet avse förbud alt under bestämd tid, minst 8 och högst 15 dagar, på fritid vistas utanför sådant område eller del därav som har upplåtils åt viss avdelning. För den som är för­lagd ombord på fartyg innebär straffet förbud att under nyss angivna tid av 815 dagar eller under etl bestämt antal särskilda dagar, minst 5 och högst 8, på frilid lämna fartyget. För den som inte är förlagd inom sådant område som nyss angetts eller ombord på fartyg skall fritidsstraf­fet i stället avse förbud att under bestämd tid, minst 8 och högst 15 da­gar, på fritid vistas utom bostaden.

Remissinstanserna har i stort sett inte haft något alt erinra mot utred­ningens uttalande om behovet av elt nylt disciplinstraff för den hän­delse arreststraffet avskaffas eller dess användningsområde avsevärt minskas. En övervägande remissopinion har i princip även tillstyrkt in­förandet av ett fritidsstraff.

Från en del håll har emeUertid riktals invändningar mot förslaget om ett särskilt fritidsstraff. Det har därvid bl. a. anmärkts att det från principiell synpunkt ter sig egendomligt att ha elt disciplinstraff som skiljer sig från tUlrättavisningsformen utegångs- eller landgångsförbud endast genom sanktionstidens längd. Det har vidare påtalats att det kommer alt bli mycket svårt att på ett effektivt sätt övervaka verk­ställigheten av straffet. En annan invändning går ut på att fritidsstraffet är en olämplig sanktionsform för den fast anställda personalen, eftersom

Prop. 1972:138

53

denna i regel har egen bostad utanför förläggningen. Några remissm­stanser har därför föreslagit att fritidsstraff inte skall kunna åläggas fast anställd personal. Hovrätten över Skåne och Blekinge har uttalat, att förbud att lämna bostaden över huvud taget inte utgör en lämplig form av fritidsstraff.

För egen del vill jag framhålla att ett discipUnstraff som skall delvis ersätta arreststraffet nödvändigtvis måste ges en påtagligt repressiv ef­fekt. Samtidigt bör det utformas så att del inte blir behäftat med arrest­straffets nackdelar. Att som utredningen har föreslagit ge elt nytt disci­plinstraff karaktären av ett utegångsförbud som åläggs för längre tid än molsvarande tillrättavisning synes vara en naturlig lösning. Ett utegångs­förbud innebär att den bestraffades möjligheter att fritt råda över sin frilid blir kraftigt beskurna. Med hänsyn till de förhållanden under vilka militärtjänsten normalt fullgörs, måste en sådan inskränkning antas i re­gel bli ganska kännbar, särskilt om förbudet avser en längre, samman­hängande tid. Samtidigt medför det påtagliga fördelar att påföljden inte innebär alt den straffskyldige måste omhändertagas, att den inte vållar avbrott i den militära utbUdningen och alt den drabbar lika hårt obe­roende av den straffskyldiges ekonomiska förhållanden.

Att fritidsstraffet inte skulle komma att skilja sig från tUlrättavis­ningen utegångs- eller landgångsförbud på annat sätt än genom påfölj­dens utsträckning i tiden synes mig inte vara en omständighet som kan tas till utgångspunkt för en principiell kritik av förslaget. En skillnad kommer även till synes i reglerna om förfarandet. En motsvarande skUlnad upprätthålls redan f. n. i fråga om arreststraffet, eftersom så­dant straff kan åläggas endast av domstol till en tid överstigande 15 da­gar. Skälet härtill är givetvis atl en så ingripande påföljd inle bör kunna tUlgripas annat än efler en prövning som är omgärdad av de rättssäker­hetsgarantier som endast ett domstolsförfarande kan erbjuda. Av mot­svarande skäl är det motiverat alt ett utegångsförbud av längre varaktig­het skaU kunna meddelas endast i den ordning som gäller för åläggande av disciplinstraff och som från rättssäkerhetssynpunkter tillgodoser slörre krav än lillrättavisningsförfarandet.

Elt utegångsförbud innebär inle ett frihetsberövande i vederlagen mening. Den slraffskyldige är sålunda inte omhändertagen i någon för detta ändamål särskUt iordningställd lokal, och han är inte heller föremål för en kontinuerlig bevakning. I stäUet är det fråga om ett till den straff­skyldige riktat förbud att lämna viss lokal eller visst område. Verk­ställigheten av utegångsförbud bygger alltså i viss mån på förtroende för den straffskyldige. För att utegångsförbudet skall bli ett effektivt sank­tionsmedel krävs dels att viss kontroll äger mm, dels att den som över­träder förbudet genom att avvika drabbas av påföljd.

För kontroll  av efterlevnaden  av tUlrättavisningsformen utegångs-

Prop. 1972:138

54

förbud (landgångsförbud) gäUer enligt 49 § mUitära rältegångskungörel-sen (MRK) alt, om sådan kontroll inle kan anordnas på annat lämpligt sätt, den som tilldelats tillrättavisning kan åläggas att anmäla sin närvaro eller att fullgöra annan sådan förpliktelse, dock inle i sådan utsträck­ning alt skyldigheten medför väsentlig olägenhet för honom utöver vad tillrättavisningen innebär.

I fråga om krigsman som är förlagd inom kasernområde, läger eller motsvarande område eller ombord på fartyg visar erfarenhetema att ef­terlevnaden av utegångsförbud i form av tillrättavisning i allmänhet varU god och inte förorsakat några mera betydande kontrollsvårighe­ter. Ett förlängt utegångsförbud, ålagt som ett disciplinstraff, kan möj­ligen erbjuda större svårigheter i detta hänseende. Det kan sålunda an­tagas att frestelsen alt överträda förbudet kommer att öka med ingri­pandets längd. Eftersom det föreslagna disciplinstraffet är avsett att till en del ersätla arreststraffet och dessutom skall meddelas för längre tid än 7 dagar eller i vissa fall 5 dagar som f. n. utgör maximum för mot­svarande tillrättavisning, kommer det att tillämpas främst vid förhållan­devis allvarliga disciplinbrott. Denna omständighet kan i och för sig tyda på alt risken för överträdelser blir större om ett förbud meddelas i form av disciplinstraff. Med hänsyn härtill och till att frekvensen av ifrågavarande straff kan antas bli relativt stor kan man inte bortse från att det kan komma att uppstå vissa kontrollsvårigheter. Emellertid bör det enligt min mening vara möjligt att anordna en tillräckligt effektiv kontroll även när det gäller ett mera långvarigt utegångsförbud i form av disciplinstraff. Gynnsammast är givelvis förutsättningarna för en så­dan kontroll när det gäller förbud atl lämna kompanilokaler e. d. eller fartyg. Men även efterlevnaden av förbud att lämna kasernområde eller annat mer vidsträckt område lorde normalt kunna kontrolleras på etl tUlfredsstäUande sätt. Betydelsefullt är härvidlag utredningens förslag atl en bestämmelse om anmälningsplikt e. d. skall införas efter förebild av den nuvarande bestämmelsen i 49 § MRK.

SkuUe det visa sig att sådana kontroUåtgärder inte blir tUlräckligt effektiva eUer att verkstäUigheten av fritidsstraff i vissa fall förorsakar särskUda svårigheter föreligger i och för sig inte några hinder mot att man vidtar åtgärder som innebär atl den som undergår sådant straff blir föremål för en mera kontinuerlig övervakning.

Jag vill vidare framhålla att den som överträder ett utegångsförbud genom att awika från förläggning eUer annat område, där han skall uppehålla sig, gör sig skyldig tiU tjänstefel eller undanhållande och ådrar sig straffansvar. Som påföljd för upprepade undanhåUanden kan i sista hand fängelse komma i fråga. Jag återkommer till denna fråga i det följande.

Vad härefter angår den som inte är förlagd inom kasernområde eller Uknande område eller ombord på fartyg och som enUgt gäUande lag i

Prop. 1972:138

55

tillrättavisningens form kan meddelas förbud att vistas utom bostaden gör sig andra synpunkter gällande. Utredningen har tänkt sig att sådant förbud skall kunna förekomma också som disciplinstraff men har för­utsatt att den praktiska användningen härav blir ytterst begränsad. Prin­cipiell betydelse har denna fråga dels för den fast anställda personalen, som i regel har bostad utanför den militära förläggningen, dels för så­dana vämpliktiga som har särskill tillstånd att tillbringa nätterna i bo­stad utanför förläggningen.

Lämpligheten av att förbud att lämna bostad skall kunna åläggas i form av ett disciplinstraff kan starkt ifrågasättas. I många fall torde det knappast vara möjligt att över huvud taget kontrollera efterlevnaden av ett förbud atl lämna en privatbostad. Frestelserna att bryta mot förbudet kan därför lätt bli aUtför starka. Införandet av ifrågavarande påföljd för den fast anställda personalen skulle innebära att etl betydande av­steg görs från principen om en anpassning till förhållandena på den civila sektorn. Slutligen kan det av hänsyn till den straffskyldiges familj eller andra personliga förhåUanden i många fall vara olämpligt eller direkt inhumant alt låta verkställighet av straffpåföljd ske i hemmet. Jag anser därför att förbud att vistas utom bostad inte bör kunna åläggas som ett disciplinstraff.

De nu gjorda övervägandena har lett mig till slutsatsen att etl avskaf­fande av arreststraffet eller en väsenilig minskning av dettas använd­ningsområde lämpligen bör kombineras med att ett nytt disciplinstraff för krigsmän införs, utformat som ett ulegångs- landgångsförbud för längre tid än motsvarande förbud i form av tUlrättavisning. Elt sådant disciplinstraff bör även i övrigt utformas i enlighet med vad utredningen har föreslagit, dock att förbud alt lämna bostad inte bör kunna åläggas i form av sådant straff. Enligt min mening torde ett sådant disciplinstraff i många fall bli en lämpUg påföljd för brott av krigsmän. I likhet med utredningen förordar jag alt det nya straffet benämns fritidsstraff.

Utredningen har föreslagit, att för etl och samma brott skall kunna åläggas fritidsstraff i förening med disciplinbot, om så är påkallat för den tilltalades tUlrättaförande eller av hänsyn till disciplinen och ord­ningen inom krigsmakten. Förslaget har godtagits av nästan samtliga remissinstanser. Även jag biträder förslaget. En sådan påföljdskombi­nation torde kunna bli en värdefull beståndsdel i sanktionssystemet, i all synnerhet om arreststraffet avskaffas.

6.2.5 Tillrättavisning

Tillrättavisning, som meddelas av mUitär befattningshavare, utgörs av varning, extratjänst samt ulegångs- eller landgångsförbud för en tid av högst 7 dagar. Enligt gällande bestämmelser får tillrättavisning använ­das i stället för disciplinstraff för mindre förseelser av sådan beskaffen­het atl straff därför kan åläggas i disciplinmål (14 § DL). I praktiken

Prop. 1972:138

56

används tillrättavisning i huvudsak vid ordningsförseelser och brott mot tjänsteföreskrifter.

I syfte att tillrättavisning skall kunna användas i större utsträckning än f. n. föreslår utredningen sådan ändring av den berörda bestämmel­sen att i framtiden tUlrättavisning skall användas i stället för disciplin­straff, om tillrättavisning är lämpligare än straff. Detta förslag, som i allmänhet tillstyrkts av remissinstanserna, ansluter jag mig tiU. En sådan utvidgning av tiUrättavisningsinstitutet torde vara ägnad att underlätta ett avskaffande av arreststraffet. Möjligt är nämligen att en del brott, som nu föranleder korta arreststraff, kan komma att beivras genom tUlrättavisning, särskUt då i form av utegångs- eller landgångsförbud.

Som jag fömt anfört (avsnitt 6.2.4) bör av vissa skäl förbud att lämna bostad inte kunna åläggas i form av fritidsstraff. I huvudsak samma skäl talar för att sådant förbud inte heller bör kunna åläggas som tUlrättavisning. Denna form av tiUrättavisning torde i stort sett redan nu sakna praktisk betydelse. Jag förordar därför att den nuva­rande bestämmelsen om tillrättavisning i form av förbud att lämna bostad borttages.

6.2.6 Andra sanktioner

Genom en utvidgning av disciplinbotsstraffet och införandet av ett fritidsstraff, som skall kunna kombineras med disciplinbot, samt i nå­gon mån genom en ökad användning av tillrättavisning torde man i vä­sentlig utsträckning kunna fylla det tommm som ett avskaffande av ar­reststraffet skulle medföra. Vissa problem kvarstår dock. I första hand tänker jag på sådana mer allvarliga brott som nu förskyller arreststraff på relativt lång tid och för vUka nyss nämnda sanktioner kan visa sig otillräckliga. I huvudsak rör det sig här om vissa våldsbrott, lydnads­brott och allvarligare fall av rymning.

Ett problem är också vilken påföljd som skall bestämmas i sådana faU då brottet består i att den straffskyldige awikit från ett ålagt fri­tidsstraff. Eftersom fritidsslraffet är så konstruerat att det inte kan hell förhindras att den straffskyldige awiker, får man räkna med att upp­repade awikanden kan äga mm. Om nytt fritidsstraff, kanske på maxi­mal längd och i kombination med disciplinbot, åläggs för det första avvikandet men den straffskyldige på nylt awiker, torde det bl. a. från disciplinär synpunkt inte vara lämpligt att ålägga ännu ett frUidsslraff. Den påföljd som, om arreststraffet tas bort, närmast kommer i fråga för de här olika situationerna är fängelse. Fängelsestraffet, som i likhet med arreststraffet innebär ett frihetsberövande, skUjer sig från detta straff bl. a. genom att det inte kan ådömas på kortare tid än en månad och genom att verkstäUigheten sker i civU ordning. Delta gör att den som skall undergå fängelse i regel måste hemförlovas från militärtjänst­göringen. HärtiU kommer att ett fängelsestraff många gånger skulle

Prop. 1972:138

57

medföra negativa sociala följdverkningar av olika slag. Det är därför önskvärt att man inte i aUa nu åsyftade fall ställs inför tvånget att tUl­gripa fängelse som påföljd.

Åtminstone när det gäller sådana brott som våldsbrott, lydnadsbrott och allvarligare fall av rymning torde det trots allt få accepteras att man i en del fall tillgriper fängelse. Denna utväg bör dock anlitas en­dast i undantagsfall. Inte sällan lorde det vid lagföringen visa sig att den tilltalade på grund av sociala svårigheter eller av andra skäl är i behov av en individualpreventivt inriktad behandling. Det är då möjligt att till-lämpa andra påföljder enligt BrB än fängelse. Bl. a. kan skyddstillsyn komma i fråga. Även villkorlig dom bör kunna användas i vissa sär­skilda fall.

Mera tveksamt är om fängelse eller annan allmän påföljd enligt BrB bör ådömas för sådant undanhållande som skett i samband med att den dömde awikit under verkställighet av fritidsslraff. Ofta kan fängelse framstå som alltför strängt i dessa fall. Är det emellertid fråga om upp­repade undanhåUanden och bör lämpligen varken disciplinstraff eller annan sanktion enligt BrB användas, synes man av hänsyn till discipli­nen och ordningen inom krigsmakten inte kunna undgå att tillgripa fängelse. Att så sker torde dock bli sällsynt och knappast alls bli aktuellt i fråga om den fast anställda personalen. När del gäller de värnpliktiga synes i detta sammanhang bl. a. böra beaktas att redan den omständigheten att den straffskyldige, efter att ha gjort sig skyldig lill en förseelse som ådragit honom elt fritidsstraff, vägrar att foga sig i på­följden utan i stället begår ny lagöverträdelse i vissa fall kan vara ett tecken på att han är olämplig för fortsatt militärtjänst och alltså bör hemförlovas. I all synnerhet kan della gälla om det är fråga om upp­repade avvikanden. Finns det däremot anledning tro att ett avvikande från fritidsstraff skett mera av okynne eller i övrigt har karaktär av engångsföreteelse, lorde i allmänhet ett nytt fritidsstraff, eventuellt i för­ening med disciplinbot, vara tillräckligt för den skyldiges tUlrättaföran­de. Som jag tidigare anfört torde det för övrigt även finnas vissa prak­tiska möjligheter att genom särskilda kontrollåtgärder eller skärpt över­vakning se till att den straffskyldige inle kommer att undandra sig verk­ställigheten av ett nytt fritidsstraff.

6.2.7 Slutsatser

Som jag tidigare har anfört har utredningen intagit den ståndpunkten, att ett totalt avskaffande av arreststraffet skulle vara elt eftersträvans­värt framsteg i den militära strafflagstiftningen. Utredningen har emel­lertid inte ansett sig kunna nu förorda en sådan reform utan har menat att erfarenhetema av en minskad användning av arreststraffet får ut­visa om denna påföljd kan tas bort helt i en senare etapp. För egen del är jag i likhet med bl. a. ämbetsansvarskommittén inte övertygad om

Prop. 1972:138

58

att man nu bör nöja sig med en begränsad reform. Del är från flera synpunkter angeläget att arreststraffet utmönstras ur straffsystemet. Risken för att en sådan reform skulle medföra ogynnsamma verkningar för disciplinen och ordningen inom krigsmakten betraktar jag som obetydliga med hänsyn till de förändringar i övrigt i sanktionssystemet som enligt vad jag har anfört i det föregående bör genomföras i sam­band med ett avskaffande av arreststraffet. I de fall då kraftfulla ingripanden krävs för att stävja disciplinupplösande företeelser inom mi­litärväsendet kommer enligt min mening tillräckligt effektiva sanktions­medel att finnas om dessa ändringar genomförs.

Sammanfattningsvis förordar jag sålunda, att arreststraffet för krigs­män helt avskaffas, att i samband därmed disciplinbotslraffet vidgas till att avse sådan bot under högst fyrtio dagar, att ett nylt disciplinstraff för krigsmän, benämnt fritidsslraff, införs samt atl möjlighetema alt använda tillrättavisning ökas.

Den föregående framställningen har tagU sikte på förhållandena i fred. Jag vill i det följande särskilt ta upp frågan huruvida arreststraffet bör behållas för krigsförhåUanden.

6.3 Sanktionssystemet under krig och beredskapstillstånd

Bortsett från dödsstraffet, som i vissa fall kan utdömas om landet befinner sig i krig, finns inga straff eller disciplinmedel som är särskilt avsedda atl användas under krig. Utredningen har övervägt frågan om särskilda straff och disciplinmedel för krig men har inte funnit sig böra lägga fram några förslag i det hänseendet.

Utredningens ståndpunkt har i stort sett accepterats av remissinstan­serna. Frän ell par håll har dock uttalats önskemål om fortsatt utred­ning av frågan.

Straffordningen för krigsmän erbjuder speciella problem när det gäl­ler krigsförhållanden. Flertalet av de sanktioner som enligt gäUande lag­stiftning står till buds kan väntas vara mindre effektiva under krig än i fredstid. Detta gäller särskilt arreststraffet, som under frontförhållanden i krig fär antas bli i princip betydelselöst. Detla hänger samman med atl den bestraffade under vistelse i ett militärhäkte sannolikt skulle känna sig mera skyddad än om han befann sig i tjänst ute i eldlinjen och alt han därför knappast skulle uppfatta straffet som någon repressiv på­följd utan snarare som en förmån. På de avsnitt där strider förekommer måste, som utredningen framhållit, disciplinen manas fram och upprätt­hållas med andra åtgärder än användande av straff och disciplinmedel.

Under dessa förhållanden finns det enligt min mening inte skäl att vid avskaffande av arreststraffet göra undantag för krig och beredskaps­tiUstånd. I den mån det är nödvändigt att effektivisera straffordningen för krigs- eller beredskapsförhållanden torde man i försia hand böra lita

Prop. 1972:138

59

till andra medel än arreststraffet. Skulle i ett akut läge väsentligt änd­rade förhållanden kräva det, finns självfallet möjligheten att genom särskild lagstiftning återinföra arreststraff under krig eller beredskaps­tillstånd. I likhet med utredningen finner jag det inte heller i övrigt på­kallat att några särskilda bestämmelser om straff och disciplinmedel för krigsförhållanden eller beredskapstillstånd nu införs.

Ar 1921 avskaffades dödsstraffet som straff art i Sverige under freds­tid. Sedan dess kan dödsstraff tiUämpas endast i vissa fall om landet kommer i krig. Nu gällande bestämmelser om detta straff finns i 22 kap. 19 § BrB och i lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa faU då ri­ket är i krig.

Enligt 1 § sistnämnda lag kan den som, då riket är i krig, gör sig skyldig till uppror eller försök därtill eUer begår brott som sägs i 19, 21 eller 22 kap. BrB dömas till dödsstraff, under förutsättning att fängelse på livstid kan följa på brottet. Har riket kommit i krig och har någon genom gärning som nyss sagts väsentligen bidragit till framkal­lande av kriget eUer genom sådan gäming, begången då uppenbar fara för kriget förelåg, åstadkommit väsentligt men för rikets försvar eller väsentligen underlättat fiendens krigsföring, kan han också dömas till dödsstraff, under fömlsättning att fängelse på livstid kan följa på brottet.

En fömtsättning för att dödsstraff skall kunna ådömas är, som fram­går av det anförda, att fängelse på livstid ingår i straffsatsen för brot­tet. Av de i 1 § nyssnämnda lag avsedda gärningarna är detta fallet i fråga om uppror eller försök därtill, högförräderi, trolöshet eller i vissa fall egenmäktighet vid förhandling med främmande makt, grovt spio­neri, vissa fall av brotten grovt lydnadsbrott, myteri, våld eUer hot mot krigsman och övergivande av post, vidare landsförräderi, överlöpande lill fienden, undergrävande av stridsviljan, försummande av krigsför­beredelse om brottet är grovt, dagtingan, grova fall av stridsförsumlig­het samt folkrättsbrott som är grovt. Så gott som samtliga nu åsyftade brottsliga gärningar innefattar angrepp på krigsmaklens effektivitet el­ler riktar sig i övrigt mot riket eller dess högsta organ.

Med hänsyn tUl dödsstraffets karaktär och behovet av särskUda rätts-säkerheisgarantier föreskrivs i 1948 års lag att i fall då underrätt dömt till sådant straff målet alltid skall underställas hovrättens prövning. Vi­dare gäller att ett dödsstraff aldrig får verkställas utan att Kungl. Maj:t meddelat liUstånd därtiU. Meddelas inte sådant tiUslånd skall den döm­de i stället undergå fängelse på livstid.

I förarbetena tUl 1948 års lagstiftning uttalades bl. a. (prop. 1948: 144 sid. 61 jämfört med SOU 1948: 83 sid. 52) att de erfarenheter som det senaste kriget medfört har bestyrkt alt dödsstraffet i en sådan nödsitua­tion som föreligger under krigstid inte kan undvaras. Det erinrades i detta sammanhang om vad som förekommit i våra grannländer Dan-

Prop. 1972:138

60

mark och Norge i samband med andra världskriget. Erfarenheten hade sålunda visat att det vid återinförande av dödsstraffet, när behov därav blev aktuellt, kunde bli nödvändigt att ge detta straff retroaktiv giUig-het. En sådan utveckling borde uppenbarligen undvikas.

Utredningen har på i huvudsak de skäl som anfördes i samband med 1948 års lagstiftning inle ansett sig böra föreslå någon ändring beträf­fande gällande lagstiftning om dödsstraffet.

Under remissbehandlingen har RA framhållit att det inte saknas ex­empel på länder med erfarenheter från andra världskriget som seder­mera ansett sig kunna undvara dödsstraff även för krigstid. Det bör kunna förutsättas att man också i Sverige i de ytterligt få faU då ett dödsstraff skulle kunna komma i fråga, skall ha möjlighet att bemästra situationen utan tillgång till denna påföljd. RA förordar därför att samma reform genomförs i Sverige och betonar därvid att en sådan åtgärd skulle stämma väl överens med Sveriges strävanden för ett in­ternationellt avskaffande av dödsstraffet.

Av de rapporter som under 1960-talel och i början av 1970-talet publicerats inom ramen för Förenta nationernas arbeie rörande frågan om dödsstraff framgår bl. a. att utvecklingen i olika länder går mot ett avskaffande av dödsstraffet. I en del länder har sålunda della straff helt upphävts. I andra länder, där dödsstraffet finns kvar i lagstift­ningen, har den fakliska användningen av detta straff minskat.

Dödsstraffets avskaffande eller minskade användning i olika länder hänför sig i aUmänhet till fredsförhållanden. Det vanliga är sålunda att man har kvar möjligheten att vid vissa brott tillämpa dödsstraff under krig eller därmed jämförliga förhållanden, I en del länder har man emellertid tagit steget fullt ut och helt utmönstrat dödsstraffet ur lan­dets lagstiftning. Bl. a. är detta fallet i Förbundsrepubliken Tyskland, Österrike (år 1968) och Finland (år 1972), som alla har erfarenheter från det senaste världskriget.

Debatten om dödsstraffets berättigande har förts under mycket lång tid på såväl nationellt som internationellt plan. Att i detta sammanhang ta upp denna debatt i hela dess vidd synes inte vara nödvändigt. Vad saken nu gäller är endast att klargöra om de skäl som tidigare ansetts kunna rättfärdiga etl bibehållande av dödsstraffet under krig är till­räckligt bärkraftiga även med utgångspunkt från uppfattningar och vär­deringar som är förhärskande i vårt land i dag.

Bland de argument som bmkar anföras för ett bibehållande av döds­straffet i krig nämns i allmänhet i första hand dödsstraffets stora av­skräckande effekt och därmed brottsförebyggande verkan. Antagandet att dödsstraffet har en preventiv effekt som inte kan uppnås med andra medel vinner emellertid inte stöd av de undersökningar som avsett före­komsten av vissa brott i olika länder å ena sidan medan dödsstraffet va­rit i bmk och å andra sidan under tid då det har varit avskaffat.

Prop. 1972:138

61

Resultatet av dessa undersökningar kan visserligen på gmnd av deras begränsade räckvidd inte läggas tiU grund för aUmängUtiga och säkra slutsatser. Undersökningarna ger dock anledning att starkt ifrågasätta, om argumentet om dödsstraffets allmänpreventiva betydelse har sådan tyngd att det uppväger de skäl som kan åberopas mot en tUlämpning av ett sådant straff och som kan sammanfattas i den etiskt-humanitära gmndsatsen, att ingen människa bör berövas sitt liv på grund av sina gärningar, hur avskyvärda de än må vara. Härtill kommer den risk för misstag som tyvärr aldrig synes kunna helt undvikas ens i ett mycket högt utvecklat rättssamhälle.

Anhängarna av dödsstraffets bibehållande under krigsförhållanden har hävdat, att de värden som slår på spel under krig är så stora att samhället, för att skydda sin egen existens, inte kan avvara dödsstraf­fet. Enligt min mening kan det emellertid starkt betvivlas atl hotet om dödsstraff, under de särpräglade förhållanden som råder under krig, allmänt sett skulle vara ett effektivare medel än andra tänkbara på­följder att avhålla personer från alt begå sådana brott för vilka döds­straff skulle kunna komma i fråga. Den typ av handlingar som det här är fråga om begås oftast av personer, vilkas ideologiska eller politiska övertygelse eller vinningslystnad är så stark att de över huvud taget inte frågar efler vilka risker för dem själva som är förknippade med ett avslöjande. HärtiU kommer att dödsstraffet i krigslägen, när var ocb en dagligen upplever en påtaglig risk att förlora livet, generellt sett måste antas ha en betydUgt mindre preventiv effekt än under fredsför­hållanden. Enligt min mening skulle därför ett bibehållande av döds­straffet under krig i endast obetydlig, om ens någon utsträckning för­bättra samhällets möjligheter att upprätthålla laglydnaden och före­bygga brott av det slag för vilka ett dödsstraff skulle kunna ifråga­komma.

Mot att avskaffa dödsstraffet under krig har anförts att vi i händelse landet dras in i krig skulle riskera att tvingas införa detla straff på nytt och då genom en lagstiftning med retroaktiv verkan. Med anlednmg härav vill jag framhålla följande. Ställningstagandet tUl frågan om döds­straff bör ske på grundval av de värderingar som är rådande i dag. Det kan tänkas att dessa värderingar kan förändras under påverkan av för­hållanden som uppkommer i ett krigsläge. Frågan om dödsstraff får då bedömas på grundval av den situation som då råder. Det kan därvid inte helt uteslutas att man i ett sådant läge kan bli tvungen att återinföra dödsstraffet. Men jag anser det uteslutet, med hänsyn tUl våra rätts­principer och åtaganden i internationella konventioner, att en sådan åt­gärd skulle vidtas med retroaktiv verkan. Enbart den omständigheter att ett eventuellt återinfört dödsstraff inte skulle kunna tillämpas i fråga om gärningar som begåtts före återinförandet anser jag inte vara tiU räckli?t skäl för att bibehålla dödsstraffet.

Prop. 1972:138

62

Det bör i detta sammanhang slutligen också beaktas, att Sverige i Förenta nationerna länge har verkat aktivt för alt dödsstraffet skall avskaffas i alla världens stater. Det skulle inte harmoniera väl med dessa strävanden att nu avvisa framförda önskemål om ett upphävande av den sista resten av vår egen dödsslrafflagstiftning.

Mot bakgmnd av vad jag sålunda anfört förordar jag att de bestäm­melser i vår lagstiftning som avser användning av dödsstraff under krig upphävs.

6.4 Avskrivning av militära mål, m. m.

Enligt 22 § fjärde stycket MRL har bestraffningsberättigad militär be­fattningshavare vissa möjligheter att avskriva bagatellmål. Om han fin­ner atl saken är av synnerligen ringa vikt kan han sålunda avskriva målet, under förutsättning att annan målsägande än kronan inte finns och att straff för brottet kan åläggas i disciplinmål. Avskrivning kan ske oavsett om det är ådagalagt att den misstänkte begått gämingen eller inte.

Det förhållandet att avskrivning kan ske endast om saken prövas vara av synnerligen ringa vikt begränsar starkt den beslraffningsberätti­gades möjligheter att avskriva bagatellmål. I många fall då denna föml­sättning för avskrivning saknas, har den misstänkte inle erkänt gär­ningen. Tillrättavisning eller disciplinstraff kan då inte åläggas av mi­litär befattningshavare, eftersom en fömtsättning härför regelmässigt är alt gärningen är erkänd (jämför mUitieombudsmannens ämbetsberät-telse år 1961 sid. 68 och år 1965 sid. 118 samt justitieombudsmannens ämbetsberättelse år 1970 sid. 144). Följden blir alt den bestraffnings­berättigade tvingas hänskjuta målet lill åklagaren för utredning även om brottet är av förhållandevis bagatellartad natur. Med hänsyn till kravet på skyndsamhet i handläggningen av militära brottmål måste den civila utredningen ofta ske tUl förfång för ulredningen i allvarligare mål. Att märka är i detta sammanhang alt åklagare i nu avsedda fall saknar möjlighet att enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 rättegångsbalken besluta atl inte tala å brottet (84 § första stycket MRL).

För aft komma till rätta med dessa svårigheter har utredningen före­slagit atl bestraffningsberättigad befälhavares möjligheter att avskriva mål vidgas.

Enligt förslaget skall det för beslut om avskrivning inte längre krävas att saken prövas vara av "synnerligen ringa vikt" utan det skaU räcka att saken är av "mindre vikt". Förslaget har i allmänhet gUlats av re­missinstanserna. Två av dessa, däribland ÖB, har emellertid ansett att den vidgade avskrivningsmöjligheten bör preciseras klarare för undvi­kande av olikheter i tiUämpningen.

För egen del finner jag förslaget i denna del välgrundat. Några ris-

Prop. 1972:138

63

ker för att den föreslagna avgränsningen skaU leda till mera betydande olikheter i tillämpningen torde knappast föreligga. Under alla förhål­landen torde någon närmare precisering inle kunna ske i lagtext. Om behov visar sig föreligga alt meddela närmare anvisningar i fråga om utnyttjandet av de vidgade avskrivningsmöjligheterna och därigenom säkerställa en enhetiig tillämpning lär sådana anvisningar kunna med­delas i administrativ ordning. Jag ansluter mig sålunda tUl utredningens förslag.

Även i ett annat hänseende har utredningen föreslagit en ändring i förutsättningarna för avskrivning enligt 22 § fjärde stycket MRL. Som jag förut nämnt kan f. n. avskrivning inte ske om det finns annan måls­ägande än kronan. Utredningen har föreslagit att avskrivning skall få ske även i sådant fall, under förutsättning att målsäganden förklarar att han inte ämnar föra talan om enskUt anspråk i anledning av brottet och inte heller i övrigt begär att målet skall handläggas vid domstol. Förslaget har lämnats ulan erinran av remissinstanserna.

Ett genomförande av detla förslag skulle i och för sig kunna leda till all bl. a. vissa ärenden som rör brott av förman mot underlydande kan komma atl avskrivas ulan närmare ulredning. Farhågor i denna rikt­ning uttalades av dåvarande chefen för justitiedepartementet i ett lag­stiftningsärende år 1952. De brott som här är särskUt aktueUa är våld eller hot mot krigsman, missfirmelse mot krigsman och oskickligt be­teende. Som utredningen anfört kan det emeUertid antas att målsägan­den i dessa fall regelmässigt förmår själv tillvarata sin rätt samt att mUitära bestraffningsberättigade chefer liksom f. n. kommer att ägna mål av denna beskaffenhet särskUd omsorg. Det bör också framhållas att avskrivningsbeslut av bestraffningsberättigad befälhavare inte hind­rar målsäganden från att anmäla brottet hos åklagare eller polismyn­dighet. Jag anser därför att den föreslagna ändringen bör genomföras.

Enligt 22 § försia stycket 1 MRL skall bestraffningsberättigad be­fattningshavare genast hänskjuta mUitärt brottmål tiU åklagaren, om i målet finns annan målsägande än kronan. Detla innebär alt civil myn­dighet i dessa fall alllid måste anlitas för utredningen av brottet, även om målsäganden själv inte har något anspråk på alt målet skall hand­läggas vid domstol och nöjaktig utredning i och för sig skuhe kunna ombesörjas  av  den  bestraffningsberättigade.  Erfarenheten  visar,  att åklagaren i ett stort antal fall av denna art efter utredningen återlämnar saken lill den bestraffningsberättigade för avgörande. MUitärstraffsak-kunniga har mot denna bakgrund föreslagit den ändringen i förevaran­de bestämmelse att hänskjutande inte skaU behöva ske om målsäganden förklarar sig inte ämna föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet och inte heller eljest påfordrar att målet handläggs vid domstol samt hinder i övrigt inte möter mot att straff för brottet åläggs i disciplinmål.

Prop. 1972:138

64

Den sålunda föreslagna vidgningen i bestraffningsberättigad befatt­ningshavares möjligheter att företa utredning av militära mål har inte föranlett några erinringar från remissinstanserna.

Som skäl för den gäUande bestämmelsen att miUlärt brottmål skall hänskjutas till åklagaren om i målet finns annan målsägande än kronan har i tidigare lagstiftningssammanhang (prop. 1948:216) åberopats hänsyn till målsägandens rättssäkerhet. Som utredningen har anfört torde emellertid numera några betänkligheter mot att låta militär myn­dighet utreda saken även i förevarande faU inte göra sig gällande, un­der förutsättning atl målsäganden kan påfordra att målet skall hand­läggas vid domstol. Särskilt är att märka att förutsättningar för att be­straffningsberättigad chef skaU kunna utreda mål av detta slag är att straff för brottet kan åläggas i disciplinmål, vUket bl. a. innebär att gärningen i regel måste vara erkänd. Jag ansluter mig därför i princip till utredningens förslag. Förslagets närmare utformning ämnar jag behandla i anslutning tUl de särskUda bestämmelserna.

6.5 Följdändringar i annan lagstiftning

Den reform som jag förordar enligt det föregående föranleder vissa ändringar i den militära strafflagstiftningen. Som framgått av vad jag redan anfört berör dessa ändringar brottsbalken, lagen (1948: 449) om disciplinstraff för krigsmän som i enlighet med vad utredningen har föreslagit bör ersättas med en ny disciplinlag militära rättegångs­lagen (1948: 472) och lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa faU då riket är i krig.

Reformförslagen föranleder ändringar i vissa kungörelser, nämligen kungörelsen (1948: 691) angående den mUitära rättsvården och värn-pliktsavlöningskungörelsen (1970: 676). Dessutom bör som en följd av arreststraffets avskaffande kungörelsen (1965: 664) om löneavdrag för vissa krigsmän under avtjänande av arrest ersättas med en ny kungö­relse angående löneavdrag vid disciplinbot. Jag ämnar senare för Kungl. Maj:t anmäla dessa följdändringar.

Enligt 79 § MRL är justitiekanslern åklagare i mål om självständigt ämbetsbrott av den som bestrider regementschefs eller därmed likställd eller högre tjänst. Viss ändring i denna bestämmelse är påkallad till följd av skadeståndslagen (1972: 207) och kungörelsen (1972: 416) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall. Jag återkommer till frågan i specialmotiveringen.

Prop. 1972:138

65

6.6 Lagförslag

I enlighet med det anförda har inom justitiedepartementet upprättats förslag lUl

1.

lag om ändring i brottsbalken,

2.

lag om disciplinstraff för krigsmän,

3.

lag om ändring i militära rättegångslagen (1948: 472),

4.

lag om upphävande av lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig.

Förslagen torde få fogas till protokollet i detta ärende som. bilaga 2.

6.7 Specialmotivering

6.7.1 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

32 kap.

6 §

I denna paragraf, som motsvarar 6 § gäUande lag och 69 §§ ut­redningens förslag, har lagits upp de grundläggande bestämmelsema om discipinstraff för krigsmän. Som framgår av den aUmänna motive­ringen har jag förordat att arreststraffet avskaffas och att som nytt disciplinstraff vid sidan av disciplinbot mförs påföljden fritidsslraff. Som disciplinstraff har i enlighet härmed i förevarande paragraf tagits upp fritidsstraff och disciplinbot. Av dessa båda slrafformer är fritids­straff i princip alt anse som den svårare.

Angående fritidsstraffets utformning får jag, utöver vad jag har sagt i den allmänna motiveringen (6.2.4) anföra följande.

Fritidsstraff utgör en begränsning under bestämd tid eller under visst antal särskilda dagar i den straffskyldiges möjligheter att fritt förfoga över sin fritid genom att han inle får förflytta sig utanför visst område eller del därav eller utanför viss lokal. Vad som generellt utgör fritid bestäms av Kungl. Maj:l i kommandoväg. Bestämmelser härom finns i tjänslereglementet för krigsmakten (TjRK). Därav framgår atl tiden efter tjänstens slut och till klockan 24 dagen före närmast följande tjänstgöringsdag i regel räknas som fritid för meniga och gruppbefäl av lägre än överfurirs tjänstegrad. Frilid för övriga krigsmän är alla da­gar från tjänstens slut lill tjänstens början närmast följande tjänstgörings­dag (TjRK 11: 37). Den tid vamnder krigsman åtnjuter tjänstiedighet eller annan ledighet räknas inte som fritid i nu angiven bemärkelse.

Möjligheten att ålägga fritidsslraff under visst antal särskilda dagar avser, som framgår av paragrafens lydelse, krigsmän som är förlagda ombord på fartyg. Denna möjlighet måste finnas med hänsyn tUl att fartyg ofta inte ligger i hamn någon längre sammanhängande tid. För att fritidsstraffet under sådana förhållanden skall bli verksamt måste

5    Riksdagen 1972.1 saml. Nr 138

Prop. 1972:138

66

verkställigheten kunna förläggas till ett antal särskUda dagar då fartyget befinner sig i hamn.

När det gäUer krigsmän som är förlagda inom kasernområde, läger eller motsvarande område kan fritidsstraffet avse antingen förbud att vistas utom delta område eller också förbud att vistas utom sådan mindre del därav som är upplåten ål viss avdelning. Med del av om­råde som nu sagts avses företrädesvis kompanilokaler eller motsvaran­de. Som hovrätten för Övre Norrland framhållit i sitt remissyttrande måste vid åläggande av fritidsstraff klart utsägas, huruvida straffet av­ser kasernområde eller motsvarande eller viss begränsad del därav. Straffet kan också bestämmas så, alt det för viss del av strafftiden avser exempelvis kompanilokalerna och för den återstående tiden kasernom­rådet. För att domstolen på angivna sätt skall kunna precisera straffets innebörd krävs givetvis atl det i del enskUda fallet föreligger utredning om förläggningsförhållandena.

VerkstäUigheten av fritidsstraff får inte bortsett från anmälnings­plikt e. d. i syfte att kontrollera att förbudet efterlevs för den straff­skyldige medföra andra inskränkningar i hans rätt att fritt förfoga över sin fritid än dem som följer av själva förbudet att vistas utom visst om­råde. Avser fritidsstraffet förbud att vistas utom kasemområde och finns inom kasernområdet ett marketenteri skall den straffskyldige så­lunda vara oförhindrad att besöka detta. Om straffet avser förbud att vistas utom kompanUokaler skall den straffskyldige kunna uppehålla sig i t. ex. dagrum som inrättats inom dessa lokaler.

Fritidsstraff i form av förbud alt vistas utom kompanilokaler e. d. torde för den straffskyldige framstå som strängare än ett förbud att vistas utom kasernområde. Huruvida den ena eller andra formen av förbud skall tillämpas får bero av omständigheterna i det enskilda fal­let. I de fall då fritidsslraffet avser förhållandevis lång tid torde det inte sällan vara lämpligt att låta åtminstone den senare delen av verk­ställighetstiden avse endast förbud att lämna kasernområde.

En värnpliktig som har tiUslånd att bo utom kasemområde (s. k. stän­dig nattpermission) torde utan hinder härav få anses förlagd inom det kasernområde tUl vilket hans avdelning hör, tmder fömtsättning att sängplats m. m. finns reserverad för honom i logement e. d. Fritids­straff bör därför kunna åläggas honom. Härvid bör emeUertid uppmärk­sammas att enligt nu gällande bestämmelser tiden mellan klockan 24 och tjänstens början följande dag i regel inte utgör fritid för värnplik­tig och således inte omfattas av fritidsstraff. Den omständigheten att den straffskyldige i enlighet med beviljat liUstånd tillbringar natten i bostad utom kasemområde bör i och för sig inte hindra verkställigheten av fri­tidsstraff. Många gånger torde det dock för den slraffskyldige framstå som naturligt att inte utnyttja tillståndet under verksläUighet av fritids­straff. Om de skäl som föranlett tUlståndet inle ger anledning lill annat

Prop. 1972:138

67

bedömande, bör det vidare vara möjligt att temporärt upphäva tiUstån-det för tid varunder fritidsslraffet verkställs (jfr emellertid mUitieom­budsmannens ämbetsberättelse år 1950 sid. 251). Om detta med hänsyn till omständighetema är olämpUgt, vUket kan vara fallet bl. a. om medi­cinska eller sociala skäl föranlett tillståndet, kan situationen ibland vara sådan att fritidsstraff inte bör åläggas.

För de grupper av värnpliktiga som på grund av generella föreskrifter åtnjuter ständig nattpermission gäller atl hela liden från tjänstens slut till klockan 6 f. m. närmast följande tjänstgöringsdag är fritid. Fritids­slraffet kommer under denna fömtsättning atl omfatta även nattim­marna.

Det kan fömtsättas att fritidsstraffet på gmnd av sin konstruktion inte är fullt ändamålsenligt i alla situationer. Den slraffskyldiges förlägg­ningsförhållanden kan vara sådana att fritidsstraffet inte framstår som fullt verksamt. Särskilt kan detta gälla under fältförhållanden. De svå­righeter som här föreUgger torde i vissa fall kunna mötas genom att man kombinerar fritidsstraffet med disciplinbot. I andra faU, då fritids­straffet inte alls bör eller kan tillämpas, torde disciplinbotsstraffet, om del sätts högt, ofta innefatta en tillräcklig reaktion på brottet.

Som jag anfört i den allmänna motiveringen föreslås i fråga om disci­plinbot den ändringen att maximitiden för uttagande av sådan bot sätts tUl fyrtio dagar i stället för tjugo dagar. Förevarande paragraf har änd­rats i enlighet härmed.

Elt disciplinbotsstraff på mer än tjugo dagar kommer i många fall att utgöra en mycket kännbar reaktion. Det bör därför betonas att den prunära avsikten med den föreslagna höjningen inte är att åstadkomma någon allmän skärpning av disciplinbolsstraffen. Den övre delen av Straffskalan synes sålunda i huvudsak böra reserveras för sådana fall då valet står mellan ett mycket kännbart disciplinstraff och annan svå­rare påföljd.

Många fall, som nu föranleder arrest, bör enligt min mening i fort­sättningen kunna bestraffas med disciplinbot. Detla gäller i särskilt hög grad i fråga om den gmpp av brott där fängelse inle ingår i straffsat­sen, alltså bl. a. fyUeri och tjänstefel. Dessa båda brott torde svara för en belydande andel av hela antalet arreststraff. Men även i fråga om brott, där både disciplinstraff och fängelse ingår i straffsatsen, bör det vara möjligt att i inte obetydlig utsträckning ålägga disciplinbot i så­dana faU som nu föranleder arrest.

Paragrafens fjärde stycke, som saknar motsvarighet i gäUande lag, innehåUer en bestämmelse om att disciplinbot kan ådömas jämte fritids-straff. Fömtsättningama för denna påföljdskombination har intagits i 6 § förslaget tUl disciplinlag.

Prop. 1972:138

68

6.7.2 Förslaget till lag om disciplinstraff för krigsmän

Arreststraffets avskaffande och införandet av det nya disciplinstraf­fet fritidsstraff innebär så väsentUga ändringar i lagstiftningen om disci­plinstraff att det synes lämpligt att DL i enlighet med utredningens för­slag ersätts med en helt ny disciplinlag.

1 §

Paragrafen, som har viss motsvarighet i 1 § DL anger, att lagen i överensstämmelse med 32 kap. 6 § brottsbaUcen är tillämplig på fritids­straff och disciplinbot.

2 

§

Paragrafen, som motsvarar 2 § i såväl gällande lag som utrednings­förslaget inleds med en bestämmelse vari generellt anges vid vUka brott disciplinstraff företrädesvis skall användas. Bestämmelsen överensstäm­mer i sak med 2 § första stycket DL. Även i fortsättningen skall alltså disciplinstraff åläggas, utom för brott mot bestämmelse vari sådant straff är utsatt, i stäUet för böter när fråga är om brott av krigsman enligt 2022 kap. BrB eller om annat av krigsman förövat brott av beskaf­fenhet att straff därför kan åläggas i disciplinmål.

I 2 § DL upptas två undanlag från huvudregeln angående användan­de av disciplinstraff. Det första undanlaget berör endast arreststraff och innebär att den, som inte fullgör tjänstgöring vid krigsmakten eller vars tjänstgöring är av tUlfällig art, skall om han finnes förskylla arrest dömas tUl böter i stället för arrest om det med hänsyn till brottets art och övriga omständigheter kan ske utan fara för disciplinen och särskUda skäl inte föranleder tiU annal. Det andra undantaget, som gäUer såväl arrest som disciplinbot, innebär att böter får ådömas även i andra faU än det nämnda om med hänsyn till den brottsliges tjänst­göringsförhållanden och brottets art bötesstraff finnes vara lämpligare än disciplinstraff.

Om arreststraffet avskaffas föreligger inget behov av förstnämnda undanlag. Det andra undantaget synes ge tillräckliga möjligheter att döma tUl böter i stället för disciplinstraff och har därför efter vissa re-daktioneUa ändringar behållits. Detta undantag kommer i fortsättningen alt innebära att böter under angivna fömtsättnmgar kan ådömas i stäl­let för fritidsstraff och disciplinbot. Ifrågavarande möjlighet torde få be­tydelse inte minst i fall då fritidsstraffet inle kan eller bör tiUämpas på gmnd av den brottsliges förläggningsförhållanden samtidigt som ett discipUnbotsstraff inte framstår som tillräckligt kännbart.

Utredningen har föreslagit att uttrycket "den brottslige" generellt byts ut mot "den tilltalade" för att överensstämmelse skall nås med BrB:s terminologi. Som. hovrätten över Skåne och Blekinge anmärkt är denna

Prop. 1972:138

69

ändring omotiverad eftersom uttrycket "den tUltalade" fömlsäller att åtal väcks, vilket inte sker i disciplinmål. Jag anser därför att ullrycket "den brottslige" bör behållas.

3 

§

Paragrafen överensstämmer i sak med 3 § i såväl gällande lag som ut­redningens förslag.

4 

§

Paragrafen, som saknar motsvarighet i gällande lag, överensstämmer i stort sett med 7 § utredningens förslag. Den innehåller bestämmelser om uppskov med eUer avbrott i verkställighet av fritidsstraff.

TUl en början bör anmärkas att när det gäller beräkning av tid för fritidsstraff någon motsvarighet inte har upptagits till den bestämmelse rörande arreststraffet som nu finns i 4 § tredje stycket DL och som innebär alt varje dag räknas till 24 timmar. Detta förhåUande medför att ett fritidsstraff om exempelvis tio dagar, som skall verkstäUas under tiden den 817 mars, börjar verkställas vid den tidpunkt den 8 mars då den straffskyldiges fritid inträder samt upphör alt verkställas i och med att hans fritid den 17 mars upphör, dvs. senast klockan 24 nämnda dag. Någon uttrycklig föreskrift om att strafftidsberäkningen skall ske på detta sätt anser jag till skiUnad från utredningen inte behövlig.

Enligt första stycket får verkställighet av fritidsslraff uppskjutas eller avbrytas om det är påkallat med hänsyn tUl tjänsten eller den straff­skyldiges hälsa eller då annat särskilt skäl föreligger. Uppskov eller av­brott med hänsyn tUl tjänsten torde ifrågakomma om den straffskyldige skulle erhålla en tjänstgöring som gör att hans fritid under längre lid, exempelvis en vecka, blir synnerligen begränsad eller helt upphör samt straffet till följd därav under denna tid ter sig så gott som verkningslöst.

Utom då hänsyn tUl tjänsten eUer den straffskyldiges hälsa påkallar uppskov eller avbrott bör särskUt skäl för sådan åtgärd anses föreligga exempelvis när den straffskyldige behöver besöka närstående som är svårt sjuk eUer bevista närståendes begravning eller, i vissa fall, närvara vid närståendes högtidsdag.

Jag kommer i det följande (avsnitt 6.7.3) alt föreslå sådan ändring av 53 § MRL att beslut i disciplinmål varigenom fritidsstraff ålagts skall verkställas utan hinder av att beslutet inte vunnit laga krafl, om inte den bestraffningsberättigade i straffbeslutet förordnat annorlunda. Ge­nom ändring av 40 § MRK torde böra föreskrivas att fritidsstraff skall ta sin början så snart ske kan, där inte uppskov finnes böra meddelas enligt vad därom är särskUt föreskrivet samt att den som har att be­fordra straffet tUl verkslälhghet bestämmer strafftidens början och slut. Av det anförda framgår att ett ålagt fritidsstraff inte automatiskt och omedelbart går i verkställighet i och med straffbeslutets medde-

Prop. 1972:138

70

lande. Beslut om fritidsstraff måste bl. a skriftiigen delges den mot vU­ken beslutet riktor sig (42 § MRL). Den straffskyldige kommer i fler­talet fall inte ens att vara personligen närvarande när slraffbeslut med­delas, i motsats tUl vad som i allmänhet torde vara förhåUandet be­träffande beslut om tUlrättavisning. Eftersom straffverkstäUigheten skall börja så snart ske kan, ges emellertid mte något större utlrymme för dröjsmål. Även om av praktiska skäl ofta någon dag måste förflyta mellan slraffbeslutet och verkställighetens början får dock inte den som har att befordra straffet tiU verkställighet förhala verkställigheten av den anledningen alt han önskar all straffet genom dess föriäggning i liden skall drabba den straffskyldige hårdare. Om exempelvis ett fri­tidsstraff om tio dagar kan börja verstäUas en tisdag och avslutas tors­dagen följande vecka, får inte den som skall befordra straffet lill verk­ställighet, utan att skäl föreligger för uppskov enligt vad därom är sär­skilt föreskrivet, fördröja straffverkställighetens början tUl fredagen en­bart för att strafftiden skall omfatta två veckoslut.

Det ankommer på den som har atl verkställa straffet att avgöra om verkställigheten skall uppskjutas eUer avbrytas. Någon skyldighet att meddela uppskov eller avbrott bör inte föreligga enbart på den grund all straffet inte kan verkställas i den utsträckning som ursprungligen är avsedd. Mycket korta uppskov eller avbrott bör i allmänhel undvikas. Om hindret mot verksläUighet kan antas vara endast en eller annan dag bör det i regel inte påverka verkställigheten. Jag ansluter mig här­vidlag till de synpunkter som utredningen har anfört (SOU 1970: 31 s. 100101).

Tid varunder avbrott enligt särskilt beslut därom äger rum, skall givetvis inte räknas den straffskyldige till godo som strafflid. Den dag då avbrotlsbeslul meddelas skall dock tillgodoräknas den straffskyldige som verkställighetstid under förutsättning att hans frilid börjat när beslutet meddelades. Bestämmelse härom har inlagils i andra punkten av paragrafens första stycke.

Andra stycket innehåller bestämmelser för det fall att den slraffskyl­diges tjänstgöringsskyldighet upphör innan verkställighet av fritidsstraff påbörjats eller slutförts. Straffet kan då inte verkställas som fritidsslraff för tiden efler tjänstgöringsskyldighetens upphörande. I likhet med ut­redningen anser jag att vad som i sådant fall återstår av straffet bör omräknas tUl ett penningbelopp som motsvarar det belopp som ett disciplinbotsstraff för samma antal dagar skulle ha omfattat. Samman­träffar i nu avsedda fall fritidsstraffet med disciplinbotsstraff som ålagts vid sidan av fritidsstraffet kan omräkningen leda tUl att den straffskyldige får utge ett belopp som rent faktiskt kommer att överstiga ett maximalt disciplinbotsstraff.

Om den som ålagts fritidsslraff i form av förbud att lämna kasern­område e. d. förläggs ombord på fartyg innan straffet helt verkställts.

Prop. 1972:138

71

uppkommer frågan hur återstoden av straffet skall verkställas. Motsva­rande fråga kan uppkomma om den som ålagts fritidsstraff i form av förbud att lämna fartyg förläggs i kasernområde, läger eller motsvarande område. I vissa fall torde man kunna lösa detta problem genom att be­sluta om avbrott i verkställigheten till dess alt den straffskyldiges för­läggning åter ändrats. I andra fall, då frågan inte kan lösas på delta sätt, torde fritidsstraffet kunna jämlikt grunderna för bestämmelsen i 4 § andra stycket förvandlas till löneavdrag eller skyldighet att betala mot­svarande belopp.

5 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 6 § DL och 8 § utredningens förslag.

6 §

Paragrafen, som i sak överensstämmer med 9 § utredningens förslag, saknar motsvarighet i DL. Den anger förutsättningarna för åläggande av disciplinbot vid sidan av fritidsstraff. Enligt förslaget skall denna påföljdskombinalion få användas om det är påkallat för den brottsliges tillrätlaförande eller av hänsyn till disciplinen och ordningen inom krigsmakten. Härav följer att bestraffningsberättigad befälhavare och domstol har ganska vida valmöjligheter.

Som jag har påpekat i det föregående kan ifrågavarande påföljdskom­binalion vara lämplig att använda bl. a. när det på grund av förlägg-ningsförhållanden eller andra orsaker finns anledning befara att elt fri­tidsslraff inte kommer att utgöra en tillräckligt kännbar reaktion på brottet. Det bör även kunna komma i fråga att använda påföljdskombi­nationen i fall då den straffskyldige visserligen misskött ett lidigare ålagt fritidsslraff men förhållandena likväl lalar för alt han på nytt bör ådömas endast ell disciplinstraff. Vidare kan tänkas att en värn­pliktig gör sig skyldig till undanhållande för all tjäna pengar genom tillfäUigt civilt arbete. Det kan då vara av värde att vid sidan av fri­tidsslraff kunna använda en ekonomisk sanktion i form av etl disciplin­straff.

7 

§

Lagrummet, som överensstämmer med 7 § DL och 10 § utredningens förslag, upptar en bestämmelse att disciplinstraff som gemensaml straff för flera brott skall åläggas med iakttagande av de gränser som anges i 32 kap. 6 § BrB.

8 

§

Paragrafen, som i sak överensstämmer med 8 § DL och 11 § utred­ningens förslag, innehåller bestämmelser om när disciplinstraff får an­vändas som gemensamt straff för flera brott och om hur gemensamt

Prop. 1972:138

72

straff för brott som förskyller disciplinstraff och brott som förskyller böter skall beslämmas.

9 §

I paragrafen har upptagits regler om sammanläggning av flera fri­tidsstraff, som på en gång förekommer till verkställighet. Lagrummet, som motsvarar 12 § utredningsförslaget, har utformats efter mönster av den nuvarande bestämmelsen om sammanläggning av arreststraff i 9 § DL. Om på en gång förekommer lill verkställighet flera domar eller beslut varigenom någon ålagts fritidsstraff skall sålunda enligt paragra­fens första stycke straffen sammanläggas med varandra. Sammanlägg­ning bör ske inte bara i fall då intet av straffen ännu börjat verkställas utan också i fall då elt tidigare sttaffbeslut redan till någon del verk­ställts när ett senare beslut är klart för verkställighet (jfr mUitieombuds­mannens ämbetsberättelse år 1955 sid. 117 f).

I första stycket föreskrivs vidare alt fritidsslraffet aldrig får omfatta längre sammanhängande tid än 25 dagar. Överskjutande dagantal som uppkommer vid sammanläggning bortfaller således. Anledningen till denna begränsning är bl. a. angelägenheten av att den slraffskyldiges vUja att respektera straffet, som i kontroUhänseende i väsentlig mån bygger på förtroende för den straffskyldige, inte sätts på aUtför hårda prov.

Det sammanlagda straffet avtjänas i en följd efter avräkning av vad den straffskyldige redan kan ha utstått av straffen eller något av dem. En erinran om att sådan avräkning skall ske har tagils in i paragrafens andra stycke.

Det kan inte uteslutas att ett fritidsstraff i något fall kan förekomma till verkställighet redan dagen efter det verkställigheten av etl annat fritidsstraff har upphört och att den sammanlagda strafftiden överstiger 25 dagar. I etl sådant fall synes det med hänsyn till grunderna för re­geln i första stycket om maximering av fritidsstraff efter sammanlägg­ning till 25 dagar vara lämpligt att den som skall befordra straffet till verkställighet med stöd av 4 § första stycket meddelar uppskov med verkställigheten av det sist ålagda straffet någon eller några dagar eller möjligen, om särskild anledning förekommer därtill, meddelar beslut om avbrott under samma tid efter det att exempelvis tio dagar verk­ställts av det sista straffet.

Sammanläggning av fritidsstraff med tillrättavisning i form av ute­gångs- eller landgångsförbud skall självfallet inte förekomma. Givetvis skall inte heller tillrättavisning i form av sådant förbud verkställas un­der tid då fritidsstraff verkställs. Däremot är det inle något som hindrar att verkställighet av ett fritidsstraff och motsvarande form av tillrätta­visning verkställs omedelbart efter varandra, under fömtsättning att verkstäUighetstiden sammanlagt inte överstiger 25 dagar.

Prop. 1972:138

73

10 §

Paragrafens första stycke, som i sak överensstämmer med 14 § tredje stycket utredningsförslaget, upptar en bestämmelse om hur det skaU förfaras om på en gång förekommer tiU verksläUighet dom eUer be­slut varigenom ålagts fritidsstraff och dom varigenom ådömts fängelse på viss tid.

I andra stycket har intagits en bestämmelse om att i dom på skydds­tillsyn föreskriven behandling enligt 28 kap. 3 § BrB skall konsumera fritidsstraff.

11 §

I paragrafens första stycke ges bestämmelser om vem som skall be­fordra dom eller beslut om disciplinstraff till verkställighet. Bestäm­melsema, som motsvarar 15 § första stycket utredningsförslaget, har överförts i sak oförändrade från 10 § första stycket DL.

Andra stycket, som saknar motsvarighet i DL, innehåller bestäm­melse om vem som skall förordna om sammanläggning av fritidsslraff. Bestämmelsen överensstämmer med vad som i detta hänseende före­slagits i 15 § andra stycket utredningsförslaget.

12 §

Paragrafen, som motsvarar delar av 16 och 17 §§ utredningsförslaget, upptar bestämmelser om hur det skall förfaras när någon som ålagts fritidsstraff sluthgen blU i målet dömd tiU sådant straff eUer tiU fängel­se på viss tid. Bestämmelsema innebär att vad den straffskyldige utstått av det först ålagda straffet skall avräknas från det slutUga straffet. En dags fritidsslraff skall därvid anses svara mot en halv dags fängelse.

13 §

I paragrafen, som motsvarar del av 17 § utredningsförslaget, före­skrivs alt domstol skall kunna förordna, när någon döms till disciplin­bot, böter eller suspension i stäUet för fritidsstraff, att det sålunda ådöm­da nya straffet helt eUer delvis skall anses verkställt genom vad den dömde undergått av fritidsstraffet.

14 §

Denna paragraf, som motsvarar 18 § andra, tredje och fjärde styc­kena utredningsförslaget, reglerar frågan hur vid förändring av påföljd eller befrielse från påföljd skaU förfaras med belopp som innehållits eller betalats enligt 4 § andra stycket eller 5 §.

Prop. 1972:138

74

15 §

I detla lagrum, som motsvarar 12 § DL och 19 § utredningens för­slag, har föreskrivits att om disciplinstraff ådömts jämte villkorUg dom eller skyddstillsyn, enligt 38 kap. 1 § BrB avgiven nöjdförklaring skall avse även disciplinstraffet.

16 §

Paragrafen, som motsvarar 20 § utredningsförslaget, innehåller regler om preskription av discipUnstraff.

För fritidsstraff synes böra gälla samma preskriptionsbestämmelse som f. n. gäller för disciplinbot. Med viss avvikelse från utredningsförsla­get har därför föreskrivUs att disciplinstraff bortfaller i den mån straf­fet ej verkställts inom tre år efter det att slraffbeslutet vann laga kraft. Denna bestämmelse omfattar självfallet också löneavdrag eller betal­ning enUgt 4 § andra stycket.

17 §

Paragrafen motsvarar 21 § utredningsförslaget och 14 § DL. I 14 § DL föreskrivs att för mindre förseelser som är av sådan be­skaffenhet att straff därför kan åläggas i disciplinmål må, i stället för disciplinär bestraffning, såsom tUlrättavisning användas varning, extra­tjänst, utegångsförbud och för den som är förlagd ombord på fartyg landgångsförbud. I paragrafen anges vidare vad de olika lillrätta-visningsformerna innebär. För de tre sistnämnda tUlrättavisningsformer­na anges samtidigt tillåtna minimi- och maximilatituder. Slutligen före­skrivs atl för samma förseelse eller eljest på en gång inte får åläggas mer än ett slag av tillrättavisning samt alt extratjänst inte får användas så att genom överansträngning eller av annan orsak uppkommer men för den felandes hälsa eller tjänstbarhet.

De återgivna bestämmelserna i 14 § DL har med vissa ändringar förts över tUl ifrågavarande paragraf. Därvid har som en fömtsättning för att tillrättavisning skall kunna meddelas inte föreskrivits att förseelsen skall betraktas som "mindre" utan i stäUet angetts att tUlrättavisning är lämp­Ugare än straff. Vidare har föreskrivits att tiUrättavisning skaU användas, när angivna fömtsättning är uppfylld. Som framgår av vad jag anfört i den allmänna motiveringen har dessutom den ändringen vidtagits att till­rättavisning inte längre skall kunna ske i form av förbud att lämna bo­staden.

Frågan i vilka faU tUlrättavisning skall anses lämpligare än disciplinär bestraffning kan inte anges generellt utan får bedömas med hänsyn tiU bl. a. förseelsens art, omständigheterna vid dess begående, den felan­des person samt hans förhållande i tjänsten i övrigt. Som utredningen närmare utvecklat (SOU 1970: 31 s. 107108) synes det dock av skilda

Prop. 1972:138

75

anledningar i allmänhet inte vara lämpligt att beivra fyUeri med till­rättavisning.

Bestämmelserna i paragrafens andra stycke har utformats i nära överensstämmelse med den föreslagna nya lydelsen av 32 kap. 6 § BrB.

18 §

I förevarande paragraf, som överensstämmer med 16 § DL och 22 § utredningsförslaget, har angetts att närmare föreslcrifler rörande verk­ställighet av disciplinstraff och tillrättavisning meddelas av Konungen.

6.7.3. Förslaget till lag om ändring i militära rättegångslagen (1948: 472)

8 §

Ändringarna i paragrafens första stycke är en följd av arreststraffets avskaffande samt införandet av den nya disciplinstrafformen fritidsstraff och möjligheten att kombinera sådant straff med discipUnbot.

22 §

I 22 § första stycket 1 MRL föreskrivs att bestraffningsberättigad be­fattningshavare genast skall hänskjuta mUitärt brottmål till åklagaren om i målet finns annan målsägande än kronan. Som framgår av den aUmän­na motiveringen förordar jag i detta hänseende en ändring som innebär att sådant hänskjutande inte skall behöva ske när målsäganden förklarar att han inte ämnar föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet och inte heUer eljest begär att målet skall handläggas vid domstol samt hinder i övrigt inte möter mot att straff för brottet åläggs i disciplinmål.

Rörande den lagtekniska utformningen av denna ändring har utred­ningen för sin del föreslagit att nyss angivna förutsättningar skall anges i punkt 1 i förevarande lagrum. Hovrätten över Skåne och Blekinge har med anledning härav invänt att i sak samma resultat nås om punkt 1 i SläUet upphävs. Jag delar denna uppfattning. Av 10 § 2 framgår, att straff inte får åläggas i disciplinmål om annan målsägande än kronan finns och denne förklarar sig ämna föra talan om enskilt anspråk i an­ledning av brottet eUer eljest påfordrar att målet handläggs vid dom­stol. Vidare föreskrivs i 22 § första stycket 2 att mUitärt brottmål skaU hänskjutas till åklagaren om straff för brottet inte får åläggas i disci­plinmål. Om 22 § första stycket 1 upphävs, följer av 22 § första stycket 2 jämfört med 10 § 2 att hänskjutande tiU åklagaren skall ske om i må­let finns annan målsägande än kronan och denne förklarar sig ämna föra tolan om enskUt anspråk i anledning av brottet eUer eljest påfordrar att målet handläggs vid domstol. Därmed har i praktiken nåtts samma resultat som med den av utredningen föreslagna ändrade lydelsen av bestämmelsen i 22 § första stycket 1. Jag förordar därför att sistnämnda bestämmelse upphävs.

Prop. 1972:138

76

Ändringen i första stycket 4 har föranletts av förslaget om arreststraf­fets avskaffande samt införande av fritidsstraffet och kombinationen av sådant straff med disciplinbot.

Pcffagrafens andra stycke har undergått viss justering till följd av ändringen i 79 §.

I den allmänna motiveringen har jag förordat att möjligheterna för bestraffningsberättigad befattningshavare att avskriva mål vidgas. För­slaget härom har kommit till uttryck i ändringar i fjärde stycket av fö­revarande paragraf.

40 §

Förevarande paragrafs första stycke anger i vilka fall den bestraff­ningsberättigade är skyldig att personligen hålla förhör med den miss­tänkte. Enligt paragrafens nuvarande lydelse föreUgger i regel sådan skyldighet dels om anledning förekommer att ålägga den misstänkte arrest i mer än åtta dagar, dels om den misstänkte inte fyUt 18 år, och dels om den misstänkte gjort framställning om sådant förhör. Arrest­straffets avskaffande har till följd att den förstnämnda situationen bort­faller.

Om den bestraffningsberättigade avser att ålägga fritidsstraff och sär­skilt om det blir aktuellt att ålägga sådant straff i kombination med disciplinbotsstraff kan det, som utredningen framhåUit, många gånger vara lämpligt att den bestraffningsberättigade personligen hör den miss­tänkte. Någon bindande föreskrift härom har emellertid inte ansetts på­kaUad.

43 §

Paragrafens andra stycke, som innehåller bestämmelser om lid för fuUföljd av talan mot beslut i disciplinmål, har fått ändrad lydelse tUl följd av förslaget om arreststraffets avskaffande. Eftersom fritidsslraff föreslås i regel gå i verkställighet utan hinder av alt beslutet inte vunnit laga kraft (53 § MRL), finns det inte skäl att föreskriva så kort fuUföljds-tid som nu gäller i fråga om arrest, I likhet med vad som gäller i fråga om disciplinbot har fullföljdstiden när det gäUer fritidsslraff beslämts till två veckor.

49 §

I likhet med utredningen anser jag att beslut om fritidsstraff i princip skall kunna verkställas uton hinder av att straffbeslutet inte vunnit laga kraft. Förslag med denna innebörd kommer att redovisas under 53 §. Om den straffskyldige i sådant fall fullföljt talan mot slraffbeslutet bör domstolen ha möjlighet att skyndsamt pröva frågan om inhibition av straffverkställigheten. I detta syfte har i förevarande paragrafs tredje stycke intagits en bestämmelse, vilken medför skyldighet för åklagaren

Prop. 1972:138

77

alt vid fullföljd av talan mot straffbeslut varigenom ålagts fritidsstraff som skall verkstäUas utan hinder av att straffbeslutet inte vunnit laga kraft, utan avbidan på sådan ulredning som avses i 48 §, ofördröjligen lUl rätten översända den slraffskyldiges fullfölj dsinlaga jämte handlingar­na i målet. Rätten blir då i tUlfälle atl, om skäl härför anses vara för handen, omedelbart förordna att vidare verkställighet inte skall ske. Då det är av värde att åklagaren yttrar sig i frågan huruvida inhibition bör ske eller inte, har vidare föreskrivits alt åklagaren vid översändande av fullföljdsinlagan skall bilägga eget yttrande i inhibitionsfrågan.

51 §

I paragrafen, som innehåller bestämmelser om förfarandet vid dom­stol, har intagits en uttrycklig föreskrift om att Uahibitionsbeslut kan meddelas utan att part kaUats tUl förhör mför rätten. Den nuvarande bestämmelsen om alt rätten skaU förordna att klagande som avtjänar arreststraff skall inställas tUl sådant förhör föreslås upphävd. För tyd­lighetens skull har vidare angetts att domförhelsregeln i tredje stycket gäller vid avgörande av själva saken.

53 §

5356 §§ i gällande lydelse innehåller bestämmelser om tiden för verkställighet av beslut i disciplinmål varigenom ålagts disciplinbot el­ler arrest. Bestämmelserna innebär i huvudsak att beslut om discipUn­bot i regel skall verkställas utan hinder av att beslutet inte vunnit laga kraft men att däremot beslut om arrest i regel går i verkställighet först sedan beslutet har vunnit laga kraft.

Utredningen har föreslagit att den verkställighetsbestämmelse som f. n. gäller i fråga om disciplinbot skall efter en mindre jämkning vid­gas att gälla även i fråga om fritidsslraff. Detta förslag har avstyrkts av hovrätten över Skåne och Blekinge, som ansett övervägande skäl tala för att fritidsslraff skall följa de verkställighetsregler som nu gäller för arrest och som innebär att beslut om arrest i disciplinmål i regel inte går i verkställighet omedelbart.

TiU stöd för den av utredningen valda lösningen kan enligt min me­ning starka skäl anföras. Allmänt sett gäUer att ett disciplinmedel är verksammare om det kan bringas tiU verksläUighet i nära anslutning tUl förseelsen än om lång tid förflyter, vUket skuHe kunna bli faUet om verkstälUgheten kan ske först när beslutet vunnit laga kraft. Fritids­straffet framstår uppenbarligen som ett mmdre aUvariigt ingripande än arreststraffet. Rättssäkerhetshänsyn gör sig följaktligen inte gäl­lande med samma styrka i fråga om fritidsstraff som när det gäller anest. Det Ugger närmare tUl hands att göra en jämförelse med till­rättavisningen utegångsförbud, från vilket fritidsstraffet skiljer sig prak­tiskt taget endast genom alt det åläggs för längre tid. Utegångsförbud

Prop. 1972:138

78

går i verkställighet omedelbart (69 §). VisserUgen tar det betydligt längre tid för domstol att efter fullföljd av talan ändra ett beslut om fritidsstraff än det tar att få etl beslut om utegångsförbud omprövat av högre militär befatiningshavare. Det kan sålunda antagas oftare in­träffa i fråga om fritidsstraff än när det gäUer utegångsförbud att på­följden helt eller delvis redan har verkställts, när målet slutiigt avgörs. A andra sidan torde olägenheterna med en sådan ordning till viss del begränsas genom den i 49 § tredje stycket föreslagna bestämmelsen som gör det möjUgt för domstol efter fullföljd talan mot beslut om fri­tidsslraff att skyndsamt förordna om inhibition av verkstälUgheten. Ef­tersom mUitär befattningshavare får ålägga discipUnstraff endast om det föreUgger nöjaktig ulredning om att den misstänkte begått förseel­sen, vilket praktiskt sett innebär att denne måste ha erkänt de faktiska omständighetema, föreligger ingen reell risk för felaktiga straffbeslut så­vitt gäller själva skuldfrågan. I fråga om gämingens straffbarhel och straffmätningen torde auditörens medverkan vid straffbesluten utgöra en tillräcklig rättssäkerhelsgaranti.

Till det anförda kommer att i vissa fall av mycket korta tjänstgörings­tider fritidsstraffet skulle kunna bU helt illusoriskt om det inle skulle kunna verkställas förrän straffbeslutet vunnit laga kraft. Eftersom fri­tidsslraff lill skillnad från arreststraff kan verkställas endast under lid då den straffskyldige är tjänstgöringsskyldig skulle nämligen den straff­skyldige genom fullföljd av talan kunna hålla verkställighetsfrågan öppen till dess tjänstgöringsskyldigheten upphört.

Med hänsyn tUl det anförda anser jag i likhet med utredningen att beslut i disciplinmål varigenom fritidsslraff ålagts bör, liksom när det gäller beslut om disciplinbot, gå i verkställighet utan hinder av att be­slutet inte vunnit laga kraft, om inte den bestraffningsberättigade an­norlunda förordnal. Bestämmelsen i förevarande paragraf har avfattats i enlighet härmed.

5456 §§

Dessa paragrafer har upphävts tUl följd av förslaget om arreststraffets avskaffande.

64 §

Paragrafen har undergått en mindre justering som en följd av för­slaget om avskaffande av arreststraffet.

66 §

Paragrafen mnehåUer bestämmelser om vUka befattningshavare som har rätt att ålägga tiUrättavisning.

Enligt tredje stycket i dess lydelse före den 1 juli 1972 vUken ut­går från det fömtvarande tjänsteställningssystemet mom krigsmakten

Prop. 1972:138

79

 hade kompanichef och motsvarande chef tiUrättavisningsrätt i fråga om underlydande underbefäl och meniga. Utredningen föreslog att denna befogenhet inte längre skall gälla i fråga om underbefäl som är underkastat ämbetsansvar, dvs. enligt det fömtvarande systemet befäl av lägst furirs grad. Sådant underbefäl bör enligt förslaget vara jämställt med officerare och underofficerare i fråga om vem som skall ha tillrätta­visningsrätt över dem.

Utredningens förslag har i allmänhet lämnats utan erinran av remiss­instanserna. Chefen för armén har dock avstyrkt förslaget utom så­vitt gäUer underbefäl av mslmästares och överfurirs grad. Som skäl för avstyrkandet har anförts att kompanichefs möjlighet atl snabbt kräva ordning och rättelse bland personal under ulbildning vid kompaniet skulle eftersättas om förslaget genomförs. Även Centralförbundet för befälsutbildning har ställt sig kritiskt till förslaget.

I samband med införandet fr. o. m. den 1 juli 1972 av det nya tjänste­ställningssystemet inom krigsmakten (prop. 1972: 44, FU 13, rskr 166) har vidtagits viss ändring i förevarande bestämmelser. Ändringen, som inte utgör något ställningstagande lUl utredningens nyssnämnda förslag, innebär att kompanichefs och motsvarande chefs tUlrättavisningsrätt skaU gälla i fråga om gmppbefäl (tidigare furir, korpral och vicekorpral) och meniga. I sak innebär detta att de av fömtvarande underbefäl som i det nya systemet fått sergeants eller fanjunkares tjänstegrad, dvs. i huvudsak det förutvarande äldre yrkesunderbefälet, inte längre kan tiU-rältavisas av chef för kompani eller motsvarande chef. Såtillvida utgör aUtså ändringen elt steg i riktning mot genomförande av det förslag som utredningen lagt fram.

Efter det nya tjänsteställningssystemets genomförande är befäl av lägst överfurirs grad samt de som innehar motsvarande tjänsteställning underkastade ämbetsansvar. I fråga om fast anställd personal innebär detta inte någon ändring i sak av vad som gällt tidigare. Den som ut­examineras från instruktörskola I eller motsvarande skola blir i det nya tjänsteställningssystemet överfurir i stället för som tidigare furir. Vad angår värnpliktiga kommer den som enligt det nya systemet under­går UtbUdning tiU befattning för plutons- eUer kompanibefäl vilket motsvarar utbUdning tUl vämpliktig underofficer eUer officer enligt det fömtvarande systemet att liksom hittUls vid gmndutbUdningens av­slutande befordras från furir tUl sergeant. Ifrågavarande vämpliktiga blir alltså på grund av den ändrade bestämmelsen om ämbetsansvaret under­kastade sådant ansvar vid en senare tidpunkt än vad som gällt tidigare.

Enligt min mening synes det rimligt att överfurirer enligt det nya tjänsteställningssystemet undantas från kompanichefs tUlrättavisningsrätt. Däremot bör tUl skUlnad mot vad utredningen föreslagit värn­pliktiga furirer som undergår utbUdning tUl plutons- eller kompanibefäl liksom hittUls vara underkastade ifrågavarande tUlrättavisningsrätt. I

Prop. 1972:138

80

detla hänseende anser jag mig alltså böra tUlgodose de synpunkter som framförts under remissbehandlingen. På gmnd av det anförda bör den tUlrättavisningsrätt som tillkommer chef för kompani eller därmed sva­rande avdelning avgränsas så, alt den skall avse underlydande som inte har ämbetsansvar.

67 §

Den som vill begära omprövning av tUlrättavisning som ålagts honom skaU enligt 68 § MRL skriftiigen eller muntligen göra framställning där­om hos närmast högre befattningshavare som har bestraffningsrätt. I likhet med utredningen anser jag det vara ett rättssäkerhetskrav att den tiUrältavisade genast får besked om denna möjlighet atl få beslutet om­prövat. Någon bestämmelse om underrättelseskyldighet finns emellertid inte i gällande lag. I enlighet med vad utredningen föreslagit har därför i etl nytt andra stycke i förevarande paragraf intagits en bestämmelse att tillrättavisad genast skall underrättas om hur han skall förfara om han vill begära omprövning av tUlrältavisningsbeslutet.

79 §

Förevarande paragraf innehåller bestämmelser om vem som är åkla­gare i militärt brottmål. Som jag anfört i den allmänna motiveringen är viss ändring i paragrafen påkallad till följd av skadeståndslagen (1972: 207) och kungörelsen (1972: 416) om statsmyndigheternas ska­dereglering i vissa fall. Jag viU härom anföra följande.

Skadeståndslagen, som trätt i kraft den 1 juli 1972, innebär en väsent­lig utvidgning av det skadeståndsansvar som kan drabba staten. Sålimda skall staten i princip ersätta skada som vållas genom fel eUer försum­melse vid myndighetsutövning. Enligt den nyssnämnda kungörelsen reg­leras sådan skada för statens räkning i vissa faU av justitiekanslem. Denne förhandlar därvid för statens räkning med den som kräver skade­stånd och för statens talan i saken inför domstol.

Man får räkna med att det kan komma att resas skadeståndsanspråk mot staten i anledning av förfarande av tjänsteman vilket innefattar äm­betsbrott. Givetvis är det angeläget att juslitiekanslerns funktion som statens ombud i skadeståndsmålet inte kommer i konflikt med hans upp­gifter som särskUd åklagare i fråga om ämbetsbrott. Risken för sådana konfliktsituationer har emellertid till väsentlig del eliminerats genom att åklagarinstruktionen (1964: 739) ändrats i samband med skadestånds­lagens ikraftträdande (SFS 1972: 417). Sålunda kan riksåklagaren nu­mera generellt vara allmän åklagare i mål om ansvar på gmnd av s. k. självständigt ämbetsbrott av statstjänsteman som inte är underkastad disciplinär bestraffning. Tidigare hade riksåklagaren denna befogenhet endast i fråga om tjänsteman inom åklagarväsendet (3 § första stycket åklagarinstmktionen i dess lydelse före den 1 juli 1972). Riksåklagaren

Prop. 1972:138

81

kan sålunda i nu avsedda fall enligt den nya ordningen från justitie­kanslern överta mål där konflikter av det berörda slaget kan tänkas uppkomma.

På grund av 79 § MRL saknar emellertid riksåklagaren fortfarande befogenhet att vara åklagare när det gäller självständigt ämbetsbrott av krigsman som bestrider regementschefs eller därmed likstäUd eller hög­re tjänst. Enligt paragrafen är nämligen justitiekanslern ensam behörig att vara åklagare i sådant mål. TiU undvikande av berörda konflikt­situationer bör riksåklagaren kunna fungera som allmän åklagare även i dessa fall. Jag förordar därför att förevarande paragraf ändras så, att riksåklagaren i mål av ifrågavarande slag får samma befogenhet som f. n. tillkommer justitiekanslem.

6.7.4. Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

Den föreslagna lagstiftningen bör träda i kraft den 1 juli 1973.

Några övergångsbestämmelser till ändringarna i BrB torde inte behö­vas.

I 5 § BrB:s promulgationslag föreskrivs, att straff skaU bestämmas efler den lag som gällde när gärningen företogs men att om annan lag gäller när dom meddelas, den lagen skall tUlämpas om den leder tiU fri­het från straff eUer tUl lindrigare straff. Vid bedömandet om den nya lagstiftningen leder till lindrigare straff skall sålunda en jämförelse ske mellan de resultat till vilka man kommer i det konkreta faUet genom tillämpning av den äldre och den nya lagen. I allmänhet torde i fall som det i förevarande sammanhang är fråga om jämförelsen leda lill att den nya lagen skall tUlämpas. Särskilt är att märka att den nya strafformen fritidsstraff är en lindrigare påföljd än arreststraffet.

I fråga om verkställighet efler nya disciplinlagens ikraftträdande av disciplinstraff som ålagts enligt den äldre lagen bör sistnämnda lag till-lämpas. En övergångsbestämmelse av delta innehåll har upptagils i andra stycket av övergångsbestämmelserna till den nya disciplinlagen.

För tydlighetens skull har i en övergångsbestämmelse till lagen om ändring i MRL föreskrivits atl äldre bestämmelser fortfarande skall till-lämpas i fråga om disciplinstraff som ålagts enligt äldre lag.

7    Hemställan

Jag hemställer, att lagrådets yttrande över förslagen till

1.

lag om ändring i brottsbalken,

2.

lag om disciplinstraff för krigsmän,

3.

lag om ändring i militära rättegångslagen (1948: 472),

4.

lag om upphävande av lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig

inhämtas genom utdrag av protokollet.

6   Riksdagen 1972.1 saml Nr 138

Prop. 1972:138

82

Vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemstäUt bifaller Hans Kungl. Höghet Kron­prinsen-Regenten.

Ur protokollet: Margit[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1972:138

83

Bilaga 1 (Utredningens förslag)

Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom förordnas dels att 32 kap. 6 § brottsbalken skall erhåUa ändrad lydelse på sätt nedan anges, dels att 7 § i samma kapitel skall erhålla paragrafnummer 10 dels ock att tre nya paragrafer med num­mer 7, 8 och 9 skall ingå i kapitlet.

(Nuvarande lydelse)

(Föreslagen lydelse)

32 Kap.

6 

§

DiscipUnstraff för krigsmän äro arrest och disciplinbot.

Arrest ådömes i minst tre och högst trettio dagar. Straffet verk­ställes i militärhäkte.

Disciplinbot utgöres av löneav­drag eller motsvarande betalning i penningar enligt vad därom är särskilt stadgat samt ådömes för minst en och högst tjugo dagar.

6 §

Disciplinstraff för krigsmän äro arrest, fritidsstraff och disciplin­bot.

7 

§

Arrest ådömes i minst åtta och högst trettio dagar. Straffet verk­ställes i mUitärhäkte.

8 §

Fritidsstraff utgöres

för den som är förlagd inom kasernområde, läger eller motsva­rande område av förbud att under bestämd tid, minst åtta och högst femton dagar, på fritid vistas utom sådant område eller del därav som är upplåten åt viss avdelning,

för den som är förlagd ombord å fartyg av förbud att under be­stämd tid, minst åtta och högst femton dagar, eller under bestämt antal särskilda dagar, minst fem och högst åtta, på fritid lämna fartyget, och

för den som icke är förlagd så­som förut angivits av förbud att under bestämd tid, minst åtta och högst femton dagar, på fritid vis­tas utom bostaden.

9 § Disciplinbot utgöres av löneav­drag eller motsvarande betalning i penningar enligt vad därom är

Prop. 1972:138

84

(Nuvarande lydelse)

(Föreslagen lydelse)

särskilt stadgat samt ådömes för minst en och högst trettio dagar. Sådant straff må ådömas jämte fritidsstraff enligt vad som är sär­skilt föreskrivet.

Denna lag träder i kraft den

Förslag till

Lag om disciplinstraff för krigsmän

Härigenom förordnas som följer.

1 §

Disciplinstraff för krigsmän är, enligt vad i 32 kap. brottsbalken stad­gas, arrest, fritidsslraff och disciplinbot.

2 

§

Disciplinstraff ådömes, utom för brott mot bestämmelse vari sådant straff är utsatt, även i stället för böter när fråga är om brott av krigs­man enligt 2022 kap. brottsbalken eUer om annat av krigsman för­övat brott av beskaffenhet all straff därför kan åläggas i disciplinmål.

Böter får dock användas i stäUet för disciplinstraff, om med hänsyn till den tilltalades tjänstgöringsförhållanden och brottets art bötesstraff är lämpligare än disciplinstraff.

Vid tillämpning av andra stycket skall böterna, i fall då discipUn­straff är utsatt för brottet, ådömas i dagsböter; för brott som sägs i 21 kap. 15 eller 16 § brottsbalken ådömes dock böterna omedelbart i penningar, högst femhundra kronor.

3 

§

I fråga om annat än i 2 § avsett, av krigsman begånget brott av be­skaffenhet all mål därom skall handläggas såsom militärt mål får i stäl­let för böter ådömas disciplinstraff, om sådant straff är lämpligare med hänsyn till den tilltalades tjänstgöringsförhållanden och brottels art.

4 

§

Arrest får åläggas endast då det är särskilt påkallat på grund av brot­tets art, disciplinen och ordningen inom krigsmakten eller den tilltalades tjänstgöringsförhållanden.

5 §

Den som undergår arrest dellager i tjänstgöring i den mån strafftiden överstiger åtta dagar. I övrigt verkställes arrest utan tjänstgöring, om ej i straffbeslutet på grund av tjänstens krav eller eljest föreliggande

Prop. 1972:138

85

särskilda skäl annorlunda förordnals. Om arrest utan tjänstgöring skulle medföra fara för arrestanlens hälsa, skall han under hela strafftiden eller återstoden därav deltaga i tjänstgöring.

Under strafftiden skall den som till följd av straffet icke dellager i tjänstgöring och som åtnjuter avlöning från krigsmakten vidkännas lö­neavdrag med belopp som Konungen bestämmer.

Vid beräkning av tid för arrest räknas varje dag till tjugofyra tim-

6 §

Den som undergår arrest får ej åtnjuta annan kost eller bekvämlighet än som bestås vid häktet. Arrestant som ej deltager i tjänstgöring skall beredas tillfälle att dagligen vistas utomhus minst en timme samt får i häktet utföra lämpligt arbete som anvisas honom. Arrestant äger rätt tiU läsning och brevskrivning i den utsträckning Konungen bestämmer. Han äger mottaga besök endast då det i särskilt faU medges.

Avbrott i eller uppskov med verkstäUigheten av arrest får äga rum i den mån det är nödvändigt med hänsyn tUl tjänsten eller den arreste­rades hälsa eller då synnerliga skäl därtill eljest föreligger. Som sådant synnerUgt skäl skall anses att under tjänstgöringsperiod, vilken ej över­stiger fyrtio dagar, verkställighet ej kan ske utan olägenhet för utbild­ningen.

7 

§

Fritidsstraff beräknas efter kalenderdag.

Avbrott i eller uppskov med verkställigheten av fritidsstraff får äga rum i den mån det finnes påkallat med hänsyn tUl tjänsten eUer den straffskyldiges hälsa eller då särskUda skäl därtill eljest föreligger. Dag vamnder beslut om avbrott meddelas skall tUlgodoräknas den straff­skyldige såsom verkställd om fritid inträtt för honom före beslutet.

Om fritidsstraff icke kan verkställas på grund av att den straffskyl­diges tjänstgöringsskyldighet upphört, skall i stället för varje dag, un­der vilken verkställighet ej kan äga mm, löneavdrag ske med belopp som i 5 § sägs. Kan löneavdrag ej göras, skaU motsvarande belopp gäl­das. Om sådant belopp gäller vad nedan i 8 § tredje stycket stadgas.

8 §

Disciplinbot utgöres av löneavdrag, vilket bestämmes för dag lill be­lopp som i 5 § sägs. Är löneavdrag ej tillämpligt, skall den tilltalade för­pliktas att för varje dag gälda ett belopp i penningar, som är skäligt med hänsyn till löneavdraget för löntagare i motsvarande ställning.

VerkstäUighet av löneavdrag får fördelas på flera avlönmgstiUfäUen.

Kan disciplmbot som ålagts i form av löneavdrag ej verkställas, skaU i StäUet molsvarande belopp gäldas. Sådant belopp ävensom disciplin­bot som ådömes i penningar tUlfaller kronan. Förvandling av oguldet belopp till fängelse får ej äga rum. I övrigt skall i nu avsedda fall rö­rande verkställigheten gälla vad som är stadgat beträffande bötesstraff.

9 §

Om det är påkallat för den tilltalades tiUrättaförande eller av hän­syn tUl disciplinen och ordningen inom krigsmakten, får disciplinbot åläggas vid sidan av fritidsstraff.

Prop. 1972:138

86

10 §

Disciplinstraff såsom gemensamt straff för flera brott ådömes med tillämpning av de högsta och lägsia mått som anges i 32 kap. 79 §§ brottsbalken.

11 §

Disciplinstraff får, om ej annat nedan sägs, användas såsom gemen­samt straff för flera brott endast när disciplinstraff kan följa å vart och ett av brotten.

Gemensamt straff för brott som förskyller disciplinstraff och brott som förskyller böter skall, såframt ej svårare straff ådömes, bestämmas i böter; om särskUda skäl föranleder därtUl, får dock i stähet dömas till disciplinstraff. Högsta och lägsia gemensamma straff i böter eller fäng­else beräknas, då disciplinstraff är utsatt för något av brotten, såsom om böter som i 2 § tredje stycket sägs vore stadgade i stället för disciplin­straffet.

Skall någon dömas för flera brott får, om särskUda skäl är därtill, för brott vara kan följa disciplinstraff sådant straff ådömas jämte påföljd av annan art för brottsligheten i övrigt.

12 §

Förekommer på en gång lUl verkställighet flera domar eller beslut varigenom någon blivit fälld till särskUda arreststraff, sammanlägges straffen med varandra. Motsvarande gäller om särskUda fritidsstraff på en gång förekommer tiU verkställighet. Sammanlagd strafflid får icke överstiga arrest i fyrtio dagar eller fritidsstraff i tjugofem dagar.

Från den sammanlagda strafftiden skall avräknas vad den slraffskyl­dige kan ha utstått av straffen.

13 §

Skall på en gång verkstäUas dels dom eller beslut varigenom någon fällts tUl arrest, dels ock dom eUer beslut varigenom han fällts till fri­tidsstraff, skall i den mån den slraffskyldige är tjänstgöringsskyldig fri­tidsstraffet eller vad som återstår därav övergå till arrest. Därvid skall en dags fritidsstraff anses svara mot en halv dags arrest. Brutet daglal förfaller. Sammanlagda arresltiden får icke överstiga fyrtio dagar. Från arresltiden skall avräknas vad den straffskyldige kan ha utstått av del tidigare arreststraffet.

Om del av fritidsstraff ej enligt första stycket kan övergå tiU arrest tUl följd av att den straffskyldige ej är Ijänstgöringsskyldig gäller vad i 7 § tredje stycket sägs.

14 §

Skall på en gång verkställas dels dom eller beslut varigenom någon fäUts tUl arrest eller beslut varigenom fritidsslraff sammanlagts med arrest, dels ock dom eUer beslut varigenom han dömts tiU fängelse på viss tid, vare sig det omedelbart ådömts eUer utgör förvandlingsstraff för böter, skaU arreststraffet övergå till fängelse. Därvid skall varje dags arrest anses svara mot en dags fängelse. Från den sammanlagda straff­tiden skall avräknas vad den straffskyldige kan ha utstått av straffen.

Prop. 1972:138

87

Förekommer, när den dömde skall undergå behandling varom stadgas i 28 kap. 3 § brottsbalken, samtidigt tUl verkställighet dom eller beslut om arrest eller beslut varigenom fritidsstraff sammanlagts med arrest, skall behandlingen träda i stället för arreststraffet eUer vad som återstår därav.

Vid sammanträffande av verkställighet av dels dom eller beslut om fritidsstraff, dels ock dom om fängelse på viss tid skall fritidsstraffet på sätt som stadgas i 7 § tredje stycket övergå till löneavdrag eller gäl­dande av visst belopp i pengar. Skall någon undergå behandling varom stadgas i 28 kap. 3 § brottsbalken och förekommer samtidigt tUl verk­ställighet dom eller beslut om fritidsstraff, skall behandlingen träda i stället för fritidsstraffet eller vad som återstår därav.

15 §

Dom eller beslut varigenom disciplinstraff ålagts skall befordras tUl verkställighet, om den dömde tjänstgör vid viss avdelning, av befatt­ningshavare som har bestraffningsrätt i disciplinmål vid avdelningen och eljest av bestraffningsberättigad befattningshavare som med hänsyn till den dömdes vistelseort är närmast därtill.

Om sammanläggning av arreststraff, av fritidsslraff och av arrest­straff med fritidsstraff förordnar den som har atl befordra straffbeslu­ten tUl verkställighet. Förordnande om sammanläggning av arrest med fängelse meddelas av kriminalvårdsstyrelsen.

16 §

Har arrest ålagts någon och blir han i målet slutligen dömd till arrest på längre tid eller tUl fängelse på viss tid, skall från detta straff avräk­nas vad han utstått av förstnämnda straff, därvid varje dags arrest anses svara mot en dags fängelse. Motsvarande gäller om någon som ålagts fritidsstraff slutligen dömes tUl sådant straff på längre tid eller till arrest eller till fängelse på viss tid, varvid varje dags fritidsstraff anses svara mot en halv dags arrest eUer en halv dags fängelse. Uppkommer brutet dagtal, skall den brutna dagen anses som hel dags arrest eller fängelse.

17 §

Om den som ålagts arrest eller fritidsstraff slutligen i målet dömes till sådant straff på kortare tid, skall från det nya straffet avräknas vad den dömde utstått av det först ålagda straffet. Dömes någon tUl fritids­straff eller sådant straff jämte disciplinbot i stället för arrest eller lUl disciplinbot, böter eller suspension i stället för arrest eller fritidsstraff, får domstolen förordna alt straffet enligt det nya straffbeslutet helt eller till viss del skall anses verkställt genom vad den dömde utstått av arresl-eller fritidsstraffet.

18 §

Dömes den som ålagts arrest slutiigen i målet till arrest på kortare tid eller till fritidsstraff i stället för arrest, skall till honom utbetalas vad enligt 5 § innehållits för lid vamnder innehållande ej skolat ske enligt det nya slraffbeslutet. Utbetalning skall dock ej ske i den mån inne­hållet belopp enligt vad i andra stycket sägs kan avräknas å disciplin­botsstraff som enligt det nya straffbeslutet ådömts jämte frUidsslraff.

Prop. 1972:138

88

Har arrest eUer fritidsstraff ålagts någon och blir han i målet slut­ligen dömd tiU disciplinbot, böter eller suspension, skall enligt 5 § eller 7 § tredje stycket innehållet belopp avräknas å vad han enligt det nya slraffbeslutet har att vidkännas eller, i den mån det ej kan ske, utbetalas.

Om den som ålagts arrest eller fritidsslraff slutligen i målet dömes till annan påföljd än i 1618 §§ sägs eller befrias från påföljd, skall enligt 5 § eUer 7 § tredje stycket innehållet belopp utbetalas.

Om dom eller beslut, varigenom disciplinbot ålagts någon, ändrats efter det straffet helt eller delvis verkställts, skall enligt 8 § innehållet eller eriagt belopp utbetalas i den mån det ej, om han dömes tUl disci­plinbot eller böter, kan avräknas å vad han enligt det nya straffbeslutct har att vidkännas.

19 §

Har med stöd av 27 kap. 2 § eller 28 kap. 2 § brottsbalken disciplin­straff ådömts jämte villkorlig dom eller skyddstillsyn, skall nöjdförkla­ring enligt 38 kap. 1 § brottsbalken avse jämväl disciplinstraffet.

20 

§

Arrest och fritidsstraff bortfaller om verkställighet ej börjat inom tre år från del slraffbeslutet vann laga kraft. Avbrytes påbörjad verkställig­het, skall vad nu sagts äga molsvarande tUlämpning i fråga om den fortsatta verkstäUigheten. Har ej inom samma tid lill fullo skett i 7 § avsett löneavdrag eller gäldande av motsvarande belopp, får vidare verkställighet icke ske.

Disciplinbot bortfaUer i den mån straffet ej verkställts inom tre år från del beslutet om disciplinbot vann laga kraft.

21 §

För förseelser av beskaffenhet att straff därför kan åläggas i disciplin­mål skall tUlrättavisning användas i stället för disciplinär bestraffning om tillrättavisning är lämpligare än straff.

Såsom tillrällavisning får tillämpas

varning;

åläggande för visst antal gånger, högst fyra, eller för viss bestämd tid, högst sju dagar, atl utom vanlig ordning utföra handräckningsarbete eUer annan särskUd uppgift (extratjänst);

för den som är förlagd inom kasernområde, läger eller motsvarande område förbud att under bestämd tid, högst sju dagar, på frilid vistas utom sådant område eller del därav som är upplåten åt viss avdelning (utegångsförbud);

för den som är förlagd ombord å fartyg förbud att under bestämd tid, högst sju dagar, eller under bestämt antal särskilda dagar, högst fyra, på fritid lämna fartyget (landgångsförbud);

för den som icke är förlagd såsom förut angivits förbud att under bestämd lid, högst sju dagar, på fritid vistas utom bostaden (utegångs­förbud).

Det är ej tillåtet all för samma förseelse eller eljest på en gång ålägga mer än ett slag av tillrättavisning. Extratjänst får ej användas så att genom överansträngning eller av annan orsak uppkommer men för den felandes hälsa eUer tjänstbarhet.

Prop. 1972:138

89

22 §

Närmare föreskrifter rörande verkställighet av disciplinstraff och till­rättavisning meddelas av Konungen.

Denna lag träder i kraft den

, då lagen den 30 juni 1948 (nr

449) om disciplinstraff för krigsmän skall upphöra att gälla.

Vad som stadgas i den nya lagen skall med undantag för fall som avses i de två nästföljande styckena äga tillämpning även då fråga är om brott som förövats före lagens ikraftträdande.

Har, innan den nya lagen trätt i krafl, disciplinstraff ålagts av militär befattningshavare eller domstol, skall äldre bestämmelse om sådant straff tillämpas även då högre rätt efler nya lagens ikraftirädande dömer till ansvar i målet.

I fråga om verkställighet efter nya lagens ikraftträdande av disciplin­straff som ålagts enligt äldre lag skall dittUls gäUande bestämmelser äga tillämpning.

Uppställning för underlättande av jämförelse mellan den nuvarande och den föreslagna disciplinlagen

Lag om disciplinstraff för krigs­män den 30 juni 1948

Förslag till

Lag om disciplinstraff för krigs-

(Nuvarande lydelse)

1 § Disciplinstraff för krigsmän äro, enligt vad i 32 kap. brottsbalken stadgas, arrest och disciplinbot.

2 §

Disciplinstraff ådömes, utom för brott mot bestämmelse vari så­dant straff är utsatt, jämväl i stäl­let för böter när fråga är om brott av krigsman enligt 2022 kap. brottsbalken eUer om annat av krigsman förövat brott av beskaf­fenhet att straff därför kan åläg­gas i disciplinmål.

Den som icke eller endast till­fäUigt tjänstgör vid krigsmakten skall dock dömas till böter i stäl­let för arrest, om det med hänsyn till brottets art och övriga omstän­digheter  kan  ske  utan  fara  för

Härigenom förordnas som föl­jer.

(Föreslagen lydelse)

1 §

Disciplinstraff för krigsmän är,

enligt vad i 32 kap. brottsbalken stadgas, arrest, fritidsstraff och disciplinbot.

2 §

Disciplinstraff ådömes, utom för

brott mot bestämmelse vari sådant straff är utsatt, även i stället för böter när fråga är om brott av krigsman enligt 2022 kap, brottsbalken eller om annat av krigsman förövat brott av beskaf­fenhet att straff därför kan åläg­gas i disciplinmål.

Böter får dock användas i stäl­let för disciplinstraff, om med hänsyn tUl den tilltalades tjänst­göringsförhållanden och brottets art bötesstraff är lämpligare än discipUnstraff.

Prop. 1972:138

90

(Nuvarande lydelse)

disciplinen och särskilda skäl ej föranleda till annat. Böter må ock eljest användas i stället för disci­plinstraff, om med hänsyn till den brottsliges tjänstgöringsförhållan­den och brottets art bötesstraff finnes vara lämpligare än disci­plinstraff.

Vid tillämpning av andra styc­ket skola böterna, i faU då disci­pUnstraff är utsatt för brottet, ådömas i dagsböter; för brott som sägs i 21 kap. 15 eller 16 § brotts­balken ådömas dock böterna ome­delbart i penningar, högst fem­hundra kronor.

3 § I fråga om annat än i 2 § av­sett, av krigsman begånget brott av beskaffenhet att mål därom skall handläggas såsom militärt mål må i stället för böter ådömas disciplinstraff, därest sådant straff finnes lämpligare med hänsyn tUl den brottsliges tjänstgöringsförhål­landen och brottets art.

(Föreslagen lydelse)

Vid tiUämpning av andra styc­ket skall böterna, i fall då disci­plinstraff är utsatt för brottet, ådömas i dagsböter; för brott som sägs i 21 kap. 15 eller 16 § brotts­balken ådömes dock böterna ome­delbart i penningar, högsl fem­hundra kronor.

3 § I fråga om annat än i 2 § av­sett, av krigsman begånget brott av beskaffenhet att mål därom skall handläggas såsom mUitärt mål får i stället för böter ådömas disciplinstraff, om sådant straff är lämpligare med hänsyn tUl den tilltalades tj änstgöringsförhållan-den och brottets art.

4 § Den som undergår arrest delta­ger i tjänstgöring i den mån straff­tiden överstiger tio dagar, I öv­rigt verkställes arrest utan tjänst­göring, där ej i straffbeslutet på gmnd av tjänstens krav eller eljest föreliggande särskUda skäl annor­lunda förordnats. Finnes arrest utan tjänstgöring medföra fara för arrestanlens hälsa, skall han un­der hela strafftiden eUer vad där­av återstår deltaga i tjänstgöring.

Under   strafftiden   skall   den som åtnjuter avlöning från krigs-

  4 § Arrest får åläggas endast då det är särskilt påkallat på grund av brottets art, disciplinen och ord­ningen inom krigsmakten eller den tilltalades tjänstgöringsförhål­landen.

5 §

Den som undergår arrest del­tager i tjänstgöring i den mån strafftiden överstiger åtta dagar, I övrigt verkställes arrest utan tjänstgöring, om ej i straffbeslu­tet på gmnd av tjänstens krav el­ler eljest föreliggande särskUda skäl annorlunda förordnats. Om arrest utan tjänstgöring skulle medföra fara för arrestanlens häl­sa skall han under hela strafftiden eller återstoden därav dellaga i tiänstgöring.

Under strafftiden skall den som till följd av straffet icke deltager

Prop. 1972:138

91

(Nuvarande lydelse)

makten vidkännas löneavdrag med belopp som Konungen bestäm­mer.

Vid beräkning av tid för arrest räknas varje dag tiU tjugofyra tun-mar.

5 §

Den som undergår arrest må ej åtnjuta annan kost eller bekväm­lighet än som bestås vid häktet. Arrestant som ej deltager i tjänst­göring skaU beredas tillfälle att dagligen vistas utomhus minst en timme samt må i häktet utföra lämpligt arbeie som anvisas ho­nom. Arrestant äger rätt tUl läs­ning och brevskrivning i den ut­sträckning Konungen bestämmer. Han äger mottaga besök endast då det i särskilt fall medgives.

Avbrott i eUer uppskov med verkställigheten av arrest må äga rum i den mån det finnes nödvän­digt med hänsyn tiU tjänsten eUer den arresterades hälsa eUer då synnerliga skäl därtUl eljest före­ligga. Som sådant synnerligt skäl skaU anses att under tjänstgörings­period, vilken ej överstiger fyrtio dagar, verkstälUghet ej kan ske utan olägenhet för utbildningen.

(Föreslagen lydelse)

i tjänstgöring och soin åtnjuter avlöning från krigsmakten vid­kännas löneavdrag med belopp som Konungen bestämmer.

Vid beräkning av tid för arrest räknas varje dag tiU tjugofyra tim­mar.

6 §

Den som undergår arrest får ej åtnjuta annan kost eller bekväm­lighet än som bestås vid häktet, Arrestant som ej deltager i tjänst­göring skall beredas tillfäUe att dagligen vistas utomhus minst en timme samt får i häktet utföra lämpligt arbete som anvisas ho­nom. Arrestant äger rätt tiU läs­ning och brevskrivning i den ut­sträckning Konungen bestämmer. Han äger mottaga besök endast då det i särskilt fall medges.

Avbrott i eller uppskov med verkställigheten av arrest får äga rum i den mån det är nödvändigt med hänsyn till tjänsten eller den arresterades hälsa eller då synner­liga skäl därtill eljest föreligger. Som sådant synnerUgt skäl anses all under tjänstgöringsperiod, vU­ken ej överstiger fyrtio dagar, verksläUighet ej kan ske utan olä­genhet för utbildningen.

7 §

Fritidsstraff beräknas efter ka­lenderdag.

Avbrott i eller uppskov med verkställigheten av fritidsstraff får äga rum i den mån det finnes påkallat med hänsyn till tjänsten eller den straffskyldiges hälsa eller då särskiliia skäl därtill eljest fö­religger. Dag varunder beslut om avbrott meddelas skall tillgodo­räknas den straffskyldige såsom verkställd om fritid inträtt för ho­nom före beslutet.

Om fritidsstraff icke kan verk­ställas på grund av att den straff­skyldiges tjänstgöringsskyldighet upphört, skall i stället för varje

Prop. 1972:138

92

(Nuvarande lydelse)

6 §

Disciplinbot utgöres av löneav­drag, vUket bestämmes för dag tUl belopp som i 4 § sägs. Är löne­avdrag ej tiUämpligt, skall den brottslige förpliktas att för varje dag gälda elt belopp i penningar, vilket fastställes efter ty prövas skäligt med hänsyn tUl löneavdra­get för löntagare i motsvarande ställning.

VerkstäUighet av löneavdrag må fördelas på flera avlöningstill­fällen.

Kan disciplinbot som ålagts i form av löneavdrag ej verkstäl­las, skall i stället motsvarande be­lopp gäldas. Sådant belopp även­som disciplinbot som ådömes i penningar tillfaller kronan. För­vandling av oguldet belopp lUl frihetsstraff skall ej äga mm. 1 övrigt skall i nu avsedda fall rö­rande verkställigheten gälla vad som är stadgat belräffande bötes­straff.

(Föreslagen lydelse)

dag, under vilken verkställighet ej kan äga rum, löneavdrag ske med belopp som i 5 § sägs. Kan löne­avdrag ej göras, skall motsvarande belopp gäldas. Om sådant belopp gäller vad nedan i 8 § tredje styc­ket stadgas.

8 § Disciplinbot ulgöres av löneav­drag, vilket bestämmes för dag tUl belopp som i 5 § sägs. Är löne­avdrag ej tiUämpligt, skaU den till­talade förpliktas att för varje dag gälda ett belopp i penningar, som är skäligt med hänsyn till löne­avdraget för löntagare i motsva­rande ställning.

Verkställighet av löneavdrag får fördelas på flera avlöningstillfäl­len.

Kan disciplinbot som ålagts i form av löneavdrag ej verkstäl­las, skaU i StäUet motsvarande be­lopp gäldas. Sådant belopp även­som disciplinbot som ådömes i penningar tillfaller kronan. För­vandling av oguldet belopp tUl fängelse får ej äga mm. I övrigt skall i nu avsedda fall rörande verkställigheten gälla vad som är stadgat beträffande bötesstraff.

7 § Disciplinstraff såsom gemen­samt straff för flera brott ådömes med tiUämpning av de högsta och lägsta mått som angivas i 32 kap. 6 § brottsbalken.

9 §

Om det är påkallat för den till­talades tillrättaförande eller av hänsyn till disciplinen och ord­ningen inom krigsmakten, får di­sciplinbot åläggas vid sidan av fritidsstraff.

10   §

Disciplinstraff såsom gemen­

samt straff för flera brott ådömes

med tillämpning av de högsta och

lägsta mått som anges i 32 kap.

79 §§ brottsbalken.

Prop. 1972:138

93

(Nuvarande lydelse)

8 §

DiscipUnstraff må, om ej annat sägs, användas såsom gemensamt straff för flera brott allenast när discipUnstraff kan följa å vart och elt av brotten.

Gemensamt straff för brott som finnes förskylla disciplinstraff och brott som finnes förskylla böter skall, såframt ej svårare straff ådömes, bestämmas i böter; om särskilda skäl äro därtill, må dock i stället dömas liU discipUnstraff. Högsta och lägsta gemensamma straff i böter eller fängelse be­räknas, då disciplmstraff är utsatt för något av brotten, såsom om böter som i 2 § tredje stycket sägs vore stadgade i stället för disci­plinstraffet.

Skall någon dömas för flera brott må, om särskUda skäl äro därtill, för brott vara kan följa disciplinstraff sådant straff ådö­mas jämte påföljd av annan art för brottsligheten i övrigt.

9§

Förekomma på en gång till verk­släUighet flera domar eller beslut varigenom någon blivit fäUd tUl särskilda arreststraff, sammanläg­gas straffen med varandra. Sam­manlagda strafftiden må icke över­stiga fyrtio dagar.

(Föreslagen lydelse)

11 §

Disciplinstraff får, om ej annat nedan sägs, användas såsom ge­mensamt straff för flera brott en­dast när disciplinstraff kan följa å vart och etl av brotten.

Gemensamt straff för brott som förskyller disciplinstraff och brott som förskyller böter skall, så­framt ej svårare straff ådömes, bestämmas i böter; om särskilda skäl föranleder därtill, får dock i stället dömas till discipUnstraff. Högsta och lägsta gemensamma straff i böter eUer fängelse beräk­nas, då disciplinstraff är utsatt för något av brotten, såsom om bö­ter som i 2 § tredje stycket sägs vore stadgade i stället för disci­plinstraffet.

Skall någon dömas för flera brott får, om särskilda skäl är där­till, för brott vara kan följa disci­plinstraff sådant straff ådömas jämte påföljd av annan art för brottsligheten i övrigt.

12 § Förekommer på en gång tUl verk­ställighet flera domar eller beslut varigenom någon blivit fälld tiU särskilda arreststraff, sammanläg­ges straffen med varandra. Mot­svarande gäller om särskilda fri­tidsstraff på en gång förekommer till verkställighet. Sammanlagd strafftid får icke överstiga arrest i fyrtio dagar eller fritidsstraff i tjugofem dagar.

Från den sammanlagda straff­tiden skall avräknas vad den straffskyldige kan ha utstått av straffen.

13 § Skall på en gång verkställas dels dom eller beslut varigenom någon fällts till arrest, dels ock dom eller beslut varigenom han fällts tiU fritidsstraff, skaU i den mån den straffskyldige är tjänst­göringsskyldig fritidsstraffet  eller

Prop. 1972:138

94

(Nuvarande lydelse)

Skola på en gång verkställas dels dom eUer beslut varigenom någon fällts tiU arrest, dels ock dom eUer beslut varigenom han dömts tiU fängelse på viss tid, va­re sig det omedelbart ådömts el­ler utgör förvandlingsstraff för bö­ter, skall arreststraffet övergå tUl fängelse. Därvid skaU varie dags arrest anses svara mot en dags fängelse.

Förekommer till verkställighet dom eller beslut om arrest när den dömde skall undergå behand­ling varom stadgas i 28 kap. 3 § brottsbalken, skall denna behand­ling träda i stället för arreststraf­fet eller vad som återstår därav.

(Föreslagen lydelse)

vad som återstår därav övergå till arrest. Därvid skall en dags fri­tidsstraff anses svara mot en halv dags arrest. Brutet dagtal förfal­ler. Sammanlagda arresltiden får icke överstiga fyrtio dagar. Från arresltiden skall avräknas vad den straffskyldige kan ha utstått av det tidigare arreststraffet.

Om del av fritidsstraff ej enligt första stycket kan övergå till ar­rest till fölfd av att den straff­skyldige ej är tjänstgöringsskyldig gäller vad i 7 § tredje stycket sägs.

14 §

SkaU på en gång verkställas dels dom eller beslut varigenom någon fällts till arrest eller be­slut varigenom fritidsstraff sam­manlagts med arrest, dels ock dom eller beslut varigenom han dömts tUl fängelse på viss lid, vare sig del omedelbart ådömts eller utgör förvandluigsstraff för böter, skall arreststraffet övergå tiU fängelse. Därvid skall varje dags arrest anses svara mot en dags fängelse. Från den sammanlagda strafftiden skall avräknas vad den straffskyldige kan ha utstått av straffen.

Förekommer, när den dömde skall undergå behandling varom stadgas i 28 kap. 3 § brottsbal­ken, samtidigt till verkställighet dom eller beslut om arrest eller beslut varigenom frUidsslraff sam­manlagts med arrest, skall be­handlingen träda i stället för ar­reststraffet eUer vad som återstår därav.

Vid sammanträffande av verk­ställighet av dels dom eller beslut om fritidsstraff, dels ock dom om fängelse på viss tid skall fritids­straffet på sätt som stadgas i 7 § tredje stycket övergå till löneav­drag eller gäldande av visst be­lopp i pengar. Skall någon un­dergå  behandling varom  stadgas

Prop. 1972:138

95

(Nuvarande lydelse)

10 §

Dom eUer beslut varigenom di­sciplmstraff ålagts skall befordras till verkstälUghet där den dömde tjänstgör vid viss avdelning, av befattningshavare som har be­straffningsrätt i disciplinmål vid avdelnmgen och eljest av bestraff­nuigsberättigad befattningshavare som med hänsyn tiU den dömdes vistelseort är närmast därtill.

Om sammanläggning av arrest­straff förordnar den som har att befordra straffbesluten till verk­ställighet. Förordnande om sam­manläggning av arrest med fäng­else meddelas av kriminalvårds­styrelsen.

11 §

Har arrest ålagts någon och

varder han i målet slutligen dömd

till arrest på längre tid eUer till

fängelse på viss tid, skall från det­

la straff avräknas vad han utstått

av förstnämnda straff, därvid var­

je dags arrest anses svara mol en

dags fängelse.----- 

(Föreslagen lydelse)

i 28 kap. 3 § brottsbalken och förekommer samtidigt till verk­ställighet dom eller beslut om fri­tidsstraff, skall behandlingen trä­da i StäUet för fritidsstraffet eller vad som återstår därav.

15 §

Dom eller beslut varigenom di­sciplinstraff ålagts skaU befordras till verkställighet, om den dömde tjänstgör vid viss avdelning, av befattningshavare som har be­straffningsrätt i discipUnmål vid avdelningen och eljest av bestraff­ningsberättigad befattningshavare som med hänsyn till den dömdes vistelseort är närmast därtUl.

Om sammanläggning av arrest­straff, av fritidsstraff och av ar­reststraff med fritidsstraff förord­nar den som har alt befordra straffbeslulen tUl verkställighet. Förordnande om sammanläggning av arrest med fängelse meddelas av kriminalvårdsstyrelsen.

16 § Har arrest ålagts någon och blir han i målet slutiigen dömd tUl ar­rest på längre tid eller till fängelse på viss tid, skall från detta straff avräknas vad han utstått av först­nämnda straff, därvid varje dags arrest anses svara mot en dags fängelse. Motsvarande gäller om någon som ålagts fritidsstraff slut-ligen dömes till sådant straff på längre tid eller till arrest eller till fängelse på viss tid, varvid varje dags fritidsstraff anses svara mot en halv dags arrest eller en halv dags fängelse. Uppkommer bru­tet dagtal, skall den brutna dagen anses som hel dags arrest eller fängelse.

17 § Om den som ålagts arrest eller fritidsstraff slutligen i målet dö­mes till sådant straff på  korta­re tid, skall från det nya straffet

Prop. 1972:138

96

(Nuvarande lydelse)

--------- -en dags fängelse. Dö­

mes han till arrest på kortare tid,

skall vad enligt 4 § innehållits för

överskjutande   tid   utbetalas.   

--------- överskjutande tid utbe­

talas. Dömes han tUl disciplinbot,

böter eller suspension, skall enligt

4 § innehållet belopp avräknas å

vad han enligt det nya straffbe­

slutet har att vidkännas eUer, i

den mån det ej kan ske, utbetalas;

och skall i övrigt det andra straf­

fet anses verkställt genom utstå­

ende av arreststraffet i den mån

domstolen funnit skäligt så för­

ordna. Dömes han annorlunda än

förut är sagt eller befrias han från

ansvar i målet, skall enligt 4 §

innehållet belopp utbetalas.

Därest dom eller beslut, varige­nom disciplinbot ålagts någon, ändrats efter det straffet helt eUer delvis verkställts, skaU enligt 6 § innehållet eller eriagt belopp ut­betalas i den mån det ej, om han dömes tiU disciplinbot eUer böter, kan aväknas å vad han enUgt det nya straffbeslutet har att vidkän­nas.

(Föreslagen lydelse)

avräknas vad den dömde utstått av det först ålagda straffet. Dö­mes någon till fritidsstraff eller sådant straff jämte disciplinbot i stället för arrest eller till disciplin­bot, böter eller suspension i stället för arrest eller fritidsstraff, får domstolen förordna att straffet enligt det nya straffbeslutet helt eller till viss del skall anses verk­ställt genom vad den dömde ut­stått av arrest- eller fritidsstraffet.

18 §

Dömes den som ålagts arrest slutligen i målet till arrest på kor­tare tid eller till fritidsstraff i stäl­let för arrest, skall till honom ut­betalas vad enligt 5 § innehållits för tid varunder innehållande ef skolat ske enligt det nya straff­beslutet. Utbetalning skall dock ej ske i den mån innehållet be­lopp enligt vad i andra stycket sägs kan avräknas å disciplinbots­straff som enligt det nya straff­beslutet ådömts jämte fritidsstraff.

Har arrest eller fritidsstraff ålagts någon och blir han i målet slutligen dömd tUl disciplinbot, böter eller suspension, skall enligt 5 § eller 7 § tredje stycket inne­hållet belopp avräknas å vad han enligt det nya straffbeslutet har att vidkännas eller, i den mån det ej kan ske, utbetalas.

Om den som ålagts arrest eller fritidsstraff slutligen i målet dö­mes till annan påfölfd än i 16 18 §§ sägs eller befrias från på­följd, skall enligt 5 § eller 7 § tredje stycket innehållet belopp ut­betalas.

Om dom eller beslut, varigenom disciplinbot ålagts någon, ändrats efler det straffet helt eUer delvis verkställts, skall enligt 8 § inne­hållet eUer eriagt belopp utbeta­las i den mån det ej, om han dö­mes till disciplinbot eller böter, kan avräknas å vad han enligt det nya slraffbeslutet har alt vidkän­nas.

Prop. 1972:138

97

(Nuvarande lydelse)

12           §

Har med stöd av 27 kap. 2 § el­ler 28 kap. 2 § brottsbalken disci­plinstraff ådömts jämte vUlkorlig dom eller skyddstillsyn, skall nöjd­förklaring enligt 38 kap. 1 § brotts­balken avse jämväl discipUnstraf-fet.

13           §

Arrest bortfaller, om verkstäl­lighet ej börjat inom tre år från det arrestbeslutet vann laga kraft. Avbrytes påbörjad verkställighet, skall vad nu sagts äga motsvarande tiUämpning i fråga om den fort­satta verkställigheten.

DiscipUnbot bortfaller i den mån straffet ej verkställts inom tre år från det beslutet om discipUnbot vann laga kraft.

14 § För mindre förseelser av be­skaffenhet att straff därför kan åläggas i disciplinmål må, i stället för disciplinär bestraffning, såsom tUlrättavisning användas

varmng;

åläggande för visst antal gånger, högst fyra, eller för viss bestämd lid, högst sju dagar, atl utom van­lig ordning utföra handräcknings­arbete eller annan särskild uppgift (extratjänst);

förbud att under viss bestämd tid, högst sju dagar, på fritid vis­tas utom kasernområde, läger eller däremot svarande område eller åt viss avdelning upplåten del därav eller, såvitt avser den som icke är sålunda förlagd, utom bostaden (utegångsförbud);

förbud ombord å fartyg, att un-

7    Riksdagen 1972. 1 saml Nr 138

(Föreslagen lydelse)

19           §

Har med stöd av 27 kap. 2 § eller 28 kap. 2 § brottsbalken di­scipUnstraff ådömts jämte vUlkor­lig dom eller skyddstillsyn, skall nöjdförklaring enUgt 38 kap. 1 § brottsbalken avse jämväl disciplin­straffet.

20           

§

Arrest och fritidsstraff bortfal­ler, om verkställighet ej börjat in­om tre år från det straffbeslutet vann laga kraft. Avbrytes påbör­jad verkställighet, skall vad nu sagts äga motsvarande tUlämpning i fråga om den fortsatta verkstäl­Ugheten. Har ef inom samma tid till fullo skett i 7 § avsett löneav­drag eller gäldande av motsvaran­de belopp, får vidare verksläUig­het icke ske.

Disciplinbot bortfaller i den mån straffet ej verkställts inom tre år från det beslutet om disciplinbot vann laga kraft.

21          §

För förseelser av beskaffenhet att straff därför kan åläggas i di­scipUnmål skall tiUrättavisning an­vändas i stället för disciplinär be­straffning om tillrättavisning är lämpligare än straff.

Såsom tiUrättavisning får tilläm­pas

varning;

åläggande för visst antal gånger, högst fyra, eller för viss bestämd tid, högst sju dagar, att utom van­lig ordning utföra handräcknings­arbete eller annan särskild upp­gift  (extratjänst);

för den som är förlagd inom kasernområde, läger eller motsva­rande område förbud att under be­stämd tid, högst sju dagar, på fri­tid vistas utom sådant område el­ler del därav som är upplåten åt viss avdelning (utegångsförbud);

för den som är förlagd ombord

Prop. 1972:138

98

(Nuvarande lydelse)

der viss bestämd tid, högst sju da­gar, eller för visst antal särskUda dagar, högst fyra, på fritid lämna fartyget (landgångsförbud).

Ej må för samma förseelse el­ler eljest på en gång åläggas mer än ett slag av tiUrättovisning, ej hel­ler extratjänst så användas att ge­nom överansträngning eUer av an­nan orsak uppkommer men för den felandes hälsa eller tjänstbar­het.

15        §

/ fråga om användandet i visst fall av arrest, disciplinbot eller till­rättavisning skall särskilt beaktas om den felande i övrigt i tjänsten förhållit sig väl eller om han är under aderton år.

16        §

Närmare föreskrifter rörande verkstälUghet av discipUnstraff och tiUrättavisning meddelas av Ko­nungen.

(Föreslagen lydelse)

å fartyg förbud att under bestämd tid, högst sju dagar, eUer under bestämt antal särskilda dagar, högst fyra, på frUid lämna farty­get (landgångsförbud);

för den som icke är förlagd så­som förut angivits förbud att un­der bestämd tid, högst sju dagar, på fritid vistas utom bostaden (ute­gångsförbud).

Det är ej tillåtet att för samma förseelse eUer eljest på en gång ålägga mer än ett slag av tUlrätta­visning. Extratjänst får ej använ­das så att genom överansträng­ning eller av annan orsak uppkom­mer men för den felandes hälsa el­ler tjänstbarhet.

22 § Närmare   föreskrifter   rörande verkställighet av disciplinstraff och tillrättavisning  meddelas   av  Ko­nungen.

Förslag till

Lag om ändring i militär rättegångslag den 30 juni 1948 (nr 472)

Härigenom förordnas, att 8, 22, 40, 49, 51, 53 och 66 §§ militära rät­tegångslagen den 30 juni 1948 skaU erhåUa ändrad lydelse på sätt ne­dan anges.

(Nuvarande lydelse)

(Föreslagen lydelse)

8

§

Straff må åläggas i discipUnmål

Straff må åläggas i disciplinmål

allenast  om  den  misstänkte  står     allenast  om  den  misstänkte  står under militärt befäl  och straffet     under militärt befäl och straffet

' Senaste lydelse av 22 § se 1965: 591, av 51 § se 1969: 262 och av 66 § se 1968: 330.

Prop. 1972:138

99

(Nuvarande lydelse)

finnes böra bestämmas till arrest i högst femton dagar eller disci­plinbot.

(Föreslagen lydelse)

finnes böra bestämmas tiU arrest i högst femton dagar, //// fritids­straff eller sådant straff jämte di­sciplinbot eller til! disciplinbot.

Den som tUlhör hemvärnet eller eljest förbundit sig att såsom fri-vilUg fullgöra krigstjänst må dock bestraffas i disciplinmål, ändå att han vid tiden för bestraffningens åläggande ej står under miUtärt befäl.

22

§

Har bestraffningsberättigad be­fattningshavare på grand av an­mälan eUer eljest erhållit känne­dom om brott som avses i 21 §, skall han genast hänskjuta målet tUl åklagaren:

1. om i målet finnes annan målsägande än kronan;

2.

om strEiff för brottet ej må åläggas i disciplinmål;

3.

om den bestraffningsberätti­gade enligt 29 § förordnat om den misstänktes gripande;

4.

om det finnes skäl antaga atl straffet ej kommer att stanna vid arrest i högst femton dagar, disciplinbot eUer böter;

5.

om det kan förutses att nöj­aktig utredning om brottet ej skall kunna åstadkommas genom den beslraffningsberättigades   försorg;

6.

om den bestraffningsberätti­gade eljest på gmnd av sakens be­skaffenhet finner synnerliga skäl föreligga att målet handlägges vid domstol; eUer

7.

om civil myndighet har att verkställa utredning angående an­nat brott, som den misstänkte an­tages hava begått, och ej genom målels hänskjutande vållas upp­skov, som är till avsevärt men för krigslydnaden.

7t    Riksdagen 1972.1 saml Nr 138

Har bestraffningsberättigad be­fattningshavare på gmnd av an­mälan eller eljest erhålUt känne­dom om brott som avses i 21 §, skall han genast hänskjuta målet tiU åklagaren:

1.

om i målet finnes annan målsägande än kronan, såvida den­ne ej förklarar sig icke ämna föra talan om enskilt anspråk i anled­ning av brottet eller eljest påford­ra att målet handlägges vid dom­stol och hinder i övrigt ej möter mot att straff för brottet ålägges i disciplinmål;

2.

om straff för brottet ej må åläggas i disciplinmål;

3.

om den bestraffningsberätti­gade enligt 29 § föi ordnat om den misstänktes gripande;

4.

om det finnes skäl antaga att straffet ej kommer alt stanna vid arrest i högst femton dagar, vid fri­tidsstraff eller sådant straff jämte disciplinbot eller vid disciplinbot eller böter;

5.

om det kan förutses att nöj­aktig utredning om brottet ej skall kunna åstadkommas genom den beslraffningsberättigades   försorg;

6.

om den bestraffningsberätti­gade eljest på gmnd av sakens be­skaffenhet finner synnerliga skäl föreligga att målet handlägges vid domstol; eller

7.

om civU myndighet har att verkställa utredning angående an­nal brott, som den misstänkte an­tages hava begått, och ej genom målets hänskjutande vållas upp­skov, som är till avsevärt men för krigslydnaden.

Prop. 1972:138

100

(Nuvarande lydelse)

(Föreslagen lydelse)

Målet skaU hänskjutas tUl åklagare vid den underrätt som är dom­stol för avdelningen, enligt den fördelning av uppgiftema mellan olika åklagare som Konungen bestämt, eUer tUl justitiekanslern, när han är åklagare enUgt79 §.

Om målet icke hänskjutes till åklagare och förundersökning an­gående brottet ej ändock inletts av civU myndighet, skall utredning om brottet ske vid miUtärförhör. Fmnes tiUrättavisning vara tillfyllest, gäl­ler vad i 67 § stadgas.

Prövas saken vara av synnerli­gen ringa vikt, äger bestraffnings­berättigad befattningshavare utan hinder av vad förut i denna para­graf sägs avskriva målet, under förutsättning att däri ej finnes an­nan målsägande än kronan samt att straff för brottet må åläggas i disciplinmål.

Är saken av mindre vikt, äger be­straffningsberättigad befattnings­havare utan hinder av vad fömt i denna paragraf sägs avskriva må­let, därest annan målsägande än kronan ej finnes eller målsäganden förklarar att han icke ämnar föra talan om enskUt anspråk i anled­ning av brottet och ej heller eljest påfordrar att målet handlägges vid domstol samt hinder i övrigt ej möter mot att straff för brottet skulle få åläggas i disciplinmål. För avskrivning krävs dock ej att det klarlagts att den misstänkte be­gått brottet.

Finnes annan målsägande än kronan skall han, ont förutsättning i övrigt föreligger för att ålägga straff i disciplinmål, tillfrågas om han ämnar föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet el­ler eljest påfordrar att målet hand­lägges vid domstol.

40 

§

Har den bestraffningsberättiga­de ej själv håUit mUUärförhöret, skaU han, där det utan avsevärd olägenhet kan ske, personligen höra den misstänkte, om anled­ning förekommer att ålägga ho­nom arrest, så ock eljest om den misstänkte ej fyllt aderton år el­ler han gjort framställning om så­dant förhör.

Har den bestraffningsberättiga­de ej själv hålUt mUitärförhöret, skall han, där det utan avsevärd olägenhet kan ske, personligen höra den misstänkte, om anled­ning förekommer att ålägga ho­nom arrest / mera än åtta dagar, så ock eljest om den misstänkte

ej fyllt aderton år eUer han gjort framställning om sådant förhör.

Vid förhör som den bestraffningsberättigade själv håller bör jämväl audilören vara tillslädes, om den bestraffningsberättigade med hänsyn tiU brottels svårhetsgrad eUer sakens beskaffenhet i övrigt finner det er­forderiigt och det utan avsevärd olägenhet kan ske. Audilören äger därvid framstäUa de frågor tiU den misstänkte, vUka han anser kunna tjäna tUl upplysning i målet.

Prop. 1972:138

101

(Nuvarande lydelse)

(Föreslagen lydelse)

49 § Sedan åklagaren slutfört den utredning som ankommer på honom, skall han skyndsamt tUl rätlen insända:

1.

de handlingar som han mottagit i målet;

2.

av honom förda anteckningar rörande utredningen; och

3.

förklaring över fullföljdsinlagan.

Åklagaren skall ock uppgiva de bevis han vill åberopa och vad han vill styrka med varje särskilt bevis.

Har klaganden fullföljt talan mot straffbeslut varigenom ålagts arrest- eller fritidsstraff, som må verkställas utan hinder av att be­slutet ej vunnit laga kraft, skall åklagaren utan avbidan å sådan utredning som avses i 48 § oför­dröjligen till rätten översända fullföljdsinlagan jämte handling­arna i målet. Till fullföljdsinlagan skall åklagaren foga eget yttrande i frågan om vidare verkställighet bör ske.

51 §

Avvisas ej klagandens talan, sko- Avvisas ej klagandens talan, sko­

la klaganden och åklagaren kallas la Idaganden och åklagaren kallas

tUl förhör inför rätten. Om instäl- till förhör inför rätten. Förord-

lände av klagande, som avtjänar nande om att vidare verkställighet

arreststraff enligt det beslut mot av arrest- eller fritidsstraff icke

vilket talan föres, förordnar rät- skall ske må dock meddelas utan

ten. Målet må, om saken finnes att part kallats till sådant förhör.

kunna nöjaktigt utredas, avgöras

Om   inställande   av   klagande,

utan hinder av att klaganden ute-     som avtjänar arreststraff enligt det

blivit.  Rättens  avgörande  av  sa-      beslut mot vilket talan föres, tor­

ken sker genom beslut.

ordnar rätten. Målet må, om sa­

ken finnes kunna nöjaktigt utre­

das,  avgöras  utan hinder av att

klaganden   uteblivit.   Rättens   av­

görande av saken sker genom be­

slut.

Nämnd skall deltaga vid underrätts avgörande av saken.

53

§

Beslut i disciplinmål varigenom

Beslut i disciplinmål varigenom

disciplinbot ålagts skall, där den

fritidsstraff eller disciplinbot ålagts

bestraffningsberättigade ej annor-

får, där den bestraffningsberätti-

lunda förordnat, verkstäUas utan

gade ej annorlunda förordnat,

hinder av alt beslutet ej vunnit

verkställas utan hinder av att be­

laga kraft.

slutet ej vunnit laga kraft.

66 § Rätt att ålägga tiUrättovisning enligt 14 § lagen om disciplinstraff för krigsmän tUlkommer de befattningshavare som äga bestraffningsrätt

Prop. 1972:138

102

(Nuvarande lydelse)

(Föreslagen lydelse)

i disciplinmål, envar i fråga om den personal över vUken han har så­dan rätt.

TiUrättavisningsrätt mot underlydande tUlkommer även den som, utan att äga bestraffningsrätt i discipUnmål, innehar ovan i 13 § första styc­ket omförmäld befattning och har lägst underofficers grad eUer tjäns­teklass, så ock chef för bataljon eller däremot svarande avdelning.

Såvitt angår underlydande un-

Såvitt angår underlydande som

derbefäl och meniga må tiUrätta-

icke är underkastad ämbetsansvar

visning  ock åläggas  av chef för

må tillrättavisning ock åläggas av

kompani eller däremot svarande

chef för kompani eller däremot

avdelning, chef för utbildningsför-

svarande avdelning, chef för ut-

band, sekond å fartyg vars chef

bUdningsförband, sekond å fartyg

innehar    lägst    regementsofficers

vars chef innehar lägst regements-

grad och i de faU Konungen be-

officers grad och i de fall Ko-

slämmer annan befattningshavare

nungen bestämmer annan befatt-

vid krigsmakten. Vad i detta styc-

ningshavare vid krigsmakten. Vad

ke stadgas, skall icke äga tillämp-

i detta stycke stadgas skall icke

ning å hemvämet.

äga tillämpning å hemvämet.

67 § Innan någon meddelar tUlrättavisning, skaU han vid förhör med den felande lämna denne tillfälle att förklara sig.

Tillrättavisad skall genast under­rättas om hur han skall förfara om han vill begära omprövning av till­rättavisningsbeslutet.

Över meddelade tillrättovisnmgar skola föras anteckningar enUgt be­stämmelser som meddelas av Konungen.

Denna lag träder i kraft den

Prop. 1972:138

103

Bilaga 2 (Remitterade förslaget)

1    Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom förordnas i fråga om brottsbalken,

dels att 22 kap. 19 § skall upphöra att gälla,

dels alt 32 kap. 6 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 kap.

19 § När riket är i krig, må i vissa fall  tillämpas  dödsstraff.  Därom stadgas i särskUd lag.

32 kap.

6§

Disciplinstraff för krigsmän äro arrest och disciplinbot.

Ärrest ådömes i minst tre och högst trettio dagar. Straffet verk­ställes i militärhäkte.

Disciplinbot ulgöres av löneav­drag eller motsvarande betalning i penningar enligt vad därom är särskUt stadgat samt ådömes för minsl en och högst tjugo dagar.

Disciplinstraff för krigsmän äro fritidsstraff och disciplinbot.

Fritidsstraff utgöres,

för den som är förlagd inom kasernområde, läger eller motsva­rande område av förbud att under bestämd tid, minst åtta och högst femton dagar, på fritid vistas utom sådant område eller del därav som är upplåten åt viss avdelning, och

för den som är förlagd ombord på fartyg av förbud att under be­stämd tid, minst åtta och högst femton dagar, eller under visst antal särskilda dagar, minst fem och högst åtta, på fritid lämna fartyget.

Disciplinbot utgöres av löneav­drag eller motsvarande betalning i penningar enligt vad därom är särskilt stadgat samt ådömes för minst en och högst fyrtio dagar.

Disciplinbot må ådömas jämte fritidsstraff enligt vad som är sär­skilt föreskrivet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1973.

Prop. 1972:138

104

2    Förslag till

Lag om disciplinstraff för krigsmän

Härigenom förordnas som följer.

1

§ Disciplinstraff för krigsmän är, enligt vad som föreskrives i 32 kap. brottsbalken, fritidsstraff och disciplinbot.

2

§ Disciplinstraff ålägges, utom för brott mot bestämmelse vari så­dant straff är utsatt, i stället för böter, när fråga är om brott av krigs­man enligt 2022 kap. brottsbalken eller om annat av krigsman för­övat brott av sådan beskaffenhet att straff för brottet kan åläggas i disciplinmål. Böter får dock ådömas för sådant brott, om böter är en lämpligare påföljd än disciplinstraff med hänsyn tUl den brottsliges tjänstgöringsförhåUanden och brottets art. I fråga om brott som avses i 21 kap. 15 eller 16 § brottsbalken ådömes böterna omedelbart i pengar, högst femhundra kronor.

3

§ Har krigsman begått annat brott än sådant som avses i 2 § och skall målet handläggas som militärt mål, får disciplinstraff åläggas i stället för böter om disciplinstraff är en lämpligare påföljd med hänsyn lUI den brottsliges tjänstgöringsförhåUanden och brottets art.

4

§ Verkställighet av fritidsstraff får uppskjutas eller avbrytas om det är påkallat med hänsyn tUl tjänsten eller den straffskyldiges hälsa eller då annat särskilt skäl föreligger. Dag då beslut om avbrott meddelas skall tillgodoräknas den slraffskyldige som verkställighetstid, om hans fritid börjat när beslutet meddelades.

Kan fritidsstraff eller del av sådant straff ej verkställas på gmnd av att den straffskyldiges tjänstgöringsskyldighet upphört, skall i stället för sarje dag då verkställighet ej kan äga rum, löneavdrag ske med belopp som anges i 5 § första stycket. Kan löneavdrag ej göras, skall den straffskyldige betala motsvarande belopp. Om sådant belopp gäller 5 § tredje stycket.

5 § Löneavdrag vid disciplinbot göres med visst belopp för dag som

Konungen bestämmer. Kan löneavdrag ej ske skall den straffskyldige

åläggas att för varje dag betala ett belopp i pengar, som är skäligt med

hänsyn till löneavdraget för löntagare i motsvarande ställning.

VerkstäUighet av löneavdrag får fördelas på flera avlöningstillfällen.

Kan disciplinbot som ålagts i form av löneavdrag ej verkställas, skall i StäUet motsvarande belopp betalas. Sådant belopp och disciplmbot som ålagts i pengar tUlfaller kronan. Oguldet belopp får ej förvandlas till fängelse. I övrigt gäller om verkställigheten vad som är föreskrivet om bötesstraff.

6 § Om det är påkallat för den brottsliges tUlrättaförande eller av

hänsyn tUl disciplinen och ordnmgen inom krigsmakten, får disciplinbot

åläggas vid sidan av fritidsstraff.

Prop. 1972:138

105

7

§ Disciplmstraff som gemensamt straff för flera brott ålägges med iakttagande av de gränser som anges i 32 kap. 6 § brottsbalken.

8

§ Disciplinstraff får, om ej annat nedan sägs, användas som gemen­samt straff för flera brott endast när disciplinstraff kan följa på vart och ett av brotten.

Gemensamt straff för brott som förskyller disciplinstraff och brott som förskyller böter skall bestämmas i böter, om ej svårare straff ådömes. Nar särskilda skäl föreligger, får dock i stället dömas till disci­plinstraff. Högsta och lägsta gemensamma straff i böter eller fängelse beräknas, om disciplinstraff är utsatt för något av brotten, som om böter eller, i fråga om brott som anges i 2 § sista punkten, böter ome­delbart i pengar varil stadgat för detta brott i stället för disciplinstraff.

Skall någon dömas för flera brott får, om särskilda skäl föreligger, för brott varpå kan följa disciplinstraff sådant straff ådömas jämte på­följd av annan art för brottsligheten i övrigt.

9 § Förekommer på en gång tUl verksläUighet flera domar eller beslut

varigenom någon ålagts särskilda fritidsstraff, sammanlägges straffen

med varandra. Sammanlagda strafftiden får dock icke överstiga tjugo­

fem dagar.

Från den sammanlagda strafftiden skaU avräknas vad den straffskyl­dige kan ha undergått av straffen eller något av dem.

10 § Förekommer på en gång till verkställighet dom eller beslul om

fritidsstraff och dom om fängelse på viss tid skall, på sätt som före­

skrives i 4 § andra stycket, i stället för verkställighet av fritidsstraffet

löneavdrag ske eller den straffskyldige åläggas att betala visst belopp i

pengar.

Skall någon undergå behandling som avses i 28 kap. 3 § brotts­balken och förekommer samtidigt lill verkställighet dom eller beslut om fritidsstraff, skall behancUingen träda i stället för fritidsslraffet eller vad som återstår av detta straff.

11 § Dom eller beslut om disciplinstraff skall befordras till verkstäl­

lighet, om den straffskyldige tjänstgör vid viss avdelning, av befattnings­

havare som har bestraffningsrätt i disciplinmål vid avdelningen och i

annat fall av bestraffningsberättigad befattningshavare som med hänsyn

till den straffskyldiges vistelseort är närmast därtill.

Om sammanläggning av fritidsstraff förordnar den som har att be­fordra straffbesluten till verkställighet.

12 § Har fritidsstraff ålagts någon och blir han i målet slutiigen dömd

till sådant straff eller till fängelse på viss lid, skall från det nya straffet

avräknas vad han undergått av förstnämnda straff, varvid en dags fritids­

straff anses svara mot en halv dags fängelse. Uppkommer brutet dagtal,

sker avmndning till närmast högre hela tal.

13 § Om den som ålagts frUidsslraff slutligen i målet i stället dömes

tUl disciplinbot, böter eller suspension, får domstolen förordna att det

senast ådömda straffet helt eller tUl viss del skaU anses verkställt genom

vad den dömde undergått av fritidsstraffet.

Prop. 1972:138

106

14 § Blir den som ålagts fritidsslraff i målet slutligen i stället dömd tUl disciplinbot, böter eller suspension och har enligt 4 § andra stycket löneavdrag verkstäUts eller den straffskyldige betalt visst belopp i pengar, skall vad som innehållits eller betalts avräknas från vad den dömde enligt det senast meddelade straffbeslutet skall utge eller, i den mån det ej kan ske, återbetalas.

Blir den som ålagts frUidsslraff slutligen i målet i stället dömd till annan påföljd än som avses i 12 §, 13 § eller försia stycket av denna paragraf eller befriad från påföljd eUer frikänd från ansvar, skall belopp som innehållits eller erlagts enligt 4 § andra stycket återbetalas.

Ändras dom eller beslut om disciplinbot efter det att straffet helt eller delvis verkställts, skall belopp som innehållits eller eriagls enligt 5 § återbetalas i den mån det ej kan avräknas från disciplinbot eller böter som han har att utge enligt det senast meddelade straffbeslutet.

15

§ Har med stöd av 27 kap. 2 § eller 28 kap. 2 § brottsbalken disciplinstraff ådömts jämte vUlkorlig dom eller skyddstillsyn, skall nöjdförklaring som avges enligt 38 kap. 1 § brottsbalken avse jämväl disciplinstraffet.

16

§ Disciplinstraff bortfaller i den mån straffet ej verkställts inom tre år efler det att straffbeslutet vann laga kraft.

17

§ För förseelse av beskaffenhet att straff därför kan åläggas i disciplinmål skall tUlrättavisning användas i stället för disciplinstraff, om tillrättavisning är lämpligare än sådant straff.

Som tillrättavisning användes

varning;

åläggande för visst antal gånger, högst fyra, eller för viss bestämd tid, högst sju dagar, atl utom vanlig ordning utföra handräcknings-arbete eller annan särskild uppgift (extratjänst);

för den som är förlagd inom kasernområde, läger eller motsvarande område förbud att under bestämd tid, högst sju dagar, på fritid vistas utom sådant område eller del därav som är upplåten åt viss avdelning (utegångsförbud);

för den som är förlagd ombord på fartyg förbud att under bestämd lid, högst sju dagar, eller under visst antal särskUda dagar, högst fyra, på fritid lämna fartyget (landgångsförbud).

Mer än ett slag av tiUrättavisning får ej åläggas för samma förseelse eller på en gång. Extratjänst får ej användas så att det genom över­ansträngning eller av annan orsak kan uppkomma men för den felandes hälsa eUer tjänstbarhet.

18 §   Närmare  föreskrifter  rörande  verkställighet  av  disciplinstraff och tUlrättavisning meddelas av Konungen.

Denna lag träder i krafl den 1 juli 1973, då lagen (1948: 449) om disciplinstraff för krigsmän skall upphöra att gälla.

Den gamla lagen tUlämpas dock i fråga om verkstälUghet av disciplin­straff som ålagts någon före nya lagens ikraftträdande.

Prop. 1972:138

107

Förekommer i lag eller annan förfatlnmg hänvisnmg till föreskrift som ersatts genom bestämmelse i denna lag, skall i stället den nya bestäm­melsen tUlämpas.

3     Förslag till

Lag om ändring i militära rättegångslagen (1948: 472)

Härigenom förordnas i fråga om mUitära rättegångslagen (1948: 472), dels att 5456 §§ skaU upphöra att gälla,

dels att 8, 22, 40, 43, 49, 51, 53, 64, 66, 67 och 79 §§ skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8

§

Straff må åläggas i disciplinmål allenast om den misstänkte står under mUitärt befäl och straffet finnes böra bestämmas tUl disci­plinstraff.

Straff må åläggas i disciplinmål allenast om den misstänkte står under militärt befäl och straffet finnes böra bestämmas lill arrest i högst femton dagar eller disci­pUnbot.

Den som lUlhör hemvärnet eUer eljest förbundit sig att såsom frivU­lig fuUgöra krigstjänst må dock bestraffas i discipUnmål, ändå att ban vid tiden för bestraffningens åläggande ej står under militärt befäl.

22 

§

1

Har bestraffningsberättigad be­fattningshavare på grund av an­mälan eUer eljest erhåUit känne­dom om brott som avses i 21 §, skaU han genast hänskjuta målet till åklagaren:

1.

om i målet finnes annan målsägande än kronan;

2.

om straff för brottet ej må åläggas i disciplinmål;

3.

om den bestraffningsberät­tigade enligt 29 § förordnat om den misstänktes gripande;

4.

om del finnes skäl antaga att straffet ej kommer att stanna vid arrest i högst femton dagar, disciplinbot eller böter;

5.

om det kan förutses att nöj­aktig utredning om brottet ej skall kunna åstadkommas genom den beslraffningsberättigades försorg;

6.

om den bestraffningsberätti­gade eljest på gmnd av sakens be­skaffenhet finner synnerliga skäl föreUgga att målet handlägges vid domstol; eller

' Senaste lydelse 1965: 591.

Har bestraffningsberättigad be­fattningshavare på gmnd av an­mälan eller eljest erhållit känne­dom om brott som avses i 21 §, skall han genast hänskjuta målet till åklagaren:

i. om straff för brottet ej må åläggas i disciplinmål;

2.

om den bestraffningsberätti­gade enligt 29 § förordnat om den misstänktes gripande;

3.

om det finnes skäl antaga att straffet ej kommer att stanna vid disciplinstraff eller böter;

4.

om det kan förutses atl nöj­aktig utredning om brottet ej skall kunna åstadkommas genom den bestraffningsberättigades försorg;

5.

om den bestraffningsberätti­gade eljest på grund av sakens be­skaffenhet finner synnerliga skäl föreUgga att målet handlägges vid domstol; eller

Prop. 1972:138

108

Nuvarande lydelse

7. om civU myndighet har att verkställa utredning angående an­nat brott, som den misstänkte an­tages hava begått, och ej genom målets hänskjutande våUas upp­skov, som är till avsevärt men för krigslydnaden.

Målet skaU hänskjutas till åkla­gare vid den underrätt som är domstol för avdelningen, enligt den fördelning av uppgiftema mellan olUca åklagare som Konungen be­stämt, eller till jusitiekanslern, när han är åklagare enligt 79 §.

Föreslagen lydelse

6. om civU myndighet har alt verkställa utredning angående an­nat brott, som den misstänkte an­tages hava begått, och ej genom målets hänskjutande vållas upp­skov, som är till avsevärt men för krigslydnaden.

Målet skall hänskjutas tUl åkla­gare vid den underrätt som är domstol   för   avdelningen,   enligt den   fördelning   av   uppgifterna mellan      olika      åklagare      som Konungen bestämt. Är fråga om ämbetsbrott, som avses i 20 kap. 14 §§ brottsbalken, av den som bestrider tjänst som regementschef eller därmed likställd eller högre tjänst, skall målet hänskjutas till justitiekanslern eller riksåklagaren. Om målet icke hänskjutes till åklagare och förundersökning angåen­de brottet ej ändock inletts av civU myndighet, skall utredning om brot­tet ske vid militärförhör. Finnes tiUrättavisning vara tUlfyllest, gäller vad i 67 § stadgas.

Prövas saken vara av synnerli­gen ringa vikt, äger bestraffnings­berättigad befattningshavare utan hinder av vad förut i denna para­graf sägs avskriva målet, under förutsättning att däri ej finnes an­nan målsägande än kronan samt att straff för brottet må åläggas i disciplinmål.

Är saken av mindre vikt, äger bestraffningsberättigad befatt­ningshavare utan hinder av vad förut i denna paragraf sägs av­skriva målet, om annan målsägan­de än kronan ef finnes eller måls­äganden förklarar att han icke ämnar föra talan om enskilt an­språk i anledning av brottet och ej heller eljest påfordrar att målet handlägges vid domstol samt straff för brottet må åläggas i disciplinmål. Beslut om avskriv­ning kan meddelas även om det icke klarlagts att den misstänkte begått brottet.

40 

§

Har den bestraffningsberättiga­de ej själv hålUt militärförhöret, skall han, där det utan avsevärd olägenhet kan ske, personligen höra den misstänkte, om anled­ning förekommer att ålägga ho­nom arrest i mera än åtta dagar, så ock eljest om den misstänkte ej fyllt aderton år eller han gjort framställning om sådant förhör.

Har den bestraffningsberättiga­de ej själv hållit militärförhöret, skall han, där det utan avsevärd olägenhet kan ske, personligen höra den misstänkte, om denne gjort framställning om sådant för­hör eller om han ej fyllt aderton år.

Prop. 1972:138

109

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Vid förhör som den bestraffningsberättigade själv håUer bör jämväl audilören vara liUstädes, om den bestraffningsberättigade med hänsyn till brottets svårhetsgrad eUer sakens beskaffenhet i övrigt finner det erforderligt och det utan avsevärd olägenhet kan ske. Audilören äger därvid framställa de frågor tiU den misstänkte, vilka han anser kunna tjäna tUl upplysning i målet.

43 § Vill någon föra talan mot beslut i disciplinmål varigenom disciplin­straff, förverkandepåföljd eller ersättningsskyldighet ålagts honom, må det ske hos den domstol som enligt 77 eUer 78 § är behörig.

Avser klagan ålagt arreststraff,        Klaganden skall inom två vec-har klaganden att inom två dagar    kor från den dag, då han erhöll från den dag, då han erhöll del    del av beslutet, tiU den som med-av beslutet, lill den som meddelat    delat   detsamma   inkomma   med delsamma   inkomma   med   full-    fuUföljdsinlaga. Klagande som ly-följdsinlaga. Klagande som lyder    der under kompanichef eller mot-under kompanichef eUer motsva-    svarande chef må ock inom sam-rande chef må ock inom samma    ma tid avlänma inlagan tiU denne, tid  avlämna  inlagan   till  denne. Föres talan endast i fråga om an­nat än arreststraff, skall fullföljds­inlagan avlämnas inom två veckor från den dag, då klaganden er­höll del av beslutet.

Försummar klaganden vad sålunda är föreskrivet, har han förlorat sin talan.

49 §

Sedan åklagaren slutfört den utredning som ankommer på honom, skaU han skyndsamt till rätten insända:

1.

de handungar som han mottogit i målet;

2.

av honom förda anteckningar rörande utredningen; och

3.

förklaring över fullföljdsinlagan.

Åklagaren skall ock uppgiva de bevis han vill åberopa och vad han viU styrka med varje särskUt bevis.

Har klaganden fullföljt talan mot straffbeslut varigenom ålagts fritidsstraff, som skall verkställas utan hinder av att beslutet ej vun­nit laga kraft, skall åklagaren utan avbidan på sådan utredning som avses i 48 § ofördröjligen till rät­ten översända fullföljdsinlagan jämte handlingarna i målet. Till fullföljdsinlagan skall åklagaren foga eget yttrande i frågan huru­vida vidare verkställighet bör ske.

8    Riksdagen 1972. 1 saml Nr 138

Prop. 1972:138

110

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

51 §2

Avvisas ej klagandens talan, skola klaganden och åklagaren kallas tiU förhör inför rätten. Om inställande av klagande, som av­tjänar arreststraff enligt det beslut mot vilket talan föres, förordnar rätten. Målet må, om saken finnes kunna nöjaktigt utredas, avgöras ulan hinder av att klaganden ute­blivit. Rättens avgörande av sa­ken sker genom beslut.

Vid avgörandet skall i under­rätt nämnd deltaga.

Avvisas ej klagandens talan, skola klaganden och åklagaren kallas tiU förhör inför rätten. För­ordnande om att vidare verkstäl­lighet av fritidsstraff icke skall ske må dock meddelas utan att part kallats till sådant förhör.

Målet må, om saken finnes kun­na nöjaktigt utredas, avgöras utan hinder av att klaganden ute­blivit. Rättens avgörande av sa­ken sker genom beslut.

Nämnd skall deltaga vid under­rätts avgörande av saken.

53 §

Beslut i disciplinmål varigenom disciplinbot ålagts skall, där den bestraffningsberättigade ej an­norlunda förordnat, verkställas utan hinder av att beslutet ej vun­nit laga kraft.

Beslut i disciplinmål varigenom disciplinstraff ålagts skaU, dar den bestraffningsberättigade ej annorlunda förordnat, verkställas utan hinder av att beslutet ej vun­nit laga kraft.

54 § Beslut i disciplinmål varigenom arrest ålagts må ej i andra fall än i 55 och 56 §§ sägs verkställas innan den tid gått till ända, inom vilken den straffskyldige äger full­följa talan i ansvarsfrågan. Full­följes talan i nämnda fråga, må verkställighet ef äga rum, om den ej redan påbörjats.

55 §

Ändå att den tid ej gått till än­da, inom vilken den straffskyldige äger fullfölja talan mot beslut som sägs i 54 §, må beslutet verkstäl­las, om den straffskyldige i vitt­nes närvaro inför den bestraff­ningsberättigade eller annan som denne förordnat avgiver förkla­ring att han avstår från talan mot beslutet såvitt angår det ålagda straffet och medgiver att detta må verkställas (nöjdförklaring).

« Senaste lydelse 1969: 262.

Prop. 1972:138

111

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

56 §

Meddelas beslut som sägs i 54 § angående någon som är tagen i förvarsarrest, må den bestraff­ningsberättigade, om det med hän­syn till de omständigheter som föranlett arresteringen finnes va­ra av synnerlig vikt att straffet omedelbart verkställes, med audi­törens tillstyrkande förordna där­om. 1 fall som avses i 39 § erford­ras ej att auditörens yttrande in­hämtas.

Har beslut som sägs i 54 § med­delats ombord på fartyg i främ­mande farvatten, må den bestraff­ningsberättigade förordna att straffet skall omedelbart verkstäl­las, om detta finnes vara av syn­nerlig vikt för krigslydnadens upp­rätthållande.

64

§3

Mot beslut i ersältningsmål må

Mot beslut i ersältningsmål må

talan   föras   av   den   ersättnings-

talan föras av den ersättningsskyl-

skyldige. A sådan talan skall vad

dige. A sådan talan skall vad i 8

i 8  kap.  är  stadgat om klagan

kap. är stadgat om klagan över

som endast avser annat än arrest-

beslut i disciplinmål äga motsva-

straff   äga   motsvarande   tillämp-

rande    tUlämpning.    Handlägges

ning. Handlägges fråga om ersätt-

fråga    om    ersättningsskyldighet

ningsskyldighet    utan     samband

utan samband med ansvarsfråga,

med ansvarsfråga, är rätten dock

är  rätten  dock  domför  med  en

domför med en lagfaren domare,

lagfaren domare.

Kronans talan i målet föres av åklagaren.

66

%*

Rätt att ålägga tillrättavisning

Rätt att ålägga tillrättavisning

enligt 14 § lagen om disciplin-

enligt 17 § lagen om disciplin­

straff för krigsmän tillkommer de

straff för krigsmän tillkommer de

befatiningshavare som äga be-

befattningshavare som äga be­

straffningsrätt i disciplinmål, en-

straffningsrätt i disciplinmål, en­

var i fråga om den personal över

var i fråga om den personal över

vilken han har sådan rätt.

vUken han har sådan rätt.

Tillrätlavisningsrätt mot underlydande tillkommer även den som, utan att äga bestraffnmgsrätt i disciplinmål, innehar ovan i 13 § första stycket omförmäld befallning och har lägst fänriks grad eller tjänste­klass, så ock chef för bataljon eller däremot svarande avdelning.

" Senaste lydelse 1969: 262. Senaste lydelse 1972: 363.

Prop. 1972:138

112

Nuvarande lydelse

Såvitt angår underlydande gruppbefäl och meniga må till­rättavisning ock åläggas av chef för kompani eller däremot svaran­de avdelning, chef för utbUdnings-anstalt, sekond å fartyg vars chef innehar lägst kommendörkaptens grad och i de fall Konungen be­stämmer annan befattningshavare vid krigsmakten. Vad i detta stycke stadgas skall icke äga tiU-lämpning å hemvärnet.

Föreslagen lydelse

Såvitt angår underlydande som icke är underkastad ämbetsansvar må tillrättavisning ock åläggas av chef för kompani eller däremot svarande avdelning, chef för ut-bildningsanslalt, sekond å fartyg vars chef innehar lägst kommen­dörkaptens grad och i de fall Konungen bestämmer annan be­fattningshavare vid krigsmakten. Vad i detta stycke stadgas skall icke äga tillämpning å hemvär­net.

67 § Innan någon meddelar tiUrättavisning, skall han vid förhör med den felande lämna denne tiUfälle atl förklara sig.

Tillrättavisad skall genast un­derrättas om hur han skall förfara om han vill begära omprövning av tillrättavisningsbeslutet.

Över meddelade tiUrättavisningar skola föras anteckningar enligt be­stämmelser som meddelas av Konungen.

79 §5

Allmän åklagare i mUilärt brott­mål är, om annat ej stadgas i 15 kap., allmän åklagare vid domstol som har att upptaga målet. Om fördelning av uppgifterna meUan olika åklagare bestämmer Konung­en. Justitiekanslern är åklagare i mål om ansvar eUer enskilt an­språk på gmnd av ämbetsbrott, som avses i 20 kap. 14 §§ brottsbalken, av den som bestrider regementschefs eller därmed lUc-stäUd eUer högre tjänst.

Allmän åklagare i militärt brott­mål är, om annat ej stadgas i 15 kap., allmän åklagare vid domstol som har att upptaga målet. Om fördelning av uppgifterna mellan olika åklagare bestämmer Konung­en. Justitiekanslern eller riksåkla­garen är åklagare i mål om ansvar eUer enskilt anspråk på grund av ämbetsbrott, som avses i 20 kap. 14 §§ brottsbalken, av den som bestrider regementschefs eller där­med likstäUd eller högre tjänst.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1973.

Äldre bestämmelser tiUämpas även därefter i fräga om disciplinstraff som ålagts före ikraftträdandet.

» Senaste lydelse 1965:591.

Prop. 1972:138

113

4   Förslag till

Lag om upphävande av lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig

Härigenom förordnas, alt lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa faU då riket är i krig skall upphöra att gälla vid utgången av juni 1973.

Prop. 1972:138

114

Utdrag av protokoll, håUet i lagrådet den 31 oktober 1972.

Närvarande:   justUierådet   PETRÉN,   regeringsrådet   WIESLANDER, justhierådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet GÄRDE WIDEMAR.

Enligt lagrådet den 26 oktober 1972 tillhandakommet utdrag av protokollet över justiiieärenden, hållet inför Hans Kungl. Höghet Kron­prinsen-Regenten i statsrådet den 20 oktober 1972, har Kungl. Maj:l förordnat, att lagrådets yttrande skall inhämtas över upprättade förslag till

1.

lag om ändring i brottsbalken,

2.

lag om disciplinstraff för krigsmän,

3.

lag om ändring i mUitära rättegångslagen (1948: 472),

4.

lag om upphävande av lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig.

Förslagen, som finns bUagda detta protokoll, har inför lagrådet före­dragits av hovrättsassessorn Ake Ihrfelt. Lagförslagen föranleder följande yttranden.

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

22 kap.

19 §

Justitierådet Petrén:

En bestämmelse om dödsstraff inger stor olust. Önskvärt är om man även under krigstid kan ha en ordning utan detta straff. Vid tillkomsten 1948 av de nu gällande lagreglerna i ämnet gjordes, som det synes utan meningsskiljaktighet, den bedömningen att i en sådan nödsituation som föreUgger under krigstid dödsstraffet ej kan undvaras. I det remitterade förslaget har nu motsatt ståndpunkt intagUs. MUitärstraffsakkunniga, som väl berörde frågan om avskaffande av dödsstraffet, framlade ej något förslag i den riktning remissen intager. Remissbehandlingen av ut­rednmgens förslag ger därför ej heller upplysning om vilken ståndpunkt remissmstanserna skulle intagit tUl ett sådant förslag och vilka synpunk­ter de därvid skulle anlagt.

Vad departementschefen anfört till stöd för det nu framlagda för­slaget synes kunna sammanfattas på följande sätt. Dödsstraffets all­mänpreventiva betydelse är överskattad och det kan ifrågasättas om den uppväger de etiskt-humanitära skäl som talar mot ett sådant straff. Från risken att misstag begås kan ej bortses. Det kan starkt betvivlas

Prop. 1972:138

115

att hot om dödsstraff är ett effektivare medel än andra länkbara på­följder all avhålla personer från att begå sådana brott, för vilka döds­straff kan komma i fråga. SkuUe i ett krigsläge värderingarna vara andra än de som råder i dag, får frågan om dödsstraff bedömas på gmndval av då rådande situation.

Vad departementschefen anfört kan ej anses vara några nya, tidigare ej beaktade synpunkter av beskaffenhet att i och för sig utgöra skäl för att frångå den bedömning som gjordes 1948. Självfallet kan olika me­ningar råda i frågan huruvida de etiskt-humanitära skäl som talar mot dödsstraff har den tyngd att det icke under någon omständighet kan ifrågakomma alt tUlämpa dödsstraff. Enligt min mening kan man cj bortse från att samhället, när riket kommer i krig, ställer kravet på loja­litet från medborgarna så högt att de skall vara beredda att i det helas intresse offra livet. Med hänsyn härlUl måsle till varje pris motverkas, att risken för dem som lojalt ställer sig samhällets krav till efterrättelse ökas genom förfaranden i strid mot vad solidariteten bjuder. Atl beträf­fande osolidariska gärningar av antydd art, när de är av grövsta slag, helt avstå från möjligheten att utdöma dödsstraff kan enligt min tro medföra återverkningar som är ännu olyckligare än tillämpningen av det självfaUet ytterst motbjudande dödsstraffet.

Med hänsyn till vad nu anförts kan jag ej finna att vad i lagstift­ningsärendet förekommit utgör tUlräckliga motiv för atl frångå den ståndpunkt som svensk rätt hittiUs intagit i detta ämne. Jag avstyrker därför förslaget atl upphäva förevarande paragraf i brottsbalken och lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa faU då riket är i krig.

32 kap.

6 § Lagrådet:

En förutsättning för att fritidsslraff skall få användas är att den brottslige är förlagd inom kasernområde, läger eller motsvarande om­råde. Samma fömtsättning gäller nu för utegångsförbud. Sådan till­rättavisning kan inte ådömas av domstol ulan endast av därtiU berätti­gad militär chef. Fritidsstraff, som till sitt innehåll inle skiljer sig på an­nat sätt från utegångsförbud än att det omfattar längre tid, kan däremot såsom disciplinstraff ådömas av domstol. Denna måste, innan fritids­straff ådömes, veta att den brottslige är förlagd inom område som nyss sagts. Bestämmelser om förläggning finns i TjRK och med stöd därav meddelade föreskrifter. Ehuru det ej direkt utsäges i bestämmelserna, framgår av dem att de som har rätt till fri inkvartering i princip har skyldighet att vara förlagda där inkvarteringen sker, dvs. för värn­pliktiga inom nu avsedda områden. Enbart den omständigheten alt någon krigsman faktiskt bor inom kasernområde kan inte utan vidare

Prop. 1972:138

116

medföra att han skall anses förlagd inom området. Det måste fordras något mera; föreskrift om skyldighet att bo inom området e. d. Det är angeläget att bestämmelsema om förläggning är så utformade att tve­kan inte uppstår huruvida den brottslige är förlagd eller inte. Depar­tementschefens uttalande, att en värnpliktig som har s. k. ständig natt­permission, dvs. har tillstånd att bo utom kasernområdet, torde få an­ses förlagd inom det kasernområde tUl vUket hans avdelning hör, under förutsättning att sängplats m. m. fmns reserverad för honom i loge­ment e. d., förefaUer aUtför obestämt och tyder på att bestämmelserna om förläggning bör ulformas med större pregnans. Är det ej klart att någon är förlagd, kan nämligen fritidsstraff inte användas mot honom.

Bestämmelsen om ikraftträdandet

Lagrådet;

TUl vad departementschefen anfört angående verkan av stadgandet i 5 § BrB:s promulgationslag må fogas, att om beslut om arrest med­delats före nya lagens ikraftirädande samt den straffskyldige fullföljt talan mot beslutet, av nämnda stadgande följer att domstolen, om den träffar sitt avgörande först efter ikraftträdandet, icke kan fastställa be­slutet, även om så skulle skett vid ett avgörande av målet före nya la­gens ikraftträdande. Domstolen måste i denna situation ändra beslutet och ådöma disciplinstraff enligt nya lagen eller böter. Att efter ikraftträ­dandet ändra ett före denna tidpunkt ådömt fängelsestraff tUl arrest är likaledes uteslutet.

Förslaget till lag om disciplinstraff för krigsmän

Lagrådet:

4 § Enligt andra punkten i första stycket skall dag då beslut om avbrott meddelas tUlgodoräknas den straffskyldige som verkstäUighetstid, om hans fritid börjat när beslutet meddelades. Avgörande är alltså huru­vida beslutet meddelas sedan fritid för den straffskyldige börjat. Är så faUet tillgodoräknas den dagen honom som verkställighetstid. Denna regel kan passa i de fall avbrott sker omedelbart vid beslutets medde­lande. Det synes emellertid antagligt att beslut kan komma att meddelas om avbrott som skall göras vid en senare tidpunkt än den då beslutet meddelas. För dessa faU passar regeln icke. LämpUgare är enligt lag­rådets mening med en regel enligt vilken dag då avbrott göres får tiU-godoräknas den straffskyldige, om avbrott sker sedan hans frilid bör­jat, dvs. sedan inskränkningen i rörelsefriheten haft tUlämpning nå­gon tid den dag då avbrottet göres. Det förordas därför att den nyss

Prop. 1972:138

117

återgivna bestämmelsen ersattes med en regel av innehåll, att dag då avbrottet sker skall tUlgodoräknas den straffskyldige som verkställighets­tid, om hans fritid den dagen börjat vid avbrottet.

Departementschefen anför att jämlikt gmnderna för bestämmelsen i andra stycket fritidsslraff torde kunna förvandlas tUl löneavdrag eller skyldighet att betala motsvarande belopp i pengar även i vissa andra fall än som anges i stadgandet. Det gäUer om den som ålagts fritids­slraff i form av förbud att lämna kasemområde e. d. förläggs ombord å fartyg och motsvarande fall då någon ålagts förbud atl lämna fartyg. En sådan tiUämpning torde emellertid knappast vara möjlig med hän­syn tUl vad som skall gälla när andra omständigheter medför att fri­tidsslraffet kommer att sakna reell innebörd. Ett uttryckligt stadgande torde vara erforderligt om den av departementschefen åsyftade förvand­lingen skaU kunna göras.

Enligt lagrådets mening kan emellertid ifrågasättas om icke en regel i ämnet borde ges ett annat innehåll. Det naturligaste synes vara att, om någon får ändrad förläggning av det slag departementschefen berör, fritidsstraffet jämkas så att förbudet att lämna kasernområde i stället får avse förbud att lämna fartyg eller omvänt och, om förbudet att lämna fartyg avsett visst antal dagar, fritidsslraffet får avse förbud att lämna kasernområdet under en sammanhängande tid av motsvarande antal dagar. Liknande frågor angående verkställigheten kan uppkomna, om någon som ålagts förbud att lämna viss del av kasernområde för­läggs tUl annat kasemområde eUer över huvud taget om någon får en förläggning där straffbeslutet icke kan tillämpas enligt sin lydelse.

Ett stadgande för nu berörda fall kan upptagas som en första punkt i andra stycket med innehåll, att om fritidsstraff eller del av sådant straff ej kan verkställas på grund av ändring i den straffskyldiges för­läggning, sådan jämkning i straffet skall göras som föraiUedes av änd­ringen. Orsakas hindret av att den straffskyldiges tjänstgöringsskyldig­het upphört, skall förslagets bestämmelser om förvandling gälla.

Frågan om behörigheten alt falla nu avsedda beslut behandlas vid 11 §.

9 § Enligt förevarande lagrum skaU särskilda fritidsstraff kunna samman­läggas, därvid sammanlagda strafftiden inte får överstiga tjugofem da­gar. Departementschefen uttalar i specialmotiveringen till paragrafen att sammanläggning av fritidsslraff och tillrättavisning i form av ute­gångsförbud eller landgångsförbud självfallet inte skall förekomma. Något hinder skulle emellertid inte föreligga för verkställighet av så­dan tUlrättavisning och fritidsstraff omedelbart efter varandra under fömtsättning, att den sammanlagda verkställighetstiden inte överstiger tjugofem dagar. Sistnämnda uttalande saknar stöd i lagrummets lydelse.

Prop. 1972:138

118

Inte heller på annal stäUe i den föreslagna lagen finns någon regel om maximering av tiden vid verkställighet av tiUrättavisning i samband med fritidsstraff. Utan sådant stöd i lag synes det knappast möjligt att tiUämpa maximitiden tjugofem dagar i dylika fall. Möjligen kan finnas behov av en maximeringsregel för dessa fall, men med hänsyn till att tiUrättavisning endast skall användas om tillrättavisning är lämpligare än disciplinstraff, synes fråga om verkställighet av fritidsstraff och tUl­rättavisning i en följd endast undantagsvis kunna uppkomma. En lag­regel om maximering av verkstäUighetstid i dylika fall bör därför kunna undvaras.

10 §

Genomföres vad lagrådet föreslagit i fråga om 4 § andra stycket, lorde första stycket av förevarande paragraf böra jämkas så, att orden "på sätt som föreskrives i 4 § andra stycket" får utgå och i stället i en särskUd punkt stadgas: Därvid skall 4 § andra stycket andrafjärde punkterna äga tillämpning.

11      §

Skall två eller flera fritidsstraff sammanläggas enligt 9 §, ankommer enligt andra stycket i förevarande paragraf frågan därom på den som har att befordra besluten till verkställighet. Även i andra fall än vid sammanläggning skall träffas avgöranden, som innebär att fritidsslraff ej kommer atl verkställas i enlighet med vad beslutet om straffet säger. Så skall enligt 4 § andra stycket i det remitterade förslaget fritidsstraff utbytas mot löneavdrag eller skyldighet att betala mot löneavdraget svarande belopp, när den slraffskyldiges tjänstgöringsskyldighet upp­hört. Enligt vad lagrådet föreslagit vid sistnämnda paragraf skall göras sådan jämkning i fritidsslraff som föranledes av ändring i den straff­skyldiges förläggning. Samtidig verksläUighet av beslut om fritidsstraff saml dom om fängelse på viss tid eller behandling som avses i 28 kap. 3 § BrB föranleder enligt 10 § att fritidsstraff ej verkstäUes enligt vad som sägs i beslutet. I lagförslaget utsäges ej uttryckligen vem som har all fatta erforderliga beslul i de nu angivna faUen, Avgörandet bör i dessa sUuationer liksom vid sammanläggning träffas av den som har att befordra straffbeslutet till verkställighet och detta bör direkt framgå av lagtexten. Vad nu förordats uppnås om andra stycket i denna paragraf får det innehållet att om ändring av fritidsstraff enligt 4 § andra stycket och 10 § samt om sammanläggning av frUidsslraff förordnar den som har att befordra straffbeslutet till verkställighet.

14

ii

I första och andra styckena ges bestämmelser för det faU att enligt 4 § andra stycket löneavdrag verkstäUts eller den straffskyldige eriagt

Prop. 1972:138

119

visst belopp i pengar. Konsekvensen synes fordra att vad som stadgas bör gälla även då löneavdrag verkställts eller penningbelopp erlagts en­ligt 10 § första stycket.

Paragrafens andra stycke upptar en bestämmelse om återbetalning, om någon som ålagts fritidsslraff slutligen dömes till viss annan påföljd. Någon motsvarande regel för det fall att fritidsstraffet slutiigen bestäm­mes till kortare tid än det som verkställts finns icke i lagförslaget. Även i sådant fall torde det emellertid vara påkallat att, om löneavdrag verk­ställts eller belopp betalts, viss återbetalning sker. Äterbetalning bör då avse vad som belöper på de dagar med vilka det verkställda straffet förkortats. Etl stadgande härom torde böra upptagas i en andra punkl i andra stycket med innehåU, att vad nu dvs. i första punkten sagts skall, när den som ålagts fritidsstraff blir i målet slutiigen dömd till fritidsslraff på kortare tid, äga molsvarande tUlämpning såvitt avser lid varmed straffet förkorlats.

Förslaget till lag om ändring i militära rättegångslagen (1948: 472) Lagrådet: Förslaget lämnas utan erinran.

Förslaget till lag om upphävande av lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig.

Justitierådet Petrén:

Under hänvisning till vad jag anfört vid 22 kap. 19 § BrB av­styrker jag förslaget.

Ur protokollet: Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1972:138

120

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 3 november 1972.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministem för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LUND­KVIST,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för justitiedepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler eftei gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter lagrådets ytt­randen över förslagen tUl

1.

lag om ändring i brottsbalken,

2.

lag om disciplinstraff för krigsmän,

3.

lag om ändrmg i militära rättegångslagen (1948: 472),

4.

lag om upphävande av lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig.

Föredraganden redogör för lagrådets yttranden och anför.

I fråga om 32 kap. 6 § brottsbalken anför lagrådet att en förutsätt­ning för att fritidsstraff skall få användas är att den brottslige är för­lagd inom kasernområde, läger eller molsvarande område. Enligt lag­rådels mening är det angeläget att bestämmelserna om förläggning är så utformade att tvekan inte uppstår huruvida den brottslige är för­lagd eller inte. De nuvarande bestämmelserna om förläggning vilka finns i TjRK och med stöd därav meddelade föreskrifter synes en­ligt lagrådets mening böra utformas med större pregnans.

Jag delar lagrådets uppfattning om behovet av mer entydiga be­stämmelser om vad som menas med att en krigsman är förlagd inom visst område. Någon tvekan skall i berörda hänseende inte behöva uppstå vid tillämpningen av fritidsstraffet. Bl. a. bör av bestämmelserna klart framgå att en vämpliktig är förlagd inom det kasernområde tUl vUket hans avdelning hör, även om han har tillstånd enligt 13: 11 TjRK att bo utom kasernområdet. Sedan jag i denna fråga samrått med chefen för försvarsdepartementet har denne förklarat att han före den nya disciplmlagens ikraftirädande kommer att föreslå Kungl. Maj:t att vidta de ändringar i TjRK som kan anses nödvändiga för alt tillgo­dose nu angivna synpunkter.

Med anlednmg av lagrådets uttalande vill jag vidare framhålla att den angivna fömtsättningen för fritidsslraff nämligen att den straffskyl­dige är förlagd inom kasernområde e. d., bör hänföras till förhåUan­dena vid tiden för straffbeslutet eller den tidpunkt strax därefter när verkställighet normalt kan beräknas ske. Den omständigheten att den

Prop. 1972:138

121

brottslige vid tiden för straffbeslutet några få dagar är förlagd utom kasernområde e. d. i samband med en övning hindrar inte alt fritids­slraff åläggs honom. Verkställigheten kan då uppskjutas till dess att den straffskyldige åter är förlagd inom kasernområde e. d.

Vad lagrådet anfört i fråga om bestämmelsen angående ikraftträ­dandet föranleder inte någon erinran från min sida.

De av lagrådet föreslagna ändringarna i 4 § försia stycket samt 10, 11 och 14 §§ förslaget till lag om disciplinstraff för krigsmän torde böra godtas.

Vad angår 4 § andra stycket godtar jag lagrådets uppfattning att en uttrycklig bestämmelse bör införas för det fall att fritidsslraff inte kan verkställas på gmnd av ändring i den straffskyldiges förläggning. Bestämmelsen torde i huvudsaklig överensstämmelse med vad lagrå­det föreslår böra ges det innehållet att sådan ändring i straffet då skall göras som är påkaUad av de ändrade förläggningsförhållandena. Av rättssäkerhetshänsyn bör emeUertid samtidigt föreskrivas alt ändringen inte får leda tiU att straffet blU strängare. Sistnänmda regel får praktisk betydelse bl. a. i fall då ett fritidsstraff som avser förbud att lämna fartyg under visst antal särskUda dagar skall ändras tUl förbud att under bestämd tid lämna kasernområde eller del därav.

Enligt del remitterade förslaget skall om fritidsslraff eUer del av sådant straff inte kan verkstäUas på grund av att den straffskyldiges tjänstgöringsskyldighet upphört, i stäUet löneavdrag ske eUer motsva­rande belopp betalas. Samma regel bör upptas för det fall att ändring i fritidsslraff inte kan ske när förläggningsförhållandena ändrats enligt vad nyss sagts.

I fråga om 9 § delar jag lagrådets uppfattning att det inte behövs en regel om maximering av tiden vid verkställighet av tillrättavisning i samband med fritidsstraff. Men jag fömtsätter likväl att man i den praktiska rättstiUämpningen i görligaste mån kommer alt se till att verkställigheten av tillrättavisning i form av utegångsförbud och fri­tidsstraff inte kommer att innebära att någon under en längre sam­manhängande lid än 25 dagar blir betagen möjligheten atl lämna visst militärt område.

Utöver vad som följer av det anförda bör vissa redaktionella jämk­ningar göras i förslaget till lag om disciplinstraff för krigsmän. Dess­utom bör viss redaktionell ändring genomföras i den föreslagna lydelsen av 64 § miUtära rättegångslagen (1948: 472).

Jag hemsläller, alt Kungl. Maj:t genom proposition föreslår rUcs­dagen

att antaga de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar.

Prop. 1972:138

122

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådels övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att tUl riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till della protokoll ulvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1972:138

123

Innehåll

Sid.

Propositionen   ................................................... 

..... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll  ...................... 

..... 

1

Lagförslag    ....................................................... 

2

Utdrag ur statsrådsprotokollet över justitieärenden den 20 oktober

1972  ............................................................... 

13

1

Inledning......................................................... 

... 

13

2

GäUande rätt   ................................................ 

... 

14

2.1

Allmänt     .................................................. 

... 

14

2.2

Begreppet krigsman....................................... 

14

2.3

Påföljder för brott av krigsmän ....................... 

... 

15

2.4

MUitära brottmål och disciplinmål  ................... 

16

2.5

RättstiUämpningen   ..................................... 

18

2.6

Sanktionssystemet för krigsmän med ämbetsansvar jämfört med sanktionssystemet för civUa statstjänstemän med sådant ansvar   .............. 

... 

19

3

Utländsk rätt ................................................... 

... 

20

4

Utredningen    ................................................. 

21

4.1                                                                  Arreststraff       

21

4.1.1

Vämpliktiga   ........................................ 

... 

21

4.1.2

Fast anställda....................................... 

... 

24

4.1.3

Särskilda frågor om arrest ....................... 

... 

26

4.2

Disciplinbot  ................................................ 

26

4.3

Fritidsstraff   .............................................. 

27

4.4

Tillrättavisning     ........................................ 

.. 

29

4.5

Avskrivning av mUitära mål m. m...................... 

30

4.6

Verkställighetsfrågor   ................................... 

.. 

30

4.7

Krigsförhållanden    ...................................... 

31

5 Remissyttrandena............................................. 

32

5.1                                                                  Arreststraff       

32

5.1.1

VärnplUctiga   ...................................... 

32

5.1.2

Fast anställda....................................... 

35

5.1.3

Särskilda frågor om arrest ....................... 

37

5.2

Disciplmbot   ............................................... 

38

5.3

Fritidsstraff      ........................................... 

.. 

38

5.4

Tillrättavisning............................................. 

.. 

42

5.5

Avskrivning av mUitära mål m. m...................... 

43

5.6

Krigsförhållanden    ...................................... 

43

6 Departementschefen   ...................................... 

.. 

44

6.1

Inledning   ................................................. 

44

6.2

AUmänna överväganden................................. 

45

6.2.1

Arreststraffet ....................................... 

45

6.2.2

Disciplinbot    ....................................... 

50

6.2.3

Böter   ................................................ 

51

6.2.4

Fritidsstraff     ...................................... 

.. 

52

6.2.5

Tillrättavisning   .................................... 

.. 

55

6.2.6

Andra sanktioner  .................................. 

56

6.2.7

Slutsatser    ......................................... 

57

Prop. 1972:138

124

6.3

Sanktionssystemet under krig och beredskapstiUstånd       

58

6.4

Avskrivning av miUtära mål, m. m..................... 

.. 

62

6.5

Följdändringar i annan lagstiftning ................... 

.. 

64

6.6

Lagförslag     .............................................. 

.. 

65

6.7

Specialmolivering     ..................................... 

.. 

65

6.7.1

Förslaget tUl lag om ändring i brottsbalken.. 

65

6.7.2

Förslaget till lag om disciplinstraff för krigsmän ....

68

6.7.3

Förslaget till lag om ändring i militär rättegångslag (1948:472)         

75

7   Hemställan   .................................................. 

81

BUaga 1. Utredningens lagförslag   ...................... 

.. 

83

BUaga 2. Remitterade lagförslaget ....................... 

103

Utdrag av lagrådets protokoll den 31 oktober 1972 .... 

114

Utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden den 3 novem­

ber 1972................................................... :....... 

120

HARCUS BOKTR. STHLM 1 

»

71   720285