Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens skrivelse 

1986/87:21

om åtgärder mot vålds- och egendomsbrott

Skr. 1986/87:21

Regeringen bereder riksdagen tillfälle atl ta del av vad som har tagils upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollel den 2 oktober 1986.

På regeringens vägnar Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Sten Wickbom

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen redovisas de ålgärder som för närvarande planeras inom justitiedepartementets ansvarsområde mol våldsbrott, inbrottsslölder och liknande kriminalitet.

I    Riksdagen 1986/87. I saml. Nr 21

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 oktober 1986.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Lund­kvist,[REDACTED_EFTERNAMN], Guslafsson,[REDACTED_EFTERNAMN], Bodslröm,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Wickbom,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Wickbom

Skr. 1986/87:21

Skrivelse om åtgärder mot vålds- och egendomsbrott

1 Inledning

Under den senaste tiden har våldsbrotlsligheten varit föremål för en livlig allmän debatt. Delsamma gäller vissa förmögenheisbroii, främsl sådana som framstår som en kränkning av den personliga integriteten, exempelvis inbrottsslölder i bostäder. Det finns ulan Ivekan en allmänl ulbredd oro över utvecklingen av den aktuella brottsligheten. I synnerhet gäller della våldsbrott som begås av ungdomar.

Den brottslighet som här avses drabbar ofta enskilda människor särskilt hårt. Jag tänker här inte bara på de fysiska skador eller ekonomiska föriuster som brotten kan medföra. Dessa skador är många gånger av mindre belydelse än själva den personliga kränkningen och dess skade­verkningar. Brotten har ocksä allvarliga effekter genom att de hos slora grupper som inle personligen drabbats framkallar rädsla och osäkerhet. Våldsbrott, bostadsinbrott och andra brott som på liknande sätt kränker människors integritet vittnar ofta om en brisl på insikt om det lidande och de problem som orsakas brottsoffret.

I sirävandena efter elt samhälle som präglas av solidaritet, rättvisa och Irygghel måste det därför vara en av de viktigaste målsättningarna alt med kraft motverka den här aktuella brottsligheten och dess orsaker samt all verka för all effektiva former för stöd och hjälp kan lämnas till dem som ändå utsätts för brott.

Framgång i dessa strävanden förutsätter åtgärder över breda fäll. Sam­hällel blir vad vi själva - i samverkan - gör det till. Kampen mol brollslig­helen och dess orsaker kräver i särskilt hög grad allas personliga engage­mang. Den aUmänna kampanj mot våldet som nyligen påbörjals med eU brett slöd från allmänheten är ett bra exempel på ett nödvändigt sådant engagemang.

Även om belydelsefuUa insalser kan göras på kort sikt, slår del klart att etl framgångsrikt arbete också kommer att kräva mera långsiktiga och systematiska insatser. Det är i det sammanhanget av vikt med en öppen och allsidig debatt genom vUken erfarenheter och kunskaper från skilda

fäU kan las lill vara i det praktiska reformarbetet. Jag vill här framhålla att Skr. 1986/87: 21 del inom del socialpolitiska områdel bedrivs ell viktigt utvecklingsarbete när del gäller förebyggande och rehabiUterande ålgärder. Såvitt avser våldsbrotlsligheten kan vidare nämnas alt del efter uppdrag från statsmi­nistern inom statsrådsberedningens framtidsgmpp pågår ell omfattande projekl som syflar lill atl klarlägga samband och orsaker när del gäller våldet i samhällel i vid mening.

Inom kriminalpoUliken har bekämpandet av den brottslighet som del här gäller redan fidigare hafl hög prioritet (jfr t. ex. prop. 1985/86:100 bil. 4 s. 14, 15). 1 nuvarande läge framstår det emellertid för mig som väsentligt att det kriminalpoUliska utvecklingsarbetet på området intensifieras. Detla får inle leda fill någon minskning av insalsema på de båda andra högprioritera­de områdena inom kriminalpoUliken: bekämpandet av narkotikabrotts­lighet och ekonomisk kriminalitet.

Frågan om hur vålds- och egendomsbrottslighel skall kunna molverkas på bäsla säll är olivelakligt av slort aUmänt intresse och har som fömt angells en belydande aktualitet i den allmänna debatten. Med hänsyn härtill och med beaklande av de pågående strävandena atl siärka riksda­gens ställning som centralt politiskt debattforum anser jag att riksdagen bör beredas fillfälle atl ta del av en redovisning av beredningslägel när del gäller de åtgärder på området som nu planeras inom justiliedepartemenlet.

2 Brottsutvecklingen

2.1 Allmänt

Brottsligheten i Sverige, såsom den återspeglas i anmälningsslatistiken, domineras i hög grad av den i huvudsak s. k. traditionella brottslighet som behandlas i den cenirala strafflagen, brottsbalken (BrB). År 1985 var 88% av alla anmälda brott brollsbalksbroU. Bland dessa dominerar i sin tur förmögenhetsbrolten i motsvarande mån och bland dessa stölder och and­ra tillgreppsbrott i nästan samma ulslräckning. InbroUsstöldema uppgår lill i det närmaste 15% av det totala antalet anmälda broll.

Också brotten mol person, av vilka misshandel och olaga hol svarar för ca 70%, utgör en betydelsefull del av den anmälda brottsligheten. Totalt är 5 % av den anmälda brollsbalksbroltsligheten av detta slag.

Del är ett välkänt faklum atl Sverige, i likhet med andra industrialisera­de länder, under de senaste decennierna fått uppleva en krafiig ökning av brollslighelen. Sedan år 1950 har antalet poUsanmälda broll ökat med mer än fem gånger, från 195000 till över en miljon. Även om hänsyn las liU befolkningsökningen har brotlsnivån mätt i antalel anmälda broll mer än fyrdubblats under den akluella perioden. I belydande ulslräckning innefat­lar visserligen denna ökning tidigare mindre frekventa brottstyper som narkotikabrott, trafikbrott och vissa former av ekonomisk brottslighet, men det dominerande inslaget hänför sig till traditionell brottslighet såsom stöld och misshandel.

11    Riksdagen 1986/87. I saml. Nr 21

Brotisuivecklingen är emellertid inte jämnt fördelad över hela landel. Skr. 1986'87: 21 Ell genomgående drag är alt brottsligheten i allt högre grad koncenlreras till storstadsregionerna. Sedan år 1975 har exempelvis den genomsnittliga årliga ökningstakten vad gäller anmälda brottsbalksbrott varit nära dubbelt så stor i Stockholm som i landet i övrigt. De tre storstadslänen, Stock­holms, Göteborgs- och Bohus saml Malmöhus län, har fillsammans en genomsnittlig brollsnivå som är nära nog dubbell så hög som i övriga landel.

2.2 Våldsbrott

Från år 1950 lUl millen av 1960-lalet ökade anlalel anmälda våldsbrott med ca två procent om årel. Under senare delen av 1960-lalel visade statistiken en mycket krafiig uppgång som dock huvudsakligen torde bero på atl det under den perioden skedde en statislikomläggning och förändringar av slafistikrutinerna. Under 1970-lalel ökade den anmälda brollslighelen åler med mnt ell par procenl varje år, vUkel dock antalsmässigt innebär väsent­ligt högre siffror än under perioden före millen av 1960-lalet. År 1982 inträffade en krafiig uppgång som sammanföll med atl del då infördes nya ätalsregler för misshandel på enskill område. År 1983 ökade antalet an­mälda våldsbrott med tre procent och de följande åren med fem respektive fyra procent.

Bortsett från vissa krafiiga ökningar som torde sammanhänga med änd­rad slatistikföring och lagsliftning visar den anmälda våldsbrotlsligheten således en förhållandevis jämn ökningstakt, som inle kan sägas vara dra­matisk. Del bör vidare framhållas att den faktiska brottslighetens utveck­ling inle behöver vara densamma som den anmälda. Om exempelvis an-mälningsbenägenhelen ökar, kan statistiken visa en stegring som inle motsvaras av en ökad faktisk brottslighet.

Det finns också vissa omständigheter som tyder på atl den statistiska ökningen kan sammanhänga med en ökad anmälningsbenägenhet. Kanske är del så alt toleransen har minskal när del gäller våldsbroU, vilkel i så fall får betecknas som ell positivt drag i utvecklingen.

Som ell belägg för ett sådant antagande skulle möjligen kunna åberopas ulvecklingen i fråga om anlalet anmälningar för de grövsta formerna av våldsbrott, dvs. mord, dråp och misshandel med dödlig utgång. Broll av detta slag lorde under den här avsedda perioden genomgående ha kommit till pohsens kännedom i myckel stor utsträckning. Denna brottslighet har emellertid inte uppvisat någon sådan ökning som våldsbrotten i allmänhel.

Del finns också vissa specialundersökningar som pekar i samma rikl­ning. Enligt en på intervjuer baserad undersökning ökade andelen av personer som uppgav all de rapporterat våldsbrott eller hol lill polisen från 0,7% år 1974 fill 1,2% år 1981 medan andelen som uppgav sig ha blivit utsatta för våld minskade från 2,5% fill 2,2%. En av brottsförebyggandet rådel (BRÅ) nyligen publicerad undersökning där ulvecklingen mellan åren 1978 och 1984 behandlas lalar också för att den fakiiska brottsligheten inte utvecklats på samma säU som den anmälda. Det är emellertid inle möjligl all dra några säkra slutsatser av de undersökningar som finns.

Del är inle bara omfattningen och ulveckliiigen av den lolala vålds-     Skr. 1986/87:21 brollslighelen som har varil föremål för intresse i debatten. Det har också från många håll hävdals att våldsbrotten blivil grövre.

Också här är det svårt att dra några säkra slulsaler av tillgängligt materi­al. I en jämförelse som gjorts mellan offrens skador vid polisanmälda våldsbroU i Siockholm åren 1969 och 1982 visade del sig att fördelningen efter skadornas svårhetsgrad i storl sell var densamma för båda åren. Om anmälningsbenägenhelen förutsätts ha ökal, skulle detta kunna tas fill inläkt för atl den fakiiska brollslighelen har blivit grövre. Annars skulle man nämligen i så fall ha väntal sig finna en förhållandevis högre andel Undriga skador för det senare av de båda åren. Antas däremoi anmälnings­benägenhelen vara oförändrad, skulle undersökningen snarasl lyda på all brollslighelen visserligen har ökat men däremot inle blivU av grövre karak­lär.

Enligl en annan undersökning som avsåg domar för grov misshandel år 1966 och år 1984 ökade andelen broll som avsåg livshotande skador från 11 % år 1964 lill 22% år 1984. Det kan också nämnas all andelen fall där skadorna orsakades av kniv våld ökade från 56% lill 71 % mellan de an­givna åren.

1 debatten under senare tid har särskild uppmärksamhet ägnats ål del s. k. gatuvåldet och då särskilt när del gäller förhäUandena i storstäderna. Della är förklarligt med hänsyn lill all storstadsområdena har en mer ulbredd våldbrollslighel än rikel i övrigl. Andelen gatuvåld är också högre. År 1985 var den i storstadsregionerna Siockholm, Göleborg och Malmö 34% medan den i övriga rikel uppgick lill 25 %.

Brottsuppklaringen är förhållandevis hög när det gäller anmälda vålds­brott. 1 synnerhet gäller detta de allvarligaste våldsbrotten. Men även när del gäller misshandel klaras mer än hälflen av de anmälda brotten upp.

Man måsle emellertid hålla i minnet atl del säkerligen finns en omfal­lande dold brottslighet på delta område som i hög grad kan förulsällas beslå av fall då våldsbrott begås i hemmen utan atl del kommer till polisens kännedom. Atl söka mäla frekvensen av sådan valdsbrotlslighet är av nalurliga skäl mycket vanskligt.

2.3 Inbrott

Med inbrottsslöld brukar man mena tillgrepp som har begåtts genom att gärningsmannen har trängt in i ett låst utrymme. Begreppet omfattar alliså tillgreppsbrott av mycket olika beskaffenhel beroende på del tillgripnas värde och lillvägagångssältel och på om inträngandet skell i en boslad eller exempelvis i elt molorfordon eller källarutrymme. Bostadsinbrotten ulgör endasl en mindre del av samtliga broll.

Sedan år 1950 har antalet för samtiiga anmälda inbrotlsstölder mer ån femdubblats och uppgick år 1985 lill närmare 145000. Med hänsyn lill bl. a. rälien till försäkringsersättning lorde del kunna antas aU anmälningsbenä­genhelen har varil och allljäml är slor och alt ulvecklingen av den anmälda brottsligheten också relativt väl speglar den faktiska ulvecklingen.

Utvecklingen av anlalet anmälda inbrott har visat en relativt jämn ök-

ningslakl. Aren 1972 Ull  1974 minskade dock antalet påtagligt för aU     Skr. 1986/87:21 därefter återigen öka. År 1978 sjönk anlalel anmälningar återigen och har därefler legal relativt konstant med en viss ökning åren 1984 och 1985. Ökningen år 1985 faller tiU slörre delen på Slockholmsregionen som då ökade 8 % mol 2 % för landet i helhet.

Stockholmsregionen är också den del av landet som har den klart slörsta andelen inbrott per innevånare (3 300 inbrott per 100000 innevånare mol 960 i Blekinge län som är del minst drabbade länet).

När det gäller uppklaringsprocenlen ligger däremoi Siockholm i botten med en uppklaringsprocenl på 46% under senare år mot 1015% för landet i sin helhel. Förklaringen torde bl. a. sammanhänga med den anony­mitet som den stora befolkningskoncentrationen medför. För alt inbrotten skall kunna klaras upp är polisen i ovanligt hög grad beroende av allmänhe­tens medverkan. När inte gärningsmannen grips på bar gärning eller fråga är om s. k. serieuppklaring är del i allmänhel med stöd av iakttagelser av målsäganden eller vittnen som gärningsmannen kan identifieras.

Av de kända gärningsmännen är drygt hälflen 20 år eller yngre. En tredjedel är under 18 år. När det gäller vissa objekl som skolor, kiosker och automater dominerar ungdomar än kraftigare. Ser man däremoi till bostadsinbrott är endast 15 % av de kända gärningsmännen under 18 år.

Bostadsinbrotten svarade år 1985 för 17 % av det totala antalel inbrotts­anmälningar. Della var en minskning i förhållande fill årel dessförinnan. Sedan år 1965 har emellertid antalet bostadsinbrott mer än tredubblats mol en knapp fördubbling av del totala anlalel anmälda inbrott.

I likhei med ulevåldet har bostadsinbrotten i regel sin topp under som­marmånaderna då många lägenheter och villor lämnas tomma och obeva­kade under semestern.

3 Samhällsutvecklingen och det brottsförebyggande arbetet

Som framgått av vad jag tidigare har sagt finns det skilda uppfattningar om vilka slutsatser beträffande den fakiiska brottsligheten och dess utveckling som kan dras av tillgänglig statistik och annal material. Osäkerheten ökar normalt ju kortare perioder eller ju mera begränsade områden som maleri­alel avser.

Vad som emellertid är ställt ulom allt ivivel är att de senaste decennierna har inneburil en forllöpande ökning av brollslighelen i dess helhet. Del saknas också hållpunkter som skulle kunna ge oss anledning all anla all ulvecklingen nått sin höjdpunkt och all vi skulle kunna förvänta all kur­vorna oberoende av särskilda insalser böljar peka nedåt.

Det är mol den bakgrunden självfallel yllersl angelägel med realisfiska antaganden om brotlsuivecklingens orsaker. Ulan sådana är del knappast möjligl att nå framgångar i kampen mol brottsligheten.

Det bör då först konstateras all den svenska ulvecklingen på intet sätt är unik. En liknande brotlsökning har ägl rum i hela den induslrialiserade västvärlden. Även om del finns belydande problem med att göra rällvi-

sande jämförelser, lorde del också hell klarl kuiiriä sägas att Sverige inte    Skr. 1986/87: 21 lillhör de länder som är värst drabbade vare sig när det gäller ökningstak­ten eller den absoluta brottsnivån.

Av inlresse i delta sammanhang är emeUertid också atl de likartade utvecklingstendenserna i en rad länder med sinsemellan olika kriminalpoli­tiska inriklningar slarki lalar för att utvecklingen huvudsakUgen samman­hänger med mer allmänna samhällsförändringar.

En faktor som uppenbarligen är av slor betydelse är den filltagande koncentrationen av befolkningen fill städer och andra lälorter. Jag har redan tidigare berört de stora skiUnaderna i brottsnivå mellan storstadsom­rådena och övriga landet här i Sverige. Detta är ett mönster som ständigl ålerkommer också i andra länder. Med slörre befolkningskoncentrationen följer också regelmässigl en högre brottsnivå.

Uppenbart är dock all utveckUngen inle kan förklaras enbart med hän­visning lill en ändrad bosällningsslruklur. Ytterligare en faktor som ulan tvekan hafl en myckel stor belydelse för ökningen är vad kriminologerna bmkar kalla den förändrade lillfällesstmkturen.

Enkell uttryckt innebär detla atl brottsligheten sfiger, om antalel möjliga brotlsobjekt ökar eller om brottsobjekten genom sämre bevakning eller på annal sätt blir lättare tillgängliga.

Del är lätl atl peka på fakiorer av detta slag i samhällsutvecklingen. Så t. ex. är en följd av det ökade välståndet atl del nu finns väsenlligl flera ling som kan tillgripas. Etl exempel erbjuder motorfordonslillgreppen som har ökal i relafion till den slora ökningen av antalet molorfordon. Stöldbegärlig egendom lämnas också i större utsträckning obevakad. Bosläder slår of­tare lomma och bosladsområden öde, något som givetvis har samband med att de vuxna medlemmama av hushållen numera normalt förvärvsar­betar. Samma effekt har längre semestrar som i högre grad lUlbringas på annan ort än hemorten. Även de förbällrade kommunikationerna ger un­deriag för nya möjligheter att begå brott. Del är lätt att komma liU och försvinna från platser där man inte är känd och undgår social kontroll.

Också våldsbrottsligheten påverkas av liknande fakiorer. Det är exem­pelvis väl känt all risken för våldsbrott är stor i samband med vissa former av nöjesliv. När fler människor deltar i nöjeslivet ökar därför också antalel våldsbrott.

Även om en stor del av brotisuivecklingen kan förklaras med hänvisning fill faktorer av det slag somjag nu berört, är det inle möjhgt att precisera deras inverkan liU någon viss andel eller procent. Det är aUtför många faktorer som påverkar ulvecklingen i olika riktningar för att det skaU vara möjligl att isolera betydelsen av någon viss faklor, åtminstone av den allmänna och komplexa karaktär somjag här berört.

Vad som är viktigt att konstatera är dock att det finns inslag i den allmänna samhäUsutvecklingen som medför all det i dag ställs myckel slörre krav än lidigare om vi skall lyckas nå lydliga framgångar i del brottsförebyggande arbelel. Även med ett omfattande och effektivi kri­minalpolitiskt arbele i vid mening har man aUtid att räkna med fakiorer som verkar i motsatt riktning.

Vad jag nu sagl betyder inle alt det skulle saknas möjligheter alt påverka

fakiorer av del nu berörda slaget i syfte att minska risken för brottslighet. Skr. 1986/87: 21 Tvärtom kan insikten om den belydelse som dessa faktorer har öppna vägen för brollsförebyggande insalser med stora och genomgripande effek­ler. Som exempel kan nämnas all den enskilda brottsförebyggande åtgärd som hafl den största belagda effekten uppenbarligen är införandel av legilimationstvång vid köp med checker. Undersökningar visar också att den farhåga som framförts från vissa håll all insatsen mol checkbedräge­rierna endast skulle medföra alt de polenliella bedragarna i slället begick andra och kanske svårare broll var obefogad.

Brotisuivecklingen sammanhänger emellertid inte endasl med sådana yttre fysiska faktorer somjag nu berört. Brott begås av människor och del slår hell klart all de sociala och ekonomiska förhållanden som människor lever under är av avgörande betydelse för riskerna för broilslighei. Att det exempelvis finns ett samband mellan missbruk av beroendeframkallande medel och kriminalitet är allmänt erkänt; i synnerhet anses kopplingen mellan alkoholmissbruk och valdsbrotlslighet mycket pålaglig. Den svens­ka forskning som finns pekar på all 70-80% av gärningsmännen och 40-50% av offren är alkoholpåverkade vid våldstillfällel.

Av stor betydelse är också de allmänna attityderna i samhällel. I elt samhälle som präglas av solidaritet, omtanke och ansvarstagande männi­skor emellan är möjligheterna alt motverka brottslighet och social utslag­ning uppenbarligen myckel slörre än i ell samhälle som bygger på indivi­dualism och konkurrens.

Denna insikl måste enligt min mening vara etl gmndläggande inslag i kriminalpolitiken. Kriminalpolitiken får inle uppfattas så snävt all den endast skulle omfatta åtgärder inom ramen för rättsväsendel eller mera direkt förebyggande åtgärder av det slag jag lidigare berört.

Det krävs ett belydligl vidare perspektiv än så. Genom atl fortsätta arbelel på alt bygga ell mer rättvist och jämlikt samhälle skapar vi också mindre risker för brottslighet och social utslagning. Vi ökar solidariteten med samhället och respekten för de regler som vi gemensaml beslulat till ömsesidigt skydd.

Särskilt viktigt är det all skapa goda fömlsätlningar för bam och ungdom alt växa upp och finna en plats i samhället. Genom insatser i boslads- och familjepolitiken, i skolan, i arbetslivet och i fritidsverksamheten kan förut­sättningar skapas för all vi skall kunna la ell gemensaml ansvar för atl akfivt motverka och hindra sociala och personliga problem. I den solidari­tet och omtanke och det ansvarstagande som vi alla måste iaktta ingår som etl viktigt inslag alt vi måsle på elt bestämt sätt ange gränser och normer, särskilt naturligtvis för barn och ungdomar.

Jag vUl här ytteriigare understryka två aspekter som enligl min mening måsle tillmätas särskild vikl. Den ena gäller våld som har sin bakgrund i invandrarfienfiighet och olika slags uttryck för rasism. På denna punkt måste samhället reagera med särskild kraft. Viktigast är självfallet au man genom insatser i invandrarpolitiken, i skolan och i andra sammanhang undanröjer själva grogmnden för sådana lendenser som det här kan vara fråga om.

När det gäller våldsbrotlsligheten öppnar sig vidare etl annal, delvis nyll

perspektiv som för mig framstår som skrämttiähde. Vi riskerar atl få ell     Skr. 1986/87: 21 nytl inslag i vår kultur, etl inslag som innebär alt våld ses som någol spännande och glansfullt, ell slags underhållningsvåld. Inlevelsen i våldels effekler trubbas därmed av.

Del blir sålunda alll vanligare med vittnesbörd om all ungdomar saknar förmåga all inse vad våldshandlingar får för konsekvenser. Jusl på denna punkt spelar säkerligen vad jag nyss kallade underhållningsvåldet en stor roll. Alla vuxnas ansvar all förklara innebörden och konsekvenserna av våldshandlingar och all ta avstånd från dessa blir en aUt vikligare angelä­genhet.

Av vad jag har sagt nu följer atl tyngdpunkten i kampen mol brottslighe­ten allfid kommer all vara enskilda människors engagemang och dellagan­de. Vad statsmakterna och myndigheterna kan göra är främst alt skapa goda fömlsätlningar och ge etl akfivt slöd till del arbelel. I dessa slrävan­den är det nödvändigl atl bygga på samverkan mellan organisationer, allmänna organ och föräldrar, lärare, arbetskamrater, grannar och andra enskUda.

Del förekommer ibland kriiik mol den inriktning av det kriminalpoliliska arbetet som jag nu berört. Det hävdas atl ulvecklingen skulle ha visal att denna inrikining av arbetet inle är effektiv. Ökningen av brottsligheten har ju knappast kunnal hejdas.

Del är naturligtvis svårt att statistiskt mäta effeklerna av de slags insal­ser som jag här avser. Jag tror emellertid atl alla insiktsfulla bedömare, bl. a. mol bakgmnd av internationella erfarenheler, är ense om alt sådana insalser hafl och har en markant dämpande effekt på brotisuivecklingen. All vi inle har kunnat hejda ökningen i den utsträckning som skulle ha varit önskvärd manar inte till all överge den inslagna vägen utan i stället fill alt yllerligare intensifiera insatserna.

Även om del alltså också i fortsättningen måste vara en huvudlinje i det allmänna kriminalpolitiska arbelel atl salsa på breda sociala insatser och attitydpåverkan, innebär detta inte atl man får förbise vikten av åtgärder inom rättsväsendets ram eller atl sådana skulle vara verkningslösa. Det finns visserligen anledning atl varna för den överdrivna tilltro som många har lill alt åtgärder av delta slag skulle vara det enda effektiva medlet mol ökande brottslighet. Fler poliser och strängare straffar inle någon univer­salmedicin mol brottsligheten.

Däremot är del av stor vikt atl rättsväsendet organiseras och fungerar på etl sätt som människor i gemen uppfattar som rättvist och rimligt. För alt enskilda och organisationer skall finna del meningsfullt all engagera sig i kampen mol brottsligheten är det nödvändigl alt människor känner förtro­ende för och slöd från rättsväsendet. Samhällsåtgärder måsle vara snabba, begripliga och lydliga och präglas av fasthet och konsekvens.

4 En helhetssyn

Jag har nu på ett allmänl plan behandlat vilka slags åtgärder som krävs för att vi skall kunna tränga tillbaka vålds- och tillgreppsbrottslighetens ut-

bredning och hur prioriteringen mellan dessa bör vara. Somjag tidigare Skr. 1986/87:21 beröri anserjag också all det är angelägel alt på ett än mer målmedvetet säll inrikta det kriminalpolitiska utvecklingsarbetet på atl tränga tillbaka den brottslighet det här är fråga om. Delta kommer alt kräva ett långsik­tigl, tålmodigt och syslemaliskl arbele. Inom justitiedepartementet över­vägs också nu hur man kan utveckla smidiga och ändamålsenliga former för ell sådanl mer långsiktigt arbele.

I elt arbele av detta slag är det vikligl med en klar uppfattning om de målsättningar och rikllinjer som bör vara vägledande. Jag vill därför här kortfattat redovisa hur jag för egen del ser på dessa frågor.

Tyngdpunkten i del kriminalpolitiska arbelel måste även i fortsättningen ligga på förebyggande insatser.

O Det är viktigt atl de brottsförebyggande aspekterna beaktas vid samhäUsplaneringen i vid mening. Detla gäller inle bara sådana områden som skolan och fritidsverksamheten ulan också t. ex. pla­nering och utveckling av bostads- och arbetsmiljöer. O Slöd måsle ges ål det atlitydförändrande arbete som enskilda och organisationer bedriver.

O Det lokala brollsförebyggande samarbetet bör priorileras. På della område bör i all möjlig ulslräckning centralstyrning undvikas. Vad man bör göra från centralt håll är främsl att bidra med stödin­satser saml med modeller och uppslag för arbelel. O AUa människors sociala Irygghet måste säkras Uksom också effektiva möjligheter till slöd och hjälp vid personliga och sociala problem.

O Det är väsenlligl att pröva olika uppslag hur man genom lagslift­ning eller andra åtgärder kan minska riskerna för brott av olika slag. Ell exempel somjag senare kommer all beröra närmare är fiUgången lill och spridningen av olika former av vapen. O Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt att utveckla poUsens insat­ser i det brottsförebyggande arbelet.

O Ytterst måsle insatserna mol broll vila på vars och ens person­Uga ansvar. Elt effekiivt brottsförebyggande arbele förutsälter emellertid också re­former inom rättsväsendel. I del hänseendel vUar elt särskilt ansvar på justiliedepartemenlet.

O Den övergripande målsätlningen måste vara atl stärka allmänhe­lens förtroende för rättsväsendets vilja och förmåga atl hantera den brottslighet vi har.

O Rättsväsendels insalser måste i varje led präglas av rältssäker­hei, fasthet och konsekvens.

O Effektiva åtgärder bör vidtas i syfte att åstadkomma eU snabbare förfarande.

O Reaktionerna mol vålds- och lillgreppsbrottslighel måste anpas­sas så att de för allmänheten framslår som begripliga och rättvisa. O Samhällets reaktioner måsle samfidigl utformas med hänsyn lill den dömdes behov av slöd, vård och fostran.

O Brottsoffren måsle ges bättre stöd och hjälp.

10

O Vidtagna ålgärder måsle följas upp och ulvärderas.

Inom departementet har redan ett planeringsarbete påbörjats efter de    Skr. 1986/87:21 riktUnjer somjag här antytt. Jag skall nu övergå liU de delar av delta arbele där beredningsläget redan nu kan redovisas mera i detalj.

Jag disponerar mitl anförande så all jag först berör en del frågor som kan hänföras lUl förebyggande ålgärder (avsnill 5). Först erinrar jag om vissa redan fastslagna riklinjer i fråga om lokalt samarbele mol brott (o.l), och sedan lar jag upp polisens arbete (5.2), vapen och fariiga föremål (5.3) samt ålgärder mot våldspornografi (5.4). Därefler lar jag (avsnill 6) upp frågor med anknylning fill straffbestämmelserna, nämligen grov misshandel och grov stöld (6.1), häleri (6.2) och straffmätning och påföljdsval (6.3). Under huvudmbriken Det rättsliga förfarandel (avsniU 7) behandlar jag frågor om häktning (7.1), brottsoffrens ställning (7.2) och åtalsunderiåtelse (7.3). Jag avslutar med några frågor som rör kriminalvården (avsnitt 8).

5 Förebyggande åtgärder m. m. 

5.1 Lokalt samarbete mot brott

I samband med en konferens om brottsförebyggande åtgärder som jag inbjöd till i november 1984 (dokumenterad i Ds Ju 1985:5) markerade jag min inslällning till frågan hur det långsikliga brottsförebyggande arbelet bör bedrivas. Del är del lokala samarbetet mot broll som bör priorileras. Della bör ske i samverkan meUan kommunala organ - där givelvis social­nämnd, skola och fritidsförvaltning spelar en särskiU viklig roU och stafiiga myndigheler, främsl polisen men också t. ex. arbetsmarknadsmyn­digheterna.

Men samarbetet på detla område får inte begränsas fill myndigheler och andra allmänna organ. Erfarenheten visar atl folkrörelser, fackföreningar, näringslivets organisationer och andra enskilda organ här kan spela en mycket betydelsefull roll.

Jag framhöll också atl centralstyrning på detla område, där de lokala förutsättningarna är så skiftande, i all möjlig utsträckning bör undvikas. Vad de centrala organen såsom BRÅ, socialstyrelsen och skolöversty­relsen kan och bör biara med är stödjande insatser samt modeller och uppslag lill hur arbelet kan föras vidare. Etl sådanl arbete pågår också för närvarande.

Även del lokala samarbetet på området är nu under slark utveckling (jfr prop. 1985/86: 100 bil. 4 s. 22-23). Som ell resultat av den flexibla organi­sation som den nyligen genomförda poUsorganisafionen innebär (se avsnitt 5.2) kan det förvänlas atl insatserna kommer all intenstfieras.

Jag vill i sammanhanget nämna alt justitiedepartementet nyligen har beslutat anslå medel till en spelfilm med antivåldspropaganda' avsedd att visas i samband med brottsförebyggande aktiviteter på skolor, ungdoms­gårdar och liknande platser.

' Regissör Staffan Hildebrand.

11

t2    Riksdagen 1986187. I saml. Nr 21

5.2 Polisens arbete

Skr. 1986/87:21

5.2.1 Inriktningen av polisverksamheten

PoUsens verksamhel har givetvis slor belydelse inle bara för alt beivra utan också när del gäller all förebygga brottslighet av del slag som här står i blickpunkien.

Polisverksamheten har under lång tid varit föremål för översyn. Riksda­gen fattade år 1981 etl principbeslut om polisens uppgifter, utbildning och organisation som numera sedan den I november 1985 är slutligt genomfört.

Del är elt mödosamt organisationsarbete som därmed har förts i hamn. Jag skall här inle ge någon närmare redogörelse för polisreformen, som fidigare vid flera lillfällen har redovisats för riksdagen. I delta samman­hang vUl jag emellertid erinra om atl själva modellen för den nya organisa­lionen bygger på en åtskillnad mellan en gmndläggande organisalion och vad som har kallals fria resurser. Den grundläggande organisalionen fast­ställs centralt, medan de fria resurserna står lill de regionala och lokala myndighelernas och medborgarstyrelsernas förfogande ulan någon sådan central bindning.

Avsikten med denna organisationsmodell har inle bara varil alt skapa fömtsättningar för en omfattande demokratisering och decentralisering inom polisen. En viklig ledstjärna har också varil att öka polisens effeklivi­lel. Genom den ökade friheten för de lokala och regionala organen kan resurserna från lid lill annan koncentreras på att bekämpa den brottslighet och del slags ordningsslömingar som av medborgarna upplevs som särskUl besvärande inom orten eller regionen.

Den ökade flexibiliteten innebär också att fömtsättningar skapas för att vid behov åstadkomma en lemporär kraftsamling på all förebygga eller beivra en viss lyp av brottslighet även när resurssitualionen inle medger atl en sådan prioriteringsnivå upprätthålls fortlöpande. Aktioner av detta slag har erfarenhetsmässigt en betydande allmänpreventiv effekt. Sådana akfioner har t.ex. med framgång vidlagils mol våldsbrott i vissa polisdi­strikt.

Jag vill peka på alt sådana i liden begränsade insalser som innebär alt bekämpningen av ett visst slags kriminalitet högprioriteras kan ha långsik­tiga brottsförebyggande effekter även när det gäller kriminalitet med rela­tivt sell mindre siraffvärde. Ell exempel erbjuder butikstillgreppen som på många håll från lid till annan har oroväckande stor omfallning. Om del i vissa krelsar och åldersgrupper skulle sprida sig den uppfattningen att sådana tillgrepp inte beivras av samhället och därför ulgör en mer eller mindre lovlig verksamhel, kan della leda lill en uppluckring av rältsmora-len som på sikt ger upphov till allvarligare brottslighet.

Etl viktigt syfte med polisreformen har emellertid också varil att ge det organisaloriska underiag som behövs för atl polisen i ökad utsträckning skall kunna pröva nya arbetsmetoder. Forskning och utvärdering både i vårl land och i andra länder visar nämligen att vissa av de Iradilionella meloderna inle alllid har de effekler som man skulle vara benägen all tro samiidigi som delvis nya arbetsmetoder kan ge myckel goda resultat.

Inom regeringskansliel övervägs för närvarande 1981 års polisbered-

nings slutbetänkande (SOU 1985; 62) Inriktningen'av polisverksamheten. I Skr. 1986/87: 21 betänkandet har beredningen framför aUl inriktat uppmärksamheten på hur polisens arbete skall kunna effekfiviseras yllerligare när del gäller sådan brottslighet som kommer till polisens kännedom efter anmälan och där det finns en målsägande. Det gäller alltså här i stor utsträckning våldsbrott, inbrottsslölder och annan sådan brottslighet som jag har talat om inled­ningsvis.

Belänkandet innehåller i denna del en bred skildring av den försöksverk­samhet som på olika håll pågår eller har skelt i det svenska polisväsendet. Vidare ges en ulföriig redogörelse för förhållandena utomlands på poUsom-rådet och för vissa delar av polisforskningen. Avsiklen är alt ge uppslag lill hur polisverksamheten skall kunna göras mer effekliv.

Jag får anledning att åierkomma fill det närmare innehållet i betänkandet i senare sammanhang. Här villjag emellertid peka på atl beredningen lagt stor vikt vid atl utforma förslag till modeller för hur den uniformerade polispersonalen skaU kunna sättas in i utåtriktade verksamhetsformer och arbela med metoder som uppmärksammas av allmänheten. Fotpalmlle-ringen och över huvud tagel verksamheisformer som ulvecklar nalurliga konlakler mellan polisen och allmänheten bör enligt beredningen få en mera framlrädande plats. Denna ändrade inrikining avses kunna genomfö­ras ulan atl den ulryckningsberedskap som är nödvändig eftersatts.

En annan huvudpunkt för beredningen när det gäller alt höja polisens effekfivitet har varit atl åstadkomma en mera integrerad samverkan mellan polisens ordnings- och kriminalavdelningar. Ulgångspunklen har här varit all den brollsbekämpande verksamhelen måste ses som en helhet och som något som angår vatje polisman i ell dislrikl.

Remissbehandlingen har hell nyligen avslutats och jag skaU inte här föregripa min kommande anmälan i ämnet. På de punkter somjag nyss har redovisat och som jag bedömer som myckel belydelsefulla från de syn­punkter som är aktuella här kan dock redan nu konstateras alt betänkandet har fått ett mycket gott mottagande. Jag har goda förhoppningar om alt del i polisorganisationen finns så mycket av kreativitet och strävan till förnyel­se alt man med hjälp av de konkreia förslag och den idékatalog som har redovisats i belänkandet skall kunna komma fram lill en ändrad inriktning av polisverksamheten, som inte bara bidrar till alt allmänhetens förtroende för polisen vidmakthålls och förbättras utan också lill atl pålagliga effekti­vitetsvinster uppnås när del gäller vålds- och egendomsbrottslighel.

5.2.2 Uppdrag till rikspolisstyrelsen och socialstyrelsen

Regeringen beslöt den 26 juni i år alt uppdra åt rikspolisslyrelsen atl uireda polisens verksamhel för alt förebygga broll och övervaka den allmänna ordningen i samband med slörre helger och allmänna festdagar. Bakgrun­den var aU midsommarhelgen 1986 på många håll i landet präglats av ordningsproblem och omfattande brottslighet.

Regeringen lämnade samtidigt uppdrag till socialslyrelsen angående fö­rebyggande insalser inom socialtjänsten.

13

Enligl regeringsuppdraget lill rikspolisslyrelsen borde styrelsens arbete Skr. 1986/87: 21 ta sikle på såväl en kartläggning av problemen som förslag till sådana åtgärder från siatsmakternas och myndigheternas sida som krävs för att lösa dessa. Arbetet skaU inledningsvis inriktas på en analys av brottslighe­tens omfattning och struktur under de nämnda helgerna samt huruvida ordningsläget under senare år har förändrals. Särskilt bör ulredas om våldet har blivit mer hänsynslöst och om våldshandUngar numera begås under vissa särskilda omsiändigheter eller förhållanden.

Det anfördes vidare i beslutet att rikspolisstyrelsen bör studera polis­myndigheternas resursplanering inför de stora helgerna och i vUken ul­slräckning de koncentrerar resursinsalserna lill de tidpunkter och till de platser som kan beräknas bli särskilt hårt belastade. Vidare bör undersö­kas hur länsstyrelserna och polismyndigheterna utnyttjar möjlighelen till poUsförstärkning inom och mellan länen och hur de nya bestämmelserna i främsl polislagen (1984: 387) har fungerat i detta avseende. Även polismyn­digheternas praxis vid beviljande av tillstånd till offentliga tillställningar bör kartläggas. Styrelsen bör därvid också ägna uppmärksamhel ål frågan om vilka ordningsföreskrifter som meddelals arrangörerna och särskUt då i vUken utsträckning dessa bmkar åläggas all anlila ordningsvakter. Styrel­sen bör se efter om skyldighel atl anlila ordningsvakter bör föreligga även i andra sammanhang, t. ex. vid campingplatser.

Ett annal centralt område som enligt regeringsbeslulel bör studeras är polismyndigheternas samarbete med andra myndigheter, främst inom so­cialtjänsten, skolan och kommunernas fritidsförvaUningar. Slyrelsen bör i detla sammanhang överväga på vilkel sätt de berörda myndighelernas insatser bäsl kan samordnas. Molsvarande uppdrag meddelades även lill socialslyrelsen.

I uppdraget lill rikspolisstyrelsen påpekades särskilt viklen av myndig­heternas samarbele med olika organisaiioner och föreningar, t. ex. festar­rangörer. Härvidlag borde bl. a. fömtsättningarna undersökas för en nära och gemensam planering och samordning av verksamheten inför de stora helgerna av dem som ansvarar för eller berörs av de olika arrangemangen vid t. ex. festplatserna.

Också polisens arbetsmetoder för atl övervaka och komma till rätla med ordningsproblemen vid fest- och campingplatser borde studeras. Styrelsen borde vidare utvärdera hur de rättsregler som styr polisens verksamhel i de akluella sammanhangen i praktiken har fungerat. Av centralt intresse är i försia hand bestämmelserna i lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m. saml reglerna om lillfälliga omhändertaganden i polislagen. Också de nya reglerna om beslag och förverkande av knivar och andra fariiga föremål (SFS 1983:224) borde ulvärderas. Styrelsen borde se efter om möjligheten atl ta i beslag föremål av detta slag borde ulvidgas och borde också överväga frågan om de beslämmelser som ger möjlighet atl i vissa fall ta alkoholdrycker i beslag är lämpligl avpassade. Slyrelsen skulle också peka på sådana brister i ulrustning eller lokaler, t.ex. tillgången på arresfiokaler, som i dag kan anses hindra polisens möjligheter atl lösa sina uppgifler vid de stora helgerna.

I uppdraget uttalades avslulningsvis all det står styrelsen frilt all i silt

14

arbete också la upp andra frågor som har betydelse för det givna uppdra-     Skr. 1986/87:21 get. Styrelsen bör i sitt arbele samråda med socialslyrelsen och lillsam­mans med denna myndighet överväga möjligheterna atl redovisa uppdra­gel hell eller delvis i en gemensam rapport. Arbelet skall bedrivas skynd­samt och redovisas fill regeringen senast den Ijanuari 1987.

5.3 Vapen och farliga föremål 

5.3.1 Knivar m.m.

En omständighet ägnad att inge oro är att vapen, knivar och andra tillhyg­gen i en utsträckning som inle är obetydlig kommer lill användning vid våldsbrott av olika slag. Jag har tidigare (avsnitt 2.2) nämnt några siffror för att belysa denna utveckling. Vidare kan nämnas all en vid brottsföre­byggande rådel verkställd undersökning har visat atl över hälflen (56%) av de grova våldsbrott som under år 1982 kom fill poUsens kännedom i Stockholm begicks med hjälp av sfick- eller skärvapen (molsvarande siffra var i fråga om hugg- och slagvapen 16% och för skjutvapen 4%). Enligl en uppfattning från polishåll, som synes vara tämligen genomgående för hela landel, förefaller knivar och andra farliga tUlhyggen alll oftare "finnas med i bilden" vid våld och oroligheler av olika slag.

Nu angivna utveckling uppmärksammades av min företrädare, på vars föredragning regeringen år 1983 lade fram förslag fill regler om vidgade möjligheter atl la i beslag knivar och andra farliga föremål saml alt förklara dem förverkade. Sedan proposilionen antagits av riksdagen har nya be­slämmelser i ämnel IräU i kraft den 1 juli 1983 (SFS 1983:224).

Den nya ordningen, som kommU tiU uttryck i 36 kap. 3§ brottsbalken, innebär alt man kan la i beslag och förverka föremål som är ägnade all användas som vapen vid brott mol liv eUer hälsa och som påträffas under omständigheter som ger anledning att befara atl de skaU komma till sådan användning. Avsiklen har varit alt bestämmelsen skall ge underlag för att ta hand om knivar och andra fariiga tillbyggen t. ex. käuingar, batonger, järnrör och liknande föremål - från bl. a. personer som genom sill uppträ­dande ger anledning atl anta att de kan komma alt använda föremålet för all skada andra.

Något sådanl uppsåt alt utföra eUer främja brott som erfordras för ansvar för förberedelse krävs inte för att den nya bestämmelsen skaU kunna liUämpas. Etl typexempel utgör det fallet alt två rivaUserande ungdomsgrupper konfronteras på allmän plats och vissa av medlemmarna bär på farliga tillhyggen. Om det enligl vad man från polisens eUer allmän­helens sida kan konstatera har uppstått en hotfull stämning med provoka­tioner av olika slag, kan föremålen tas i beslag och förklaras förverkade även om några våldsamheter ännu inte har hunnit förekomma. Detsamma gäller under förhållanden då erfarenhetsmässigt våldsamma sammanstöt­ningar mellan olika ungdomsgmpper kan befaras, såsom fallel kan vara vid vissa idrottsevenemang.

Av vad som har inhämtats angående tiUämpningen har de nya bestäm­

melserna fått slor praklisk betydelse, i synnerhet när del gällt alt beröva

15

omhändertagna personer farliga föremål som kan användas till skada för     Skr. 1986/87:21 dem själva eller annan. Klart synes dock vara att det föreligger en ulbredd uppfattning att polisens befogenheter på området inte är tillräckliga.

Som nyss framgått (avsnill 5.2) år de regler som det här gäller för närvarande på regeringens uppdrag föremål för ulvärdering av rikspolis­slyrelsen. Redan nu kan dock konstaleras alt en orsak till atl bestämmel­serna av alll atl döma inle fulll ul har fått den effektivitet som skulle ha varit önskvärd är att de inte har förenats med tillräckliga möjligheter lill kroppsvisitation för eftersökande av sådana farliga föremål som här avses.

1 den fömt nämnda prop. 1982/83:89 uttalade min företrädare all gene­rella regler om kroppsvisitation för detla ändamål skulle le sig rält ingri­pande från principiell synpunkt. Jag uttalade själv i prop. 1983/84:111 med förslag tUl polislag m. m. att jag instämde i denna uppfattning och aU jag ansåg alt en befogenhet all ulföra kroppsvisitation i silualioner av akluella slag borde begränsas fill fall då aUvarlig risk för brott mot liv eller hälsa föreligger. En regel med della innehåll har numera också, i enlighel med mitt förslag, lagils in i 22 § polislagen.

Mot bakgmnd av ulvecklingen är jag nu beredd alt ompröva detla ställningstagande. Del finns enligt min mening starka skäl som lalar för all polisen bör ha befogenhel alt mera mlinmäsigt göra visitalioner för efter­sökande av farliga föremål i silualioner då omständigheterna ger anledning befara att sådana föremål kan komma till brottslig användning. Etl förslag av denna innebörd avses inom kort bli remitterat i form av en departe­mentspromemoria från justifiedepartementet.

Avsiklen är samiidigi alt på gmndval av rikspolisstyrelsens ulvärdering se efler om själva förverkandebestämmelsen kan behöva förtydligas för att risken för en oenhetlig praxis i görligasle mån skall undanröjas. Del före­kommer nu i prakliken inle sällan exempelvis i samband med sådana fotbollsmatcher och liknande evenemang där risken för aggression är stor alt knivar och andra föremål som uppenbarligen är avsedda för våldshand­lingar omhändertas från ungdomar som besöker evenemanget och sedan återlämnas omedelbart efter dess slut. En sådan ordning vittnar enligl min mening inle om den fasthet och konsekvens som är önskvärd och medför också atl de avsedda brollsförebyggande effeklerna inle uppnås fulll ut.

En fråga som också ägnades en ingående uppmärksamhet i 1983 års lagstiftningsärende var om man borde införa elt generelll förbud mol alt bära kniv och liknande vapen på allmän plats när godtagbart skäl för delta inte föreligger. Ett sådant förbud gäUer sedan år 1977 i Finland och omfat­tar även bl. a. bajonetter och knogjärn. Även i vissa andra länder finns liknande regler.

I prop. 1982/83:87 uttalade min företrädare som sin uppfattning att de skäl som har åberopats tiU stöd för kravet på ett sådant förbud även för svensk del är beaklansvärda. Kunde man på denna väg förebygga åtmins­tone en del av de våldsbrott som det här är fråga om, skulle enligt hans mening de olägenheler som ell sådant förbud skuUe föra med sig för medborgare i allmänhel i och för sig vara värda sitt pris.

Vissa uppgifler om effektema av den finska lagstiftningen har numera

inhämlats genom juslUiedepartementels försorg. Någon systematisk ulvar-

16

dering har inte gjorts. Del vill emellertid synas som om beslag av knivar     Skr. 1986/87: 21

och andra farliga föremål huvudsakligen sker i sådana fall då personer

grips för misstanke om broll eller omhändertas på grund av berusning eller

av annal skäl och således i silualioner då molsvarande åtgärder kan vidlas

även enligl den svenska lagstiftningen. Ett sådant antagande gjordes också

av min företrädare i prop. 1982/83; 89 (s. 11).

Däremot förefaller det som om erfarenhelerna av den finska lagstiftning­en strider mol ell annal antagande som gjordes i den berörda proposilio­nen, nämligen all en evenluell attitydpåverkan till följd av en förbudslag-sliflning skulle bli förhållandevis ringa för den grupp som man framför allt vill nå, samlidigt som en betydande osäkerhet skulle uppstå hos stora grupper som av yrkesmässiga skäl eller med hänsyn lill legitima fritidsin­tressen har behov av att bära knivar och liknande föremål på sig i särskilda silualioner.

Från polishåll i Finland har nämligen ullalats atl lagen inle har föranlett några beaklansvärda lillämpningssvårigheler och att man bland befolk­ningen - lill skillnad från vad som förut var en utbredd vana - numera på allmän plats bär kniv e. d. på sig i lämligen liten utsträckning. Detta gäller enligt uppgifl inle bara i fråga om den slora allmänheten ulan också beiräffande personer som omhändertas av polisen. Så t. ex. omhändertogs under år 1984 ca 60000 personer i Helsingfors för bemsning. Det samman­lagda antalel beslag av eggvapen i Helsingfors (således inle endast i sam­band med dessa omhändertaganden) understeg 500.

De uppgifler som har redovisals frän Finland ger alltså vid handen att den finska lagen haft en belydande altUydpåverkande effekl, och del är möjligl atl molsvarande resullal skulle kunna uppnås även för vår del genom en lagstiftning i ämnet. Självfallel kan emellerlid något slutligt ställningslagande lill en sådan för allmänheten mycket belydelsefull nyord­ning inle göras i detla ärende, särskilt med hänsyn till de gränsdragnings­problem som måsle belysas närmare.

Som jag strax ålerkommer lill bör en särskild utredare tillkallas för översyn av vapenlagsliftningen. Del bör anförtros åt denne alt pröva även de principiella och prakliska aspekterna på den nu berörda frågan och att lägga fram de författningsförslag som dessa överväganden kan leda tUl.

5.3.2 Vapenlagstiftningen

Det torde numera i vårt land inte råda några delade meningar om atl del allmänna förhållandevis ingående måsle konlrollera innehav och bruk av skjutvapen och ammunition. Huvudsyftet med en sådan kontroll är att molverka missbruk av skjulvapen liksom olyckshändelser i samband med hanleringen av sådana vapen. Genom en kontroll från det aUmännas sida kan man bl. a. försöka hindra all olämpUga personer får inneha vapen, alt onödigt många vapen finns i omlopp och att vapen förvaras eller hanleras på etl sätl som inle är betryggande från säkerhetssynpunkt.

Lika givet är att kontrollen inle får ulformas så att del legitima innehavet

och användningen av skjulvapen onödigtvis försvåras. Del alldeles över­

vägande antalet personer som innehar eller är iniresserade av vapen är

17

laglydiga och ansvarskännande personer.

Del är därför naturligt all många kan uppleva en ingripande reglering på Skr. 1986/87: 21 delta område som onödig. Samtidigt slår det klart all inle ens de mest långtgående bestämmelser hell kan eliminera risken för olyckor eller för all vapen ibland kommer i händerna på en olämplig person. All åstadkomma en lämplig avvägning mellan de olika iniressen som här gör sig gällande är en viklig uppgifl. Den avvägning som f. n. gäller på området har kommit tiU ultryck i vapenlagen (1973: 1176), som irädde i krafl den 1 juli 1974. Lagen kompletteras av vapenkungörelsen (1974: 123) saml av föreskrifier och allmänna råd som har meddelats av rikspolisstyrelsen.

Såväl vapenlagen som vapenkungörelsen har varil föremål för ålskilliga ändringar efter ikraftlrädandel. Ändringarna har till stor del föranlells av den utveckling som forllöpande pågår på vapenområdet och som också medför alt vapenlagsliftningen ständigl kan sägas stå under debatt.

En ofta aktualiserad fråga gäller sålunda lagens lillämpningsområde. Delta skall delvis ses mot bakgrund av atl nya lyper av vapen från lid lill annan introduceras och blir föremål för marknadsföring och försäljning. Ell exempel erbjuder s. k. elpisloler vilka föreslås bli underkastade vapen­lagens regelsyslem i prop. 1985/86: 176, som för närvarande är beroende på riksdagens prövning.

Rikspolisslyrelsen har, med redovisning av en på regeringens uppdrag genomförd marknadsinvenlering på områdel (jfr JuU 1978/79; 1), föreslagit atl sådana s. k. start- och signalvapen som ulan svårighel kan omändras till fungerande skjulvapen förs in under vapenlagens regelsyslem. Bakgrun­den är alt denna sorts vapen vid flera fillfällen har kommit lill brottslig användning. Förslagel har remissbehandlats. Del är min avsikl alt inom kort anmäla denna fråga med sikte på en lösning som innebär au i allt fall handeln med vapen av denna typ blir reglerad.

Erfarenheten visar emellertid att det snabbt kan komma upp behov av atl göra nya typer av vapenliknande föremål tillståndspliktiga eller atl i vart fall reglera handeln och införseln till rikel (jfr prot. 1985/86; 148 s. 56 och 1985/86: 155 s. 134). En lösning för framliden kan vara all regeringen med slöd av 8 kap. 7 § regeringsformen bemyndigas all i de hänseenden som påkallas av omständigheterna förordna all vapenlagens syslem skall vara tillämpligt på speciella föremål av detla slag. Det är min avsikl att la upp även den frågan i samband med alt jag anmäler spörsmålet om start-och signalvapen. Vissa farliga föremål - t. ex. s. k. galuslridsvapen - kan behöva tolalförbjudas.

Av slor vikl är emellertid också att del av alll all döma ulomordenligi omfattande omloppet av skjutvapen som inte är föremål för legifiml bmk stävjas. Jag anser därför alt liden nu är mogen alt göra en samlad översyn av vapenlagens regelsystem i syfte all åstadkomma de förbällringar som kan vara motiverade. Bland de frågor som då kan aklualiseras vill jag särskilt peka på följande.

Erfarenhetsmässigt förhåller det sig oftast så all vapen som används vid

brott inte har innehafls med lillstånd av gärningsmannen ulan är slulna

eller eljest åtkomna på illegal väg. Detta för tanken till frågan om bestäm­

melserna om förvaring av vapen har blivit ulformade med lillräcklig tydlig­

het och precision. Från polishåll görs också ofta gällande all polisens

18

befogenheter alt kontrollera förvaringsbestämmelsernas efterlevnad är     Skr. 1986/87:21 oklara. Denna fråga bör enligt min mening bli föremål för ulredning.

Ett annal problem hänger samman med att del bland allmänheten sanno­likt finns elt inle ringa antal vapen i omlopp för vilka lillslånd saknas. Förklaringarna kan vara flera. Vapnen kan ha tillhört en avliden person eller ha blivit bortglömda av en eller annan anledning. Innehavaren av etl sådant vapen kan förutsättas tveka inför tanken att överlämna vapnet liU polisen, eflersom detta i praktiken leder till all han blir lagförd för olaga vapeninnehav. Kanske skulle en "amnesliperiod" under vilken vapen slraffrill får lämnas in till polisen erbjuda en lösning. En sådan ordning har med framgång tillämpats i Danmark (jfr prot. 1985/86:126 s. 61).

Vid en översyn bör uppenbarligen också registreringen uppmärksam­mas, eflersom denna är väsenllig för all en lillfredsställande kontroll skall kunna utövas från del allmännas sida. Slora svårigheler föreligger också i dag när man inom elt polisdistrikt - l.ex. med anledning av ell grovt våldsbrott - skall efterlysa det tillstånd som kan ha meddelats för ett visst vapen.

Det förhållandel atl vapenlagen inle gäller i fräga om gevärsammunuion har stundom kritiserats från såväl polis- som vapenhandlarhåll. Man har därvid efterlyst en ordning som i vart fall ger en vapenhandlare befogenhet atl konlrollera all den som köper gevärsammunifion också har innehavs-tillstånd för det vapen som ammunitionen är avsedd för. En sådan ålgärd kan vara ägnad atl försvåra anskaffning av ammunition till illegala vapen.

Enligl 9 § vapenlagen gäller all enskild person får meddelas lillslånd all inneha skjulvapen endasl om han har behov av vapnet. I den delen har vissa tolkningssvårigheler gjort sig gällande och del kan ifrågasättas om del inle av författningstexten klarare än nu är fallel bör framgå vilka typer av behov som skaU berättiga liU innehavslillslånd.

Del har också gjorls gällande all reglerna om ålerkallelse av vapentill­stånd har gett upphov lill en delvis splittrad praxis och atl de på ell effeklivare säll än vad som för närvarande är fallel bör samordnas med reglerna om omhändertagande vid risk för missbruk. Från polishåll har också efterlysts en möjlighet alt besluta om inlerimislisk ålerkallelse av lillsländ när sannolika skäl lalar för atl del senare kommer att återkallas definitivt, t. ex. i sådana situationer där innehavaren åtalas för allvarlig brottslighet och där avsevärd tid kan förflyta fram till dess alt åtalet blir slufligt prövat.

Bland andra vapenfrågor som kan behöva övervägas vill jag nämna frågan om det finns behov av ett lypbesiklningsförfarande som innebär all endasl vapen som är godlagbara ur säkerhetssynpunkt får saluföras i landel.

Redan de förhållanden som här i all korlhel har redovisals ger alltså vid

handen alt det fmns åtskilliga frågor som behöver ses över närmare och

det är som lidigare nämnls min avsikl all föreslå alt en särskild utredare

tillkallas för ändamålet. Jag har redan angett att utredaren också bör få fill

uppgift alt pröva frågan om etl principiellt förbud mol atl bära knivar och

liknande tillbyggen på allmän plals och därmed sammanhängande spörs­

mål. En fråga som faller ulanför ämnel för min anmälan denna dag men

19

som enligt min mening också bör anförtros åt utredaren är att se efter om     Skr. 1986/87: 21

den nu ganska omsländUga och dyrbara hanteringen av vapenärenden kan

förenklas.

5.4 Åtgärder mot våldspornografi m. m.

Rätten all i Sverige publicera pornografiska skildringar är i dag myckel vidsträckt. Del finns dock vissa beslämmelser som syftar till att begränsa möjligheterna alt framställda, sprida och exponera sådana skildringar. Olika beslämmelser är lillämpliga beroende på om del är fråga om rörliga bilder eller sliUbilder.

Någol allmänl förbud mol pornografiska skildringar i bild av sadistisk eller liknande karaktär finns inle i dag. Frågan om alt uividga det straffbara området beträffande pornografiska framställningar logs emellertid särskilt upp av den dåvarande chefen för justiliedepartemenlet i direktiven till yllrandefrihetsulredningen (YFU). Detla resulterade i alt utredningen i delbetänkandet (Ds Ju 1978:8) Barnpornografi föreslog en straffbestäm­melse om barnpornografibroll. Belänkandet ledde lill lagstiftning som trädde i kraft den 1 januari 1980.

I siu huvudbetänkande (1983:70) Värna yttrandefriheten har YFU utta­lat som sin uppfattning att några yllerligare särskilda lagstiftningsåtgärder mot pornografiska skildringar i stillbilder inte bör komma i fråga.

Detla slällningstagande från ulredningens sida har i mycket ringa grad uppmärksammats vid remissbehandlingen av betänkandet. Debatten om all införa ell utvidgat förbud mol pornografin har emellerlid därefler blos­sat upp på nyll.

I riksdagen logs frågan om samhällets syn på våldspornografin senasl upp i samband med en interpellationsdebalt den 12 april 1985. Jag uttalade i det sammanhanget att det enligt min uppfattning i dag förekommer yttringar av pornografi som klart överskrider gränsen för vad som rimligen kan accepleras av samhället. Jag försäkrade också atl frågan skulle ägnas slor uppmärksamhet under den fortsatta beredningen av YFU: s lidigare nämnda belänkande (prot. 1984/85:117 s. 24).

Jag står fast vid den uppfallning jag gav uttryck för i den nämnda interpellafionsdebatlen. Inle minst med tanke på den uppmärksamhel des­sa frågor sedan dess lilldragil sig i den allmänna deballen anserjag mig ha alll fog all utgå från att denna uppfattning slöds av en bred aUmän opinion.

Det är visseriigen så att den s.k. påverkansforskningen när det gäller våldspornografins skadeeffekter på enskilda individer är både sparsam och omdiskuterad. Somjag lidigare har varit inne på måste vi dock med kraft molverka lendenser till utbredning av en kultur där våld betraktas som ett mer eller mindre naturligt inslag. Att en kuliur av detta slag riskerar att få återverkningar på våldsbrotlsligheten torde vara uppenbari. Min uppfatt­ning är därför atl våldspornografin bör förbjudas.

Till förmån för en sådan åtgärd kan även åberopas många andra beak­

lansvärda skäl. Framför alll gäller atl det pornografiutbud som det här är

fråga om riskerar atl framför alll hos ungdomen inplanlera en vrångbild av

sexuaUivel, kärleken och förhållandet i övrigt mellan könen. Att dessutom

20

slora delar av befolkningen uppfattar åtskUliga yttringar av den pornografi     Skr. 1986/87: 21 som publiceras i dag som kränkningar mol både kvinnor och män lorde vara aUmänt bekant och oomtvislal.

Det finns därför inga rimliga skäl att behålla den nu sytinerligen generösa friheten all publicera denna lyp av produkler. I likhei med en alltmera ulbredd allmän opinion mol våldspornografin menar jag aU en slraffsank­tionerad yllersla gräns måsle ställas upp för vad samhäUet kan acceptera när det gäller skUdringar av detla slag.

En sådan gräns finns i lagen (1981:485) om förbud mol spridning av filmer och videogram med våldsinslag. Enligt den lagen förbjuds bl.a. skildringar av sexuellt våld eller tvång. Min avsikt är nu all föreslå all ell motsvarande förbud mot liknande skildringar i stillbilder skall införas. Denna fråga kommer atl behandlas i ett förslag till en lagrådsremiss som jag avser all lägga fram inom kort och som bygger på YFU: s tidigare nämnda betänkande. Jag vill härutöver erinra om alt våldsskildringsutred­ningen (U 1985:10) för närvarande prövar bl.a. frågan om förhands­granskning av videogram.

Jag vill ytterligare i della sammanhang nämna att jag i den nämnda lagrådsremissen också avser att föreslå en skärpning av straffbestämmel­sen om hets mot folkgrupp.

6 Straffbestämmelserna m. m.

6.1 Grov misshandel och grov stöld

1 fängelsesiraffkommitléns huvudbetänkande (SOU 1986:13-15) som över­lämnades lill justitiedepartementet i våras har kommittén gjort en översyn av slraffskalorna för samtliga broll i brottsbalken och de vikligare bestäm­melserna i specialstraffrätlen. Avsikten har varit alt straffskalorna skall anpassas lill nutida uppfattningar om olika gärningars förkastlighel.

Utan att föregripa den beredning inom regeringskansliel som kommer atl påbörjas när remissbehandlingen avslutals i december villjag för egen del understryka all den vålds- och lillgreppsbrollslighet som jag diskulerar i detta sammanhang utan tvekan måste anses tillhöra den brottslighet som framstår som mesl förkastlig. Kommillén har också betonat all, som den uttrycker saken, våldsbrottens straffvärde bör höjas. Vad gäller stöld har kommittén understrukit all man vid bedömningen av brottets svårhel måsle ta slor hänsyn lill om del inneburit en inlegritelskränkning och särskilt framhållit atl inbrott i lägenheter eller hus där någon har sin boslad med hänsyn lill kränkningen av den boendes inlegrilel framslår som ell brott med högt straffvärde.

Kommitténs uppdrag har emellertid i denna del varil begränsat till en översyn av själva slraffskalorna. Bestämmelserna om när elt brott skall anses som grovt, och därigenom falla under en slrängare straffskala har däremot inle omfattats av uppdragel. Della har medfört att kommitténs förslag i vissa hänseenden framstår som oiillräckliga för ell mer samlal ställningstagande hur man bör se pä vissa brotts straffvärde. Detla gäller inte minsl den form av vålds- och egendomsbrottslighel som är akluell här.

21

Gränsdragningen mellan misshandel och grov misshandel har vid flera Skr. 1986/87:21 tillfällen uppmärksammats i den allmänna deballen. Bakgrunden har i allmänhel varil fall av misshandel som medfört svåra skador och utförts på elt hänsynslöst sätl men där misshandeln ändå inte bedömis vara grov. Intrycket atl den gränsdragning som lillämpas i praxis kan vara svårför­ståelig för allmänheten bekräftas också i den undersökning som har pre­senterats i rapporten (Ds Ju 1980:9) Slraffmätning. I rapporten betonas del otillfredsställande i atl många våldsbrott vilka allmänl måsle uppfattas som grova inle bedöms som grov misshandel. Även fängelseslraffkommittén ger uttryck för en liknande uppfallning samlidigt som den av skäl som jag angav lidigare avslår från alt ta upp frågan till närmare behandling. Enligt min mening bör denna fråga nu bli föremål för prövning.

Till skillnad från vad som gäller i fråga om avgränsningen meUan miss­handel och grov misshandel har bestämmelsen om avgränsningen mellan stöld och grov stöld varil föremål för överväganden vid flera tillfällen. I syfte all uppnå en mer nyanserad bedömning ändrades bestämmelsen senast år 1975. Atl gärningen förövats genom inbrott utmönstrades som särskilt kriterium pä grovt brott. För all inlegritelsaspekien skulle betonas infördes i stället som nytl kriterium på atl brotiei är grovt alt gärningen varil av särskilt hänsynslös art.

För egen del kan jag dela den kriiiska inslällning lill lidigare rätts­tillämpning som låg bakom reformen år 1975. Del förekom då ulan Ivekan en alltför mekanisk lillämpning av bestämmelsen om grov stöld så snart något inslag i gärningen kunde betecknas som inbrott. Jag delar också uppfaltningen att del finns anledning all fästa större avseende vid graden av inlegritelskränkning som brottet innebär än själva tillvägagångssättet.

Det finns emellertid olika uttalanden i moiiven till lagändringen år 1975 som mindre väl speglar del allvar med vUkel man enligt min mening numera måste se pä den kränkning av den personliga sfären som inbrott i människors permanenlboslad måste anses vara. Detta innebär risker för en vacklande och osäker praxis. Lägger man härtUl intresset av all det av lagen klarl framgår hur samhällel ser på den mer frekvent förekommande allvarliga brottsligheten, lill vilka bostadsinbrotten otvivelaktigt hör, finns del enligl min mening anledning atl ånyo överväga hur avgränsningen mellan stöld och grov stöld bör ulformas.

Mot den nu angivna bakgmnden har det inom justitiedepartementet inletts ell arbele med en departementspromemoria som behandlar bestäm­melserna om grov misshandel och grov stöld. Jag räknar med atl prome­morian skall kunna remissbehandlas i början av nästa år och atl förslagen skall kunna tas upp senasl i samband med behandlingen av förslagen i fängelsesiraffkommitléns huvudbetänkande.

6.2 Häleri

Somjag tidigare berört hör enligt min mening bostadsinbrotten lill de brott

som del är särskilt angelägel atl molverka. Del finns mol den bakgrunden

anledning atl se på vilken slags egendom som tillgrips vid dessa. Del är

främst två fakiorer som styr vad som tillgrips. Föremålen skall ha elt visst

22

värde och de skall vara lätta att omsätta i pengar. De bör dessutom vara     Skr. 1986/87:21 relativt små så att de utan svårighet kan transporteras från brottsplatsen. Smycken och kontanter är de vanligaste fillgreppsobjeklen. Dessulom stjäls ofta kameror, klockor, stereo- och videoapparater samt annan elek­trisk apparatur.

Om man undantar kontanter är det således uppenbart att inbrottsslöl-derna som regel inle syflar till atl komma ål egendom för egel bruk. Brottsligheten beror i hög grad på att det finns en fungerande hälerimark­nad. Åtgärder mot denna bör därför också kunna få effekter när det gäller både bostadsinbrott och andra tillgreppsbrott.

Det har också genomförts åtgärder i syfte alt effektivisera kampen mol hälerierna. År 1980 utvidgades straffbestämmelserna mol häleri på så sätt all kravet på styrkt förbrott i vissa faU eftergavs (SFS 1980:107).

På min föredragning har vidare regeringen beslulal om en proposition (prop. 1986/87; 6) om förverkande m. m. som nyligen överlämnats till riks­dagen. Om de där framlagda förslagen antas, kommer del bl. a. att bli möjligl all förverka utbyle av sakhäleri och därigenom motverka de slö­lande konsekvenser som nu ibland kan uppkomma genom alt den som döms för häleri kan få behålla den vinning han har hafl av sin brottslighet.

Enligt min mening finns del emellertid anledning alt överväga ytterligare ändringar i häleriregleringen. Trots den lagstiftning som infördes år 1980 har del visat sig atl det i praktiken ofta är svårt eller omöjligl att slyrka häleribrolt även om del för ell normalt synsäll framstår som uppenbart all viss egendom som en person innehar har frånhänts någon annan genom brott. Att ansvarstalan inte kan styrkas medför också i vissa fall att den misstänkte får behålla egendomen.

Såväl del här antydda problemet som andra problem med häleribestäm­melserna har behandlals i förmögenhetsbrottsulredningens betänkande (SOU 1983:50) Översyn av lagstiftningen om förmögenheisbroii. Utred­ningen föreslår bl. a. en generell straffbeläggning av förvärv och mottagan­de av egendom som sannolikt är hälerigods dvs. sådan egendom som har frånhänts någon genom brott. Ulredningen föreslår också en straffbelägg­ning av efterföljande oredlighet som bl. a. skulle avse fall då någon främjat en brottslings möjligheter att tUlgodogöra sig eller behålla tUlgång som härrör från brottet eller medverkai vid omsättningen av en sådan tillgång.

Remissutfallet har i dessa delar varil klart positivt.

I prop. 1985/86:65 med förslag tiU ändring i brottsbalken (vissa frågor om datorrelaterade brott och ocker) lämnades förslag på gmndval av vissa delar av utredningens betänkande. Jag framhöll i del sammanhanget atl förmögenhetsbrottsulredningens belänkande även i andra delar än de som då logs upp utgjorde ell värdefullt underlag för all ta ställning till oUka förändringar på förmögenhelsbrollens område. Jusl förslagen angående häleri och efterföljande oredlighet tillhör de frågor jag avsåg i del samman­hanget.

Del är också min avsikl all föra vidare förslag i ämnet lill riksdagen samiidigi som förslag läggs fram i de hänseenden somjag har angetl under 6.1.

23

6.3 Straffmätning och påföljdsval

Skr. 1986/87:21

Som jag redan lidigare nämnt överlämnade fängelsestraffkommitlén under våren siU huvudbetänkande (SOU 1986:13-15) Påföljd för broU. I detla omfallande belänkande behandlas en lång rad frågor som är av belydelse när del gäller samhällels reaktioner mol bl.a. vålds- och lillgreppsbrotts­lighel. Bl. a. lämnas förslag lill en ny reglering av den villkorliga frigivning­en och till hur återfall skall vägas in vid den rättsliga bedömningen.

Belänkandet är för närvarande under remissbehandling och det är inle min avsikl alt föregripa utfallet av denna genom att nu ta ställning till det närmare innehållet i förslagen. Jag vUl emellertid gärna framhålla atl jag för egen del ser kommitténs betänkande som etl myckel värdefulll bidrag lill del kriminalpolitiska utvecklingsarbetet, inte minsl genom alt kommiitén på etl ovanligt ingående och omsorgsfullt sätt analyserat olika kriminalpo­liliska grundfrågor. Del är också värdefullt atl kommiitén i dessa delar i allt väsenlligl kunnal enas om ell gemensaml synsäll. Kommitténs arbete borde härigenom kunna verksami bidra till all del kriminalpolitiska ut­vecklingsarbetet skall kunna drivas med en gmndläggande enighel om uigångspunkter och med den breda förankring som alltid är önskvärd i dessa sammanhang.

Jag har lidigare betonat den vikl som enligl min mening måste läggas vid alt samhällels reaktioner mol vålds- och lillgreppsbrottslighel anpassas så alt de för allmänheten framstår som begripliga och rättvisa. Etl inslag i kommilléns förslag som mol den bakgrunden förtjänar särskild uppmärk­samhel är regleringen av straffmäinings- och påföljdsvalsfrågor. Kommit­tén har föreslagit att del i brottsbalken införs elt särskilt kapitel med regler i detta ämne.

För närvarande är påföljdsbeslämningen vid våra domstolar styrd av endasl ett fålal lagregler av mycket allmänt innehåll. Särskilt vad gäller straffmälningen är det ocksä myckel ovanligt atl domstolarna lämnar några egenlliga motiveringar lill sina beslul. Prejudikatbildningen på områdel är också sparsam.

Samiidigi slår det klart alt påföljdsbestämningen i många fall för såväl den dömde som för allmänheten framslår som en fråga av slörre belydelse än den renl juridiska klassificeringen.

För egen del ser jag del därför som en angelägen fråga alt genomföra regler med del ändamål som kommitténs förslag lar sikle på. När del gäller de närmare detaljerna måsle själva ulfallel av remissbehandlingen avvak­tas. Somjag redan nu ser del står del emellertid klarl all kommittéförslaget är väl ägnal som underiag för ett fortsatt lagstiftningsarbete på områdel.

7 Det rättsliga förfarandet m. m.

7.1 Häktning

1 brottmål måste man under polisutredningen och rättegången ibland tillgri­

pa frihelsberövande ålgärder mot dem som är misstänkta. Reglerna om

sådana s. k. personella tvångsmedel gripande, anhållande och häktning

24

- har i sina grunddrag varil oförändrade alllsedan rättegångsbalken trädde Skr. 1986/87: 21 i krafl år 1948. Under senare år har reglerna emellertid varit föremål för lagstiftarens uppmärksamhel. En översyn har senast gjorts av 1983 års häklningsulredning, vars förslag ålerfinns i betänkandet (SOU 1985:27) Gripen - Anhållen - Häktad. Straffprocessuella tvångsmedel m.m. Be­tänkandet har remissbehandlats och övervägs för närvarande inom justitie­departementet.

Den givna målsättningen när man ulformar reglerna om de personella tvångsmedlen är alt hitta en balanspunkt mellan å ena sidan den misstänk­tes inlresse av att inte vara berövad friheten och å andra sidan intresset av samhällsskydd och effektivitet i den broltsutredande och broltsbeivrande verksamheten. Att detta är en grannlaga uppgifl följer redan av del förhål­landel alt frihelsberövandena sker före eller under rättegången, dvs. innan skuldfrågan har prövals. Del är därför naturligt alt rättssäkerhetssynpunk­terna skjuts i förgrunden. En viktig del i häkiningsutredningens förslag går också ul på alt öka den misstänktes rällssäkerhet på del sättet all liden mellan frihetsberövandel och domslolens prövning av om frihetsberövan­del bör beslå i avvaktan på rällegången förkortas avsevärt. Det förslagel skall jag emellertid inle gå närmare in på nu.

Däremoi skall jag uppehålla mig någol vid elt annat av utredningens förslag, som berör förutsättningarna för atl tillgripa ell frihelsberövande mot den som är misstänkt för brott. Ulredningen föreslår i detta hänseende inskränkningar framför alll i fråga om möjligheterna all häkta vid risk för återfall i brott (s. k. recidivfara). Utredningen menar all häktning i dessa fall skall få ske endasl om det är nödvändigl för alt förhindra sådan fortsatt brottslighet som riktar sig mot annans liv, hälsa eller frihei eller är av annan farlig arl eller av slor omfallning.

Två av de sakkunniga i utredningen har reserverat sig mot förslagel all begränsa av häklningsmöjlighelen vid återfallsrisk, som de menar stämmer illa överens med de rikllinjer som statsmakterna har dragit upp för brotts­bekämpningen. De s.k. vardagsbelonade brotten, bl.a. inbrottsslölder, har - anför de sakkunniga i dessa rikllinjer särskilt utpekats som en form av brottslighet vid vilken medborgarna har rält att kräva effektiva motåtgärder.

Förslagel har i den här akluella delen också mött slark kritik hos remiss­instanserna. Över lag har de anslutit sig till de sakkunnigas synpunkter.

Jag kommer all närmare redovisa min inställning fill ulredningens för­slag om förulsällningarna för häktning vid ålerfaUsrisk i samband med alt jag för regeringen anmäler frågan om en lagrådsremiss på grundval av ulredningens betänkande. Även omjag är medvelen om att del här gäller endasl en del av elt slörre frågekomplex, anser jag mig emellerlid inte kunna förbigå frågan i detta sammanhang.

När del gäller möjligheterna atl tillgripa frihelsberövande ålgärder mot

en brottsmisstänkt person på grund av risk för återfall i broll är del givelvis

väsentligt alt frihelsberövande sker endast när det finns klara lecken på att

en sådan risk verkligen föreligger. Enligt min mening är emellertid de

begränsningar i möjligheten alt häkta som kommiltéförslagel syflar lill i

denna del inle godtagbara.

25

Del är svårt all begära av allmänheten all denna skall hysa förslåelse för     Skr. 1986/87; 21 rättssystemet, om den som gripits av polis för l.ex. upprepade inbrotts­slölder inom kort släpps fri och fortsätter sin brottsliga verksamhet samti­digt som det kan dröja åtskillig lid innan lagföringen kommer till slånd.

Om häkiningsutredningens förslag genomförs, får man utan Ivekan säm­re möjligheter än nu till effektiv brottsbekämpning. Särskilt betänkligl är alt den föreslagna ordningen kan få till följd alt del inte längre blir möjligl alt tillgripa häktning på gmnd av misstanke om förmögenheisbroii i vissa fall där risken är överhängande för återfall i sådan brottslighet. I synnerhet gäller dessa betänkligheter om brottsligheten inbegriper en kränkning av den personliga integriteten hos den som utsätts för brottet, såsom t. ex. vid bostadsinbrott.

Jag menar därför all möjlighelen all tillgripa provisoriska frihetsberö­vanden vid risk för återfall inte bör minskas. Man måsle här beakla både brollsförebyggande synpunkier och intresset av en effektiv lagföring. Un­der senare år har man kunnal skönja en tendens till ett minskat användan­de av anhållande och häktning, som har väckt oro inle bara hos bedömare med särskild erfarenhei av brollsbekämpande och broltsbeivrande verk­samhet ulan också hos en bred allmänhet. Somjag lidigare har ulvecklal är brotlsnivån alltför hög när del gäller den mera traditionella brottsligheten som exempelvis våldsbrottslighet och inbrottsslölder. För de människor som drabbas av sådana brott har dessa också ofta allvarliga följder av både direkl och indirekt slag.

Med hänsyn lUl delta och för allmänhetens filltro fill rättsmaskineriet måste reglerna om straffprocessuella frihetsberövanden i nuvarande läge utformas så all samhällets möjligheter aU kunna effektivt bekämpa sådan brottslighet inle eftersatts. Arbelel med nya regler för anhållande och häktning bedrivs efler de linjer jag nu har antytt.

7.2 Brottsoffrens ställning

7.2.1 Bakgrund

Behovel av stöd från samhällets sida till brottsoffren har under senare lid kommit all uppmärksammas alltmera. Visserligen har den som utsätts för brott redan i dag goda möjligheter all få ekonomisk kompensation för den skada som han eller hon fått vidkännas genom brottet. I det sammanhanget kan nämnas de olika former av försäkringar, obligatoriska eller frivilliga, som finns aU fillgå. Dessulom ger brottsskadelagen (1978:413) i vissa faU möjlighel till ersällning från det allmänna. I den processrättsliga lagstift­ningen finns regler som syflar till atl brottsoffret (målsäganden) så snabbt, enkelt och billigt som möjligl skall kunna driva krav på skadestånd mol gärningsmannen.

I den reformverksamhet som har ägt mm på del straffprocessuella

områdel under de senaste årtiondena har emeUertid i försia hand gärnings­

mannens siluation under fömndersökning och rättegång slåll i fokus. Frå­

gan om förbättringar i olika hänseenden för dem som har drabbats av broll

har däremot fåll en betydligt mer undanskymd roll. Del har i skUda

26

sammanhang framkommit all behovel av slöd och hjålp från samhällets Skr. 1986/87: 21 sida åt dem som drabbas av broll är betydligt slörre än vad man fidigare har utgått från. Någol som särskilt har betonats är den personliga kränk­ning som ett brott kan utgöra och som gör atl de skadliga effeklerna av brottet långtifrån allfid bara ärav ekonomisk natur. Men även möjligheter­na att få den ekonomiska skadan ersatt har fill och från kritiserals.

7.2.2 Pågående översyner m. m.

11986 års budgetproposition (prop. 1985/86:100, bil 4, s 23 f) redogjorde jag för en rad åtgärder som har vidlagils för all förstärka brottsoffrens ställ­ning. Redan då uttalade jag alt del är angelägel att gå längre i anslrängning­arna atl ge hjälp och slöd åt brottsoffren. Uiöver vad som har redovisals i del sammanhangei vUl jag peka på följande.

I november 1984 gav regeringen rätlshjälpskommittén (Ju 1982:01) i uppdrag att undersöka hur del rällsliga förfarandel i mål om ansvar för sexualbrott har fungeral i prakliken från målsägandens synpunkt sedan nya regler om personligt slöd åt målsäganden införts den 1 juli 1984. På grundval av denna undersökning borde kommittén la upp frågan om for­merna för utvidgad rättshjälp ål i försia hand kvinnor som utsatts för sexualbrott eller vissa andra våldsbrott.

RätlshjälpskommUlén har för sin kartläggning undersökt samfiiga fings-rättsdomar rörande sexualbrott under en tremånadersperiod 1985. Rätlens ordförande och åklagarna har fåll svara på skriftliga frågor och stödper­soner har intervjuals. Vidare har man slumpmässigt under en viss tid vaU ut 135 brottsanmälningar rörande sexualbrott och gått igenom förunder-sökningsmaterialel; man har släUt frågor lill förhörsledaren och vissa av åklagarna och talat med stödpersoner. Slufligen har man gjort en enkäl liU samfiiga kvinnojourer.

Kommitténs förslag kan förvänlas före årsskiflet. Efler remissbehand­ling kan ett förslag i frågan föreläggas riksdagen för beslul under nästa år.

Regeringen uppdrog ijuli 1985 åt BRÅ alt kartlägga i vilka hänseenden behov av slöd ål dem som har drabbats av brott gör sig särskilt gällande och i vilka former dessa behov kan tänkas bli lillgodosedda. Rådel över­lämnade ijanuari 1986 till jusfitiedepartemenlet promemorian (KansliPM 1986:1) Stöd och hjälp ål brottsoffer. En probleminventering. I vissa delar innehåller promemorian konkreta förslag till förändringar medan den i andra delar presenterar olika uppslag eller alternativa lösningar.

Regeringen uppdrog i febmari 1986 åt rikspolisstyrelsen all efter samråd med riksåklagaren och domstolsverket överväga de förslag i promemorian som rör information till målsägande om de bestämmelser som gäller för bl. a. fömndersökning. Samiidigi uppdrog regeringen ål BRÅ all genomfö­ra en fördjupad undersökning rörande bl. a. brottsoffeijourer och behovet av psykologiska hjälp- och slödålgärder ål målsäganden.

Vidare beslutade regeringen ijuni 1986 om en översyn av brottsskadela­

gen. Avsikten är all man skall förbättra möjligheterna för brottsoffer atl få

ersällning från det allmännas sida. En särskild uiredare har utsetts all

svara för översynen.

27

7.2.3 Behovet av ytterligare åtgärder

Skr. 1986/87: 21

Arbelet på atl siärka brottsoffrens ställning måsle drivas vidare. Som har framgått av del föregående har regeringen redan tagit inilialiv lill fördjupa­de undersökningar på vissa punkter. I andra hänseenden bör ytterligare överväganden ske.

För den som vill väcka talan om skadestånd som grundas på broll innebär del slora fördelar om hans skadeståndsanspråk kan ulredas och prövas samlidigt som frågan om ansvar för brottet. Den bevisning och övrig utredning som krävs las då fram under fömndersökningen. Måls­äganden har vidare möjlighet alt begära alt åklagaren skall föra hans lalan om enskill anspråk vid domstolen. Om åklagaren åtar sig den uppgiflen uppslår som regel inga kosinader för målsäganden. Åklagaren förbereder och ulför talan som ell tjänsteåliggande. Om domstolen anser all skade­slåndsfrågan kan avgöras inom brottmålets ram innebär del också all måls­äganden inte behöver inställa sig vid någon särskild förhandling för be­handling av skadeståndsanspråket.

Fömtsättningarna för atl handlägga skadeståndsanspråk lillsammans med brottmål kan förbällras på olika sätt. En åklagare behöver enligt nuvarande regler inle föra målsägandens lalan i de fall åklagaren anser att det skulle innebära en olägenhet atl föra talan eller att anspråket är obefo­gat.

Omfattningen av åklagarnas skyldighet alt föra målsägandens lalan är avgörande för hur polisens arbele med skadeslåndsfrågan bedrivs under förundersökningen. Om man utökar åklagarnas skyldighel alt föra talan om enskill anspråk då målsäganden begär del innebär del således automa­tiskt att polisen engageras i slörre utsträckning än nu i målsägandens sak. Detta bör enligl min mening kunna åsladkommas utan atl man äventyrar vare sig den objektivitelsprincip som gäller för åklagarväsendets och poli­sens arbele eller den snabbhet och effektivitet som bör prägla förfarandel. För all en sådan ordning skall ge önskad effekl bör man överväga alt skärpa domstolarnas skyldighel alt handlägga skadeståndsanspråken inom ramen för brotlmålsprocessen. Della aktualiserar också frågan om dom­slolarna bör få slörre möjligheter all uppskatta en skada lill skäligl belopp.

En annan viklig fråga som bör övervägas i arbetet är om informationen till målsägandena kan förbättras. Jag syftar då inte bara på den generella information som omfattas av del nyss nämnda uppdragel ål rikspolisslyrel­sen (se avsnitt 7.2.2). Även brottsoffrens behov av informalion om hand­läggningen i del enskUda fallel måste förbättras. Brottsoffren är nämligen i dag i stor utsträckning hänvisade till atl själva skaffa sig den informalio­nen. De bestämmelser som finns ger inga garantier för all den som har drabbats av brott får vetskap om hur polisen och åklagarna har bedömi hans eller hennes ärende. Bl. a. är skyldigheten atl underrätta målsäganden om atl ett ärende har avskrivits begränsad i väsentliga hänseenden. Ett annat exempel utgör det förhållandet atl endasl ett fålal målsägande begär ersällning för kostnader i samband med att de inställer sig lill förhör under förundersökningen trots all de har rält till del.

Frågan om möjligheterna att förbällra myndigheternas upplysnings- och

o

rådgivningsverksamhet till brottsoffren måste också uppmärksammas i det     Skr. 1986/87: 21 fortsalla arbelel. Ökad service lill och omtanke om de enskilda år natur­ligtvis särskilt viktigt när del gäller sådana ulsatla grupper som brottsoff­ren.

Jag är för min del övertygad om atl avsevärda förbättringar i de hänseen­den jag nu har nämnl är både nödvändiga och möjliga. Jag räknar med alt en departementspromemoria i ämnet inom kort skall kunna remUleras.

7.3 Åtalsunderlåtelse för ungdomar m. m.

Ungdomar svarar för en stor del av den lolala brollslighelen. När del gäller all molverka broll av ungdomar är självfallet, som jag tidigare har varit inne på, insatser inom socialpolitiken, skolan och liknande områden de mest väsentliga. Men frågan om hur man hanterar ungdomar som begår broll är självfallet också av stor betydelse i del direkla kriminalpoliliska arbelet. Regelsystemet har sedan länge innefattat en särbehandling av framför allt ungdomar mellan 15 och 18 år. Sådana unga lagöverträdare får ofta åtalsunderiåtelse enligt bestämmelserna i lagen (1964; 167) med sär­skilda beslämmelser om unga lagöverträdare. En förutsättning för åtalsun­derlåtelse är som regel att de sociala myndigheterna iräder in och ger den unge stöd pä olika sätt eller ingriper med åtgärder enligl den sociala lagstiftningen. Åtalsunderlåtelse kan också komma i fråga om den unge uppenbarligen har begått brottet av okynne eller förhastande.

Atl unga lagöverträdare särbehandlas, bl.a. på det sället all deras brottslighet i betydligt mera begränsad ulslräckning än annars blir föremål för domslolsprövning och ålgärder inom kriminalvårdens ram, är en sedan länge godtagen princip. Den principen bör man enligl min mening hålla fast vid. Det kan emellertid finnas skäl alt se över vissa delar av sysiemel med inriktning på att öka dess kriminalpolitiska effeklivilel och skapa en star­kare ställning för brottsoffren.

Enligt min mening bör sålunda, av hänsyn både tiU allmänprevenlionen och lill brottsoffret, elt viktigt principiellt krav vara all rättssystemet bidrar till atl den som begålt ell brott gör räll för sig. Ell vikligl moment vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse kan meddelas bör därför enligl min mening i många fall vara brottslingens vilja alt ersätta målsäganden för den skada som har vållats. En sådan vilja kan även ses som ett ultryck för att den unge har kommit lill insikt om det förkastliga i gärningen. Det kan också i sig vara ell brottsavhållande momenl för ungdomar om de vet all del ställs ökade krav på all de gör rätl för sig. Dessa aspekter bör komma mera i förgrunden.

SjälvfaUet får en ändrad ordning på della område inte innebära att de förhållandevis nyligen anlagna reglerna om åtalsunderlåtelse urholkas och inte heller utformas på etl sådant säll att den kan uppfattas som om man kan köpa sig fri från ålal och lagföring. Särskilt när det gäller unga lagöver­trädare, som ofta saknar egna inkomsler och därför inte påverkas av skadeståndsanspråk på samma sätt som vuxna, krävs del emellertid aktiva insatser från samhällets sida för all inskärpa viklen av att man gör räll för sig.

29

Det är av stor betydelse alt den unge så snart som möjligl efler brottet     Skr. 1986/87:21 möter samhällets reaktion och får klart för sig vilka krav som släUs på honom eller henne. Del är framför alll polis och åklagare som kommer i kontakt med unga lagöverträdare:  polisen i samband med fömndersök­ningen och åklagaren när en åtalsunderlåtelse meddelas.

En ordning som bör övervägas i anslutning lill reglerna om åtalsunderlå­telse för ungdomar skulle kunna vara atl ge polisen en uttrycklig räll atl anmoda ungdomar som grips för brott all genasl vidta åtgärder som be­gränsar den skada som har vållats målsäganden. Delta kan naturiiglvis inte gälla generelll ulan bara i sådana fall då en sådan ordning skulle fylla en praktisk och kriminalpolitiskt befogad funkiion. Etl typiskt exempel skulle kunna vara all städa upp efter vandalisering och annan skadegörelse. Kraven på den unge att stäUa lill rätta efter brottet skulle på så vis få en betydligt mer påtaglig innebörd. Om man skuUe införa ell sådanl system måsle givelvis ungdomar under 18 år vilka hörs som misstänkta för brott alllid upplysas om aU deras vilja alt gottgöra målsäganden den skada de våUat kan få belydelse för åklagarens bedömning av om åtalsunderlåtelse kan komma i fråga.

Jag vill också betona betydelsen av alt åklagaren personligen underrättar ungdomar om beslul om åtalsunderlåtelse. Redan i dag finns det föreskrif­ter om della. Vid sådana undertättelser bör enligl min mening åklagaren alltid ta upp och diskutera konsekvenserna av brotiei inle bara för den unge ulan också för målsäganden. Åklagaren bör t. ex. diskutera möjlighe­terna för den unge att fuUgöra eventuella skadeståndsanspråk genom avbe­talningar. Om det är lämpligt bör - förutom föräldrarna - även företräda­re för socialtjänsten närvara, så alt den unge får ell samlal besked om samhällets reakfion.

Somjag redovisal i avsnitt 7.2 pågår just nu elt arbete inom justitiede­partementet med sikle på att föreslå regler som förstärker målsägandens ställning. I den departementspromemoria som nämns där kommer även frågor om unga lagöverträdare all tas upp med den inriktning som jag nu har angell.

Jag vill i det här sammanhanget slutligen erinra om all lagen (1980:621) med särskilda beslämmelser om vård av unga f. n. ses över av en särskild utredare.

8 Kriminalvården

8.1 Särskilda insatser för narkotikamissbrukare inom kriminalvården

En faktor som diskuierats livligt under senare år gäller narkotikamissbru­

kets betydelse för brotisuivecklingen. Det hävdas all ökningen av egen-

domsbrotlslighelen under slulel av 1960-talel och variationerna av dessa

brott under 1970-talet delvis förklaras av narkotikasUuationen. Även om

någon entydig tolkning inte kan göras pekar de undersökningar som ge­

nomförts på atl narkotikamissbmket har en muUiplikaloreffekl för indivi-

30

dernas brotlsfrekvens. Så gott som alla narkotikamissbrukare som ulveck- Skr. 1986/87: 21 lat etl tungt missbruk aklualiseras förr eller senare - för del mesla åter­kommande inom kriminalvården. En stor del av de inlagna vid häkten och kriminalvårdsanslaller är narkotikamissbrukare. På senare tid har också uppmärksammats de intravenösa narkotikamissbrukarnas roU som spridare av AIDS-epidemin.

Riksdagen har under våren 1986 på förslag av regeringen anvisal 75 milj. kr för bekämpningen av AIDS (prop. 1985/86; 171, SOU 1985/86:25, rskr 1985/86: 324). I ålgärdspaketel ingår medel för samordnande insatser för narkolikamissbmkare inom kriminalvården. Projekl som innebär att nar­komanvården i samverkan med kriminalvården försöker nå missbmkare på häkten, anstalter och inom frivården för olika motivations- och behand­lingsinsatser kommer att få särskilt stöd. En salsning skall vidare göras för alt öka antalel s. k. § 34-placeringar på behandlingshem och i familjevård.

Inom regeringskansliet har en särskild beredningsgmpp inrättats med uppgift atl föreslå regeringen konkreia insalser. Beredningsgruppens arbe­te har hitfills resulterat i att socialministern efler samråd med mig tilldelat kriminalvården medel för motivations- och behandlingsinsatser vid häkte­na i Stockholm, Göteborg och Malmö samt vid lokalanstaltema inom de tre storstadsregionerna. Jag kommer under hösten i samarbele med social­ministern all överväga yllerligare insalser för narkolikamissbmkare inom kriminalvården inom ramen för de av riksdagen anvisade medlen.

Att de insatser som det här är fråga om har posiUva effekter inle enbart från de synpunkier som närmasl har legal till gmnd för salsningen utan också från allmänl brottsförebyggande synpunkt är enligl min mening ställt utom alll tvivel.

8.2 Översyn av straffverkställigheten för långtidsdömda

I ett par uppmärksammade fall under senare fid har personer som dömts till långa frihetsstraff, avvikit under straffverkstänighetstiden. Del har här rört sig om enstaka fall som inte ger underlag för några generella slutsatser.

Min uppfattning är emellerlid all del är myckel väsenlligl både från allmänprevenliv synpunki och för tilltron fill det straffrättsliga systemet atl kraven på fasthet och konsekvens lillgodoses inom kriminalvården. Så är säkerligen i alll väsentligl förhållandel i dag, men del är länkbart atl vissa regler eller ruiiner som gäller på områdel kan behöva ändras eller i varje fall förtydligas. Del är också av intresse att se efter hur ålgärder som redan vidtagits på området har fallit ul i prakliken.

En särskild utredning har därför fått i uppdrag all se över fillämpningen av reglema för kriminalvården i anstalt såviit gäller långtidsdömda. Utred­ningen skaU vara avslulad senasl den 1 seplember 1987.

31

9 Hemställan

Skr. 1986/87:21

Jag hemställer all regeringen bereder riksdagen tillfälle att ta del av vad jag har anfört i det föregående.

10 Beslut

Regeringen ansluter sig lill föredragandens överväganden och bifaller hans hemställan.

32

Innehåll

Skr. 1986/87:21

Regeringens skrivelse ........................................... 

... 

1

Skrivelsens huvudsakliga innehåll   ......................... 

... 

1

Uidrag av regeringsprotokoll den 2 oktober 1986   ..... 

... 

2

1

Inledning ........................................................ 

2

2

Broltsutvecklingen   ......................................... 

... 

3

2.1

Allmänt   .................................................... 

3

2.2

Våldsbrott   ................................................ 

4

2.3

InbroU   ..................................................... 

5

3

Samhällsutvecklingen och det broltsförbyggande arbelel          

6

4

En helhetssyn   ............................................... 

9

5

Förebyggande ålgärder   ................................... 

11

5.1

Lokall samarbete mot broll  ............................ 

11

5.2

Polisens arbete  .......................................... 

12

5.2.1

Inriktningen av polisverksamheten   .......... 

12

5.2.2

Uppdrag till rikspolisslyrelsen och socialslyrelsen  ....

13

5.3                                                                 Vapen och farliga föremål         

15

5.3.1

Knivar m. m.......................................... 

15

5.3.2

Vapenlagsliftningen   ............................. 

.. 

17

5.4                                                                 Ålgärder mot våldspornografi     

20

6 Straffbestämmelserna ....................................... 

21

6.1

Grov misshandel och grov stöld   .................... 

21

6.2

Häleri  ....................................................... 

22

6.3

Slraffmälning och påföljdsval   ....................... 

.. 

24

7 Del rällsliga förfarandel ...................................... 

24

7.1

Häktning   .................................................. 

24

7.2

Brottsoffrens ställning .................................. 

26

7.2.1

Bakgrund   .......................................... 

26

7.2.2

Pågående översyner m. m....................... 

27

7.2.3

Behovel av ytterligare ålgärder   .............. 

28

7.3                                                                 Åtalsunderlåtelse för ungdomar m.m     

29

8 Kriminalvården   ............................................... 

.. 

30

8.1

Särskilda insalser för narkotikamissbrukare inom kriminalvår­den            

30

8.2

Översyn av straffverkställigheten för långtidsdömda          

31

9 Hemställan   ................................................... 

32

10 Beslut    ....................................................... 

32

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1986                                                                                                                        33