Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition 1985/86:110

om kronoholmarnas framtida disposition

Prop. 1985/86:110

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 27 februari 1986.

På regeringens vägnar Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Kjell-Olof[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

l propositionen föreslås riktlinjer för den framtida dispositionen av de s. k. kronoholmarna. Riktlinjerna föreslås omfatta både bebyggda och obe­byggda holmar.

Riktlinjerna innebär - i linje med den praxis som utvecklats - att staten även i framtiden bör äga en kronoholme om denna behövs för statligt ändamål eller om den är av riksintresse för naturvården, kulturminnesvår­den eller friluftslivet enligt riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen. Om holmen saknar nämnvärd betydelse för dessa intressen bör enskilda, efter erforderlig fastighetsbildning, kunna få köpa mark på den. Kommunerna skall ha förvärvsföreträde. Köpeskilling och övriga försäljningsvillkor skall bestämmas på marknadsmässiga grunder.

Kronoholmarna skall förvaltas rationellt. Marken på dem skall av staten upplåtas på marknadsmässiga villkor i för ändamålet lämplig nyttjande-rättsform. Naturvårdens, kulturminnesvårdens och friluftslivets intressen skall beaktas i enlighet med riktlinjerna för hushållning med mark och vatten. Även fiskenäringens intressen skall beaktas. Om det saknas sådana intressen av nämnvärd betydelse och om det inte finns förutsättningar för en rationell förvaltning, bör en försäljning övervägas.

Yrkesfiskares rätt enligt förordningen (1950:597) om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havsstränder, skär och holmar m. m. att avgiftsfritt uppföra byggnader på kronoholmarna föreslås upphöra för framtiden. Fis­ket med röriiga redskap vid dessa holmar föreslås förbli fritt genom änd­ring i lagen (1950:596) om rätt till fiske. Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 1986. Fisket med fasta redskap vid kronoholmarna får som hittills ske endast efter tillstånd. Fisket med rörliga eller fasta redskap skall således inte påverkas av en eventuell försäljning.

1    Riksdagen 1985/86. I saml. Nr IIO

1 propositionen föreslås domänverket bli central statlig förvaltningsmyn- Prop. 1985/86: 110 dighet för de bebyggda och obebyggda kronoholmar som i dag står under kammarkollegiets inslruktionsenliga tillsyn, om inte någon annan statlig myndighet av särskilda skäl bör förvalta dem. Den statliga förvaltnings­myndigheten skall samråda med länsstyrelsen» fiskerimyndighelerna och domänverket i försäljningsärenden.

Förslag till

Prop. 1985/86: 110

Lag om ändring i lagen (1950: 596) om rätt till fiske

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1950:596) om rätt till fiske dels att 21 § skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5a §

Vid sådana havsstränder samt i havet belägna skär och holmar som den 30 juni 1986 ägdes av staten och som då inte hörde liU något hemman eller innehades på särskil­da villkor gäller, i stället för vad som föreskrivs i 5 §, följande be­stämmelser.

1.

Varje svensk medborgare får fiska med rörligt redskap.

2.

Fasta redskap får sållas ul endasl efler tUlstånd av den myn­dighet och på de vUlkor som rege­ringen bestämmer, om inle något annal är särskilt föreskrivet.

21 

§

'

Utlänning, som sedan minst två

Utlänning, som sedan minst två

år är stadigvarande bosatt här i ri-

år är stadigvarande bosatt här i ri­

ket, är likställd med svensk med-

ket, är likställd med svensk med­

borgare med avseende på fiske en-

borgare med avseende på fiske en­

ligt föreskrifterna 6-20 a §§.

ligt föreskrifterna 5 a-20 a §§.

I övrigt må den som ej är svensk medborgare bedriva fiske enligt nämnda föreskrifter endasl i den mån regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer sä medgiver.

Denna lag träder i kraft den I juli 1986, då förordningen (1950:597) om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havsstränder, skär och holmar m. m. upphör att gälla.

1 fråga om upplåtelser som skett enligt förordningen eller motsvarande äldre bestämmelser gäller dock de äldre bestämmelserna till dess att rät-lighetsinnehavaren har upphört med sitt yrkesfiske.

Senaste lydelse 1985: 138.

Utdrag ur protokoll vid regeringsammanträde den 27 februari 1986

Prop. 1985/86: 110

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden 1.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN], Gö­ransson,[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Wickbom,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsråden[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om kronoholmarnas framtida disposition

Statsråden[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler förslag om kronoholmarnas fram­tida disposition. Anförandena redovisas i underprotokollen för finans- och jordbruksdepartementet.

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] hemställer att regeringen genom proposition föreslår riksdagen att anta de förslag som han och statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] har lagt fram.

Regeringen ansluter sig till föredragandenas överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredragan­dena har lagt fram.

Regeringen beslutar att de anföranden och förslag som redovisas i un­derprotokollen skall bifogas propositionen som bilagorna I och 2.

Bilagal   Prop. 1985/86:110

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 februari 1986 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Anmälan till proposition om kronoholmarnas framtida disposition

1 Inledning

De s.k. kronoholmarna är sådana staten tillhöriga holmar och skär i Saltsjön och i de stora insjöarna, vilka varken hör under något hemman eller innehas under särskilda villkor. Som kronoholme räknas i det följande även andra öar som tillhör eller får anses tillhöra staten. Kronoholmarna förekommer längs hela den svenska kusten, främst i Norrbottens läns och Göteborgs och Bohus läns skärgårdar, samt i de stora insjöarna. En del av dem förvaltas av olika statliga myndigheter. De flesta har dock inte någon särskild förvaltningsmyndighet utan står under tillsyn av kammarkollegiet. Sedan gammalt har kronoholmarna haft väsentlig betydelse för fiskenä­ringen eller som lots- och fyrplatser. Med tiden har de fått ökad betydelse för naturvården och det röriiga friluftslivet. Både kommuner och enskilda har framfört önskemål om markförvärv på kronoholmarna. För privatper­soner har det som regel gällt friköp av tomtmarken till de byggnader som de äger. Staten har i allmänhet intagit en restriktiv hållning till önskemålen.

Med stöd av regeringens bemyndigande den 28 december 1978 tillkallade chefen för budgetdepartementet en särskild utredare (chefsrådsmannen Gustaf Knös) med uppdrag att utreda frågan om kronoholmarnas framtida disposition, dvs. om och i vad mån bebyggd mark lämpligen kunde överlå­tas till kommuner och enskilda med beaktande av bl.a. naturvårdens och yrkesfiskets intressen samt att belysa konsekvenserna i en rad olika hänse­enden av sådana överlåtelser. 1 uppdraget ingick även att pröva hur den statliga förvaltningen av kronoholmarna borde organiseras i framtiden, liksom de allmänna principerna för denna förvaltning. Utredaren, som arbetat under namnet Kronoholmsutredningen, avlämnade i maj 1983 be­tänkandet (Ds Fi 1983:12) Kronoholmarnas framtida disposition. Betän­kandet har remissbehandlats.

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfattning av betänkandet som bilaga l.l, dels en förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena som bilaga 1.2.

Jag avser nu att föreslå riktlinjer för kronoholmarnas framtida disposi­tion på grundval av bl.a. det framlagda betänkandet. Senare denna dag avser chefen för jordbruksdepartementet att behandla vissa lagstiftnings­frågor som främst gäller hur yrkesfiskets intressen skall kunna tas till vara om staten överiåter en kronoholme helt eller delvis.

1 ärendet harjag särskilt samrått med cheferna för justitie-, försvars-,     Prop. 1985/86: 110 kommunikations-, jordbruks-, bostads-, industri- och civildepartementet.

2 Överväganden och förslag 

2.1 Allmänna utgångspunkter

2.1.1   Kronoholmsbegreppet m. m.

Någon klart avgränsad och entydig definition av begreppet kronoholme finns inte. En naturlig bestämning finns i förordningen (1950:597) om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havsstränder, skär och holmar m. m. 1 den talas det om kronan tillhöriga holmar och skär i Saltsjön som inte hör till något hemman eller innehas under särskilda villkor.

Utöver de holmar som omfattas av den nu nämnda förordningen finns det öar som staten äger och som förvaltas av statliga myndigheter under särskilda villkor, exempelvis gamla fyr- och lotsplatser. Dessa öar inryms i det följande under kronoholmsbegreppet, liksom staten tillhöriga öar i de större insjöarna och de holmar som staten förvärvat.

Jag vill i detta sammanhang påpeka att om viss mark på en kronoholme överlåts till enskilda, förlorar inte holmen sin karaktär av kronoholme. Om, å andra sidan, staten förvärvar viss mark på en holme, gör detta inte holmen till en kronoholme.

1 vissa fall kan till en och samma registerfastighet höra både strandmark som är belägen på fastlandet och en utanför liggande holme. Utredaren har ansett att riktlinjerna inte bör tillämpas på sådana holmar, eftersom det är av värde att ha en enhetlig förvaltning av en sådan registerfastighet. Jag delar denna uppfattning. Om det i något fall skulle uppstå kolliderande syften med förvaltningen av den fasta egendomen på land och den tillhö­rande holmen bör man dock överväga att ombilda holmen till en självstän­dig registerfastighet.

Utredaren har, i linje med sitt uppdrag, behandlat endast bebyggda kronoholmar. Flera remissinstanser, däribland fortifikationsförvaltningen, naturvårdsverket, kammarkollegiet och domänverket, har förordat att även obebyggda kronoholmar omfattas av de föreslagna riktlinjerna för dispositionen av kronoholmarna. Jag delar denna uppfattning, främst där­för att förvaltningen blir mest rationell på detta sätt. Sålunda ingår ibland både obebyggda och bebyggda kronoholmar under samma fastig­hetsregisterbeteckning. Dessa bör behandlas på ett enhetligt sätt samt förvaltas av samma huvudman. Riktlinjerna bör således avse försäljning och upplåtelse av såväl bebyggda som obebyggda kronoholmar.

2.1.2   Överlåtelse med äganderätt

En allmän grundprincip är att förvaltningen av statens fasta egendom skall ske så effektivt som möjligt. Om förutsättningar för en rationell förvaltning saknas, bör en avyttring av egendomen övervägas, för såvitt denna inte av andra skäl ändå bör behållas i allmän ägo. Detta innebär att både försälj-

ningar och upplåtelser av statligt ägd mark på krÖhÖholmarna skall grundas Prop. 1985/86: 110 på rationella överväganden med beaktande av de samhällsintressen som på ett eller annat sätt är kputna till dem. 1 fråga om dispositionen av statens fasta egendom har kronoholmarna intagit en särställhirig. Sålunda har uttalade intressen från privata husägare om friköp av mark på kronohol­marna som regel mötts av stark restriktivitet till avyttring från myndighe­ternas sida. Detta har framför allt berott på de starka och ofta sammanfal­lande samhällsintressen som är knutna till kronoholmarna. Jag skall därför uppehålla mig något vid arten och omfattningen av dessa motstående intressen.

FrUidsboendekommUtén (SOU 1982:23) har gjort en enkätundersökning som bl.a. visade att 4Ö till 60 % av de som arrenderade tomtmark för fritidshusändamål av privata jordägare önskade friköpa sin tomt. De främsta skälen uppgavs vara en tryggare rättsställning och möjligheter att belåna fritidshuset.

Kronoholmsutredningen har under sitt arbete erfarit liknande skäl bak­om önskemålen från många husägare som arrenderar tomtmark av staten på kronoholmarna. Intrycket har dock, enligt utredaren, varit att den statliga förvaltningen aV kronoholmarna upplevs som övervägande positiv av de bosatta och att någon allmän opinion inte torde finnas för förändring i dispositionen av dem. Förhållandena, och med dem önskemålen om friköp varierar dock mellan olika regioner, delvis beroende på olika kulturgeogra­fiska betingelser. En ofta i standardhänseende m. m. ganska enkel bebyg­gelse med därav följande förhållandevis begränsade kreditbehov på krono­holmarna i landets nordliga delar står sålunda i viss kontrast till förhållan­dena i landets södra och västra skärgårdsområden.

Utredaren har uppehållit sig utförligt vid frågan om bostadsarrenda-torers rättsliga ställning gentemot markupplåtaren-staten enligt gällande arrendelagstiftning. Reiit allmänt har han kunnat konstatera att det finns ett tillfredsställande besittningsskydd förde husägare vars arrende grundas på skriftliga arrendeavtsl. Givet är dock att en arrendator inte kan anses ha samma starka ställning som en ägare.

En omständighet som kan få betydelse för viljan att i framtiden friköpa tomtmark pä kronoholrriarna arom det skulle öppnas möjlighet att utnyttja även byggnader som står på ofri grund som kreditsäkerhet. Byggnadspant­utredningen har i sitt betänkande (SOU 1984:22) Panträtt i registrerad nyttjanderätt lagt fram ett förslag bl.a. om en registerpanträtt som skulle kunna lösa eller underlätta kreditsäkerhetsproblemen för enskilda husäga­re på kronoholmarna. Förslaget övervägs f. n. i regeringskansliet.

Även om man beaktar att en del omständigheter kan komma att minska benägenheten i framtiden att friköpa mark, är en utgångspunkt för mina förslag till riktlinjer att enskilda husägare även i framtiden kommer att finna det fördelaktigt att söka friköpa tomtmark på kronoholmarna. Till detta kommer den efterfrågan som uppstår om det skulle bli möjligt att i framtiden även köpa obebyggd mark för ny fritidsbebyggelse på kronohol­marna.

Å andra sidan gör sig betydande samhällsintressen gällande i fråga om

förfogandet över mark och vatten i kustområdena. Sålunda har ett av de

1

främsta skälen till statens restriktiva inställning varit hänsyn till yrkesfis- Prop. 1985/86: 110 kets intressen. Ytteriigare ett tungt vägande skäl har varit att naturvårdens och friluftslivets intressen sedan början av 1950-talet fått en allt större genomslagskraft, framför allt genom den fysiska riksplaneringen och därtill knuten kommunal översiktsplanering. Men även allmänna markpolitiska överväganden har inverkat. Friköp av tomtmark på kronoholmarna har bedömts av en del som olämplig privatisering av marken med åtföljande risker för bl. a. markspekulation och försämrad tillgänglighet för allmänhe­ten till öarna. Denna grundinställning återspeglas till en del även i remiss­opinionen.

De av riksdagen fastställda riktlinjerna för hushållning med mark och vatten inom ramen (or den fysiska riksplaneringen (prop. 1972: 111. CU 35, rskr. 348 och prop. 1978/79: 213, CU 41) tar bl. a. upp hur fritidsbebyggel­sen bör få utvecklas inom s. k. obrutna och högexploaterade kustområden och hur naturvårdens och friluftslivets intressen skall beaktas i skärgår­den. Riktlinjerna har varit översiktliga och förutsatt en fortsatt, mera preciserad planering på kommunnivå. En sädan har ocksä genomförts. I praktiskt taget alla kommuner finns numera s. k. kommunöversikter som bl.a. innehåller riktlinjer för prövningen av byggnadslovsärenden utanför detaljplanelagda områden.

Ett syfte med den kommunala skärgårdsplaneringen har varit att säker­ställa naturvårdsintressen eller tillgång till orörd skärgårdsnatur för kom­muninvånarna. Andra syften har varit att planera för förbättrade hamnför­hållanden, anordningar för vatten och avlopp eller andra anordningar av betydelse för friluftslivet.

I byggnadslagstiftningen och naturvårdslagstiftningen har tillkommit bestämmelser under senare år för att stärka naturvårdens och friluftslivets intressen inom bl.a. skärgårdsområdena. Sålunda har tätbebyggelsebe­greppet i byggnadslagen fått ett vidgat tillämpningsområde samtidigt som all bebyggelse skall lämplighetsprövas.

Vidare kan nämnas att tillämpningsområdet för strandskyddsbestäm­melser genom ändring i naturvårdslagen vidgats i syfte att stärka bl.a. skärgårdsområdenas tillgänglighet för allmänheten.

I förordningen (1971:727 senast ändrad 1982:863) om försäljning av staten tillhörig fast egendom, m.m. (1971 års fastighetsförsäljningsförord-ning) föreskrivs en samordning av den statliga långsiktsplaneringen och den kommunala översiktsplaneringen av de framtida mark- och lokalbeho­ven (12 §). Den framtida markdispositionen skall således vara klarlagd för det fall att kommunernas behov av statlig mark för samhällsbyggnadsända­mål aktualiseras. Med den innebörd som tätbebyggelsebegreppet har fått blir bestämmelsen om den kommunala företrädesrätten till förvärv därmed brett tillämplig.

Regeringen har förelagt riksdagen ett förslag till lag om hushållning med

naturresurser m.m. (prop 1985/86:3). Genom detta lagförslag avses de av

riksdagen fastlagda riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen upphöjas till

lag. I lagförslaget bestäms vidare bl. a. statens intressesfär i förhållande till

kommunerna i frågor om användningen av mark och vatten samt den

fysiska miljön i övrigt. Lagen utgör i sin tur en väsentlig förutsättning för

8

den decentralisering av ansvaret för planläggningen av den lokala miljön     Prop. 1985/86: 110 som föreslås i den nya plan- och bygglag (prop. 1985/86: 1) som också har förelagts riksdagen. De båda lagförslagen innebär således bl. a. att bestäm­melserna i naturresurslagen skall ligga till grund för planer och beslut enligt den nya plan- och bygglagen samt beslut enligt naturvärdslagen.

Slutligen vill jag nämna det inflytande som det allmänna utövar vid fastighetsbildning på kronoholmarna. En förutsättning för försäljning av mark på en kronoholme skall, som jag återkommer till senare i mitt anförande, vara att fastighetsbildning först har skett. I 3 kap. fastighets­bildningslagen finns de allmänna lämplighets- och planvillkor som skall vara uppfyllda. Bl.a. skall fastighetsbildningen ske utifrån ett planmässigt betraktelsesätt och vara samordnad med byggnadslagens och naturvårds­lagens lämplighetsbestämmelser.

Sammanfattningsvis har således stat och kommun ett utomordentligt stort inflytande på den bebyggelse och den markanvändning som kan komma i fråga på kronoholmarna. Detta inflytande kommer att förstärkas ytterligare om förslagen till ny plan- och bygglag och lag om hushållning med naturresurser antas av riksdagen.

2.1.3   Yrkesfisket m. m.

Som chefen för jordbruksdepartementet närmare återkommer till i sitt anförande har kronoholmarna sedan gammalt haft stor betydelse för yrkes­fisket. Behovet av kronoholmarna som fasta uppehållsorter under fiskesä­songen var särskilt utmärkande tidigare. Genom den strukturomvandling som har skett inom fiskenäringen, där antalet fiskeföretag har minskat samtidigt som fartygen har blivit större och tekniskt mer utvecklade, torde detta behov numera inte ha samma tyngd. Fortfarande har dock kronohol­marna stor betydelse för fisket med fasta redskap, särskilt längs Norr­landskusten. Under senare tid har nya verksamheter såsom mussel- och fiskodling m. m. i statens enskilda eller i allmänt vatten ökat i omfattning.

Fiskeriidkare och sammanslutningar av yrkesfiskare har sedan lång tid tillbaka haft författningsgrundad rätt att utnyttja kronoholmarna avgifts­fritt för de byggnader, bodar m.m. som har behövts för fisket. Krono­holmsutredningen har ifrågasatt om denna författningsenliga avgiftsfrihet längre är motiverad.

Enligt gällande fiskerättsliga lagstiftning kan en ändrad disposition av kronholmarna medföra ändrade förutsättningar för yrkesfisket både med rörliga och fasta redskap i vatten som hör till dem. Konkurrensen om fiskeplatserna är hård. Det har därför betydelse vem som får bestämma om fiske vattnen kring kronoholmarna. Chefen för jordbruksdepartementet tar upp frågan i sitt anförande.

2.1.4   Upplåtelse med nyttjanderätt

Tomtmark på en kronoholme kan, såvitt gäller nyttjanderätt, upplåtas

antingen med arrende eller tomträtt. Kronoholmsutredningen har gjort en

grundlig genomgång av de båda upplåtelseformernas tillämpbarhet på

9

kronoholmarna. Jag skall därför som bakgrund till mina förslag i korthet     Prop. 1985/86: 110 sammanfatta för- och nackdelarna med resp. upplåtelseformer.

Tomträtten står äganderätten nära. Den ger ett starkt besittningsskydd och medger belåning. En fördel för den enskilde husägaren är att denne slipper binda kapital i markförvärv och exploateringskostnader, bl.a. för den erfordliga fastighetsbildningen. En fördel för markägaren är att en uppkommande markvärdestegring tillgodoförs denne, dvs. staten. Mark­ägaren har möjlighet att i tomträttsavtalet föreskriva hur marken skall användas eller ställa upp villkor för bebyggelsens utformning, t.ex. i kulturhistoriskt värdefulla fiskelägesmiljöer.

Den vanligast förekommande upplåtelseformen på kronoholmarna är arrendet, dvs. den enskilde husägaren arrenderar den mark på vilken hans byggnad är uppförd. Det finns f n. åtskilliga arrendeavtal mellan staten och enskilda husägare, framför allt i Norrbottens och Västerbottens län men även i Göteborgs och Bohus län. Kronoholmsutredningen har konsta­terat att de villkor som brukar användas i dessa avtal i stort sett kan anses vara lämpliga och väl anpassade till de förhållanden som råder på olika orter. En brist är dock att det i många fall fortfarande saknas skriftliga avtal. I andra fall åter råder det omotiverat stora skillnader i upplåtelsevill­koren olika markförvaltande statliga myndigheter emellan. Andra skill­nader i upplåtelsevillkoren beror, som jag tidigare berört, på den sedan gammalt gällande rätten för yrkesfiskare att avgiftsfritt utnyttja kronohol­marna eller på grund av att det funnits skäl att genom fördelaktiga arren­deavgifter stödja åretruntboende i skärgården.

En viktig fråga för utnyttjandet av kronoholmarna är, om och i vilken utsträckning det är möjligt att skydda den ibland kulturhistoriskt värdefulla miljön. Dels kan detta ske på privaträttslig väg. 1 detta fall har valet av upplåtelseform, arrende eller tomträtt, viss betydelse. Dels kan det ske på offentligrättslig väg genom den tillstånds- och dispensprövning som finns reglerad i bl. a. byggnadslagstiftningen eller genom de förordnanden enligt naturvårdslagen som finns till skydd för sådana miljöer.

Av intresse i detta sammanhang är att byggnadsåtgärder skall utföras i enlighet med gällande planbestämmelser. Ju mer detaljerade dessa är, desto större är förutsättningarna för att i det konkreta fallet även kunna ta kulturhistoriska och miljömässiga hänsyn.

F. n. finns det endast några få exempel på byggnadsplaner som reglerar

bebyggelsemiljön på kronoholmarna och de som finns avser bebyggelse

som huvudsakligen är avsedd för bostadsändamål. Någon stadsplan eller

något stadsplaneförslag som rör kronoholmarna finns inte. Från kulturhis­

torisk och miljösynpunkt gäller främst föreskrifterna i 38 § byggnadsstad­

gan, som gör det möjligt att ställa särskilda krav på en bebyggelse inom

områden som utgör en värdefull miljö, samt de s.k. utomplansbestäm­

melser som finns i 29§ byggnadsstadgan, där det bl.a. föreskrivs att

byggnader inte får uppföras med mindre platsen för den tillämnade bebyg­

gelsen kan anses lämplig från allmän synpunkt. Dessa allmänna regler i

byggnadslagstiftningen kan sedan kompletteras med riktlinjer i en kom­

munöversikt som i sin tur åter kan utgöra en grund för mera detaljerade

områdesplaner och planutredningar. Regeringens förslag till ny plan- och

10

bygglag (prop. 1985/86:1) innehåller förslag om bestämmelser till skydd för    Prop. 1985/86: 110 kulturhistoriska och miljömässiga värden som ersätter reglerna i byggnads­lagen och byggnadsstadgan.

Genom förordnande med stöd av lagen (1960:690) dm byggnadsminnen och naturvårdslagen kan ett kulturhistoriskt värdefullt fiskeläge ges skydd. Länsstyrelsen kan i ett sådant beslut meddela förbud mot att uppföra byggnader eller utfärda föreskrifter i fråga om befintliga byggnader. I ett sådant beslut kan också ingå tillståndsplikt som rör formgivning, färg- och materialval m. m.

Oberoende av upplätelseform. dvs. tomträtt eller arrende, har alltså stat och kommun möjligheter att genom offentligrättsliga åtgärder hävda kul­turminnesvårdens intressen på kronoholmarna.

Kronoholmsutredningen har uppehållit sig relativt utförligt vid frågan om möjligheterna att genom arrende resp. tomträtt på privaträllslig väg, dvs. genom avtalsvillkor, hävda kulturminnesvårdens intressen på krono­holmarna.

Av betydelse för valet av upplåtelseform från markägaren - statens synpunkt är sålunda i vad mån en nyttjanderättshavare är skyldig att i ett avtal godta detaljerade villkor om bebyggelsens utformning, exempelvis om dessa skulle medföra ökade kostnader för underhåll m. m. av den byggnad, som han själv äger. Det är med andra ord fråga om sådana villkor kan anses skäliga i arrendelagstiftningens mening (10 kap. 6§ JB). Utre­daren, liksom arrendenämnderna i Göteborg och i Luleå menar att arren­denämnden vid en rättslig prövning skulle söka vägledning i de offentlig­rättsliga föreskrifter som finns inom plan-, bygg- och naturvårdslagstift­ningen och därpå grundad planering. De villkor som därvid har stöd får anses som skäliga.

För de flesta av fiskelägesmiljöerna torde det vara möjligt att i ett arrendeavtal åstadkomma en tillfredsställande reglering av bebyggelsen från bevarandesynpunkt. Detsamma gäller i fråga om tomträtt (se 13 kap. 4§JB).

2.1.5 Förvaltningsmyndigheter

Det finns i dag flera statliga myndigheter som förvaltar kronoholmar. Den myndighet som har verksamhet eller intressen att bevaka på en krono­holme har i allmänhet också ansvaret för den. Sålunda förvaltar/or/i/f/tfl-tionsförvaltningen och sjöfartsverket sådana öar som används förförsvars-respektive sjöfartsändamål. Öar som är av betydande naturvårdsintresse förvaltas ofta av naturvårdsverket. Domänverkets förvaltning av kronohol­mar tillgodoser flera syften, bl.a. naturvård, uthyrning av fritidsbostäder och utarrendering av mark. De flesta av kronoholmarna saknar dock statlig sektorverksamhet eller annat särskilt intresse utöver att de kan ha ett värde för yrkesfisket eller friluftslivet. Dessa öar står under kammarkolle­giets tillsyn. På regional nivå svarar länsstyrelserna för att de statliga intressena tillvaratas och samordnas i fråga om kronoholmarnas utnyttjan­de.

11

De nu nämnda myndigheterna har varit föremål för kronoholmsutred-     Prop. 1985/86: 110 ningens överväganden i fråga om valet av en central statlig förvaltnings­myndighet för kronoholmarna. Jag skall därför som bakgrund för mina kommande förslag presentera dem något närmare från de synpunkter som nu är av intresse.

För att övervaka och skydda svenskt territorium disponerar fortifika­tionsförvallningen öar utmed kusterna. På en del av öarna finns byggnader som hyrs ut till privatpersoner eller föreningar. På några av dem förekom­mer det också arrendeupplåtelser. På vissa av öarna råder helt eller delvis tillträdesförbud.

Sjöfartsverket förvaltar flera bebyggda öar som tidigare varit fyr- eller lotsplatser. En del av dem är det fortfarande. I och med att fyrarna har automatiserats har behovet av fast stationerad personal för fyrteknisk tjänst bortfallit. Verket har dock behållit en viss bemanning på en del av fyrplatserna. I övrigt hyrs bostäder ut till bl.a. fritidsboende. Sjöfartsver­ket har även upplåtelseavtal med många bostadsarrendatorer.

Naturvårdsverket förvaltar många kronoholmar. De flesta har förvär­vats under senare år. 1 många fall har en överföring skett till naturvårds­fonden från andra statliga markfonder. Pä många av öarna äger staten byggnader som används av personal som utövar tillsyn eller har andra uppgifter. En del hyrs även ut till privatpersoner eller föreningar. På några öar finns privatägda byggnader. Naturvårdsverket, eller på dess uppdrag domänverket, har som regel träffat upplåtelseavtal med ägarna av dessa byggnader.

Kammarkollegiet har enligt sin instruktion (1982: 1037) bl.a. till uppgift att se till att sådan statens fasta egendom, vars vård och tillsyn inte ankommer pä någon annan, inte disponeras mot givna föreskrifter. Kolle­giet skall också avgöra ärenden om nyttjanderättsupplåtelser, i den mån detta inte är någon annan myndighets uppgift. Eftersom de flesta kronohol­marna inte har varit av särskilt intresse för någon annan statlig myndighet har tillsynen över dem huvudsakligen legat hos kammarkollegiet.

I sammanhanget kan påpekas att kammarkollegiet, till skillnad från vissa andra statliga myndigheter, inte har regeringens bemyndigande att sälja mark på kronoholmarna.

Länsstyrelserna företräder statens intressen i länet. De är samordnings­organ mellan olika samhällssektorer och bevakar i denna egenskap de centrala statliga myndigheternas intressen på det regionala planet, således även på kronoholmarna. Avsikten är att denna samordnande roll skall förstärkas genom den för riksdagen föreslagna plan- och bygglagen samt naturresurslagen.

Länsstyrelsernas uppgift är i första hand att utreda, samordna och planera. De har dock även vissa myndighetsutövande funktioner som tillständs- och dispensmyndighet i bl. a. plan- och byggärenden, fastighets­bildningsärenden, naturvårdsfrågor, fiske- och jakträttsupplåtelser m.m., dvs. i frågor som ofta rör kronoholmarna. Däremot saknar de formell kompetens i frågor som rör markförvaltning.

Eftersom kammarkollegiet saknar regional organisation har lokala för­

valtningsfrågor rörande kronoholmar som står under kollegiets tillsyn

12

handlagts av länstyrelserna. Dessa har som regel medverkat i beredningen     Prop. 1985/86: 110 och verkställigheten av åtgärderna medan det slutliga beslutsansvaret, med ett undantag, har legat hos kammarkollegiet.

Det nämnda undantaget är länsstyrelsen i Norrbottens län som, genom ett särskilt regeringsbeslut, sedan 1973 har självständigt beslutsansvar för nyttjanderättsupplåtelser på kronoholmarna i länet. Några markförval­tande uppgifter i övrigt har inte ingått i det utvidgade kompetensområdet. Inom vissa andra län finns en motsvarande men inte lika långt gående delegation.

Domänverket är regionalt organiserat. I varje region finns ett varierande antal revirförvaltningar. Även på nyttjanderättsområdet finns en regional uppdelning.

Domänverket har som huvuduppgift bl. a. att förvalta den fasta egendom som redovisas under domänfonden. Domänverket har ocksä verksamhet inom sektorn för turism och tomtexploatering. Verket upplåter ca 4000 fritidsbostäder och arrenderar ut ca 4800 tomter för fritidsbebyggelse och anläggningar av olika slag. Upplåtelserna löper som regel på fem är. Avgifterna är indexreglerade. Ett antal tomter fastighetsbildas och säljs varje år. Verket har även ca 2800 fiskerättsupplätelser, varav ca 100 till yrkesfiskare. Därutöver driver domänverket ca 70 kortfiskeområden om tillsammans 150000 ha vattenområde.

Ett stort antal områden av värde för bl.a. natur- och kulturminnesvår­den eller för landskapsbilden har avsatts som s.k. domänreservat. Enligt överenskommelse med naturvårdsverket och länsstyrelserna utövar do­mänverket även tillsyn över vissa nationalparker.

Domänverket administrerar (. n. nyttjanderättsupplåtelser på ett femton­tal kronoholmar.

Av visst intresse i detta sammanhang är även den regionalt avgränsade förvaltning som bedrivs av Stiftelsen Stockholms skärgård. Stiftelsen som delvis ägs av det allmänna har ett omfattande ägoinnehav av öar som är spridda inom Stockholms läns skärgård. Stiftelsen har som en viktig upp­gift att hävda naturvårds- och friluftsintressen i en levande skärgård.

Avslutningsvis vill jag nämna att förvaltningen i vissa fall sköts av en myndighet medan en annan myndighet, som har ett eget intresse av krono­holmen exempelvis som naturvårdsobjekt, för försvarsändamål eller för väderobservationer, lämnar ekonomiskt bidrag till förvaltningen. Då en statlig myndighet inte längre har något intresse kvar att bevaka på ön har den sökt att avveckla förvaltningen. Så är fallet med sjöfartsverkets strä­van att avveckla förvaltningen av gamla fyrplatser som blivit obemannade.

Riksdagens revisorer har i ett till riksdagen överlämnat förslag (1983/84: 18) angående användningen av avbemannade fyr- och lotsplatser i huvudsak framfört följande.

Revisorerna har undersökt hur sjöfartsverket förfarit med mark och

byggnader som blivit disponibla efter avbemanning av fyr- och lotsplatser.

Förslaget grundar sig på granskningsrapporten (1983/84:3) Användningen

av avbemannade fyr- och lotsplatser samt över denna avgivna yttranden.

Granskningen har visat att sjöfartsverket i stor utsträckning har lyckats i

sin   strävan  att   skilja  sig från  förvaltningen  av  egendomen  i  första

'3

hand genom att denna har överförts till en annan statlig myndighet. Trots detta kvarstår en icke obetydlig mängd egendom vid avbemannade fyr- och lotsplatser i sjöfartsverkets ägo. Avvecklingen av denna egendom tar enligt revisorernas uppfattning i många fall alltför lång tid i anspråk. Revisorerna föreslår att mark och byggnader som blivit obehövliga efter avbemanning av fyr- och lotsplatser förs över till domänverkets förvalt­ning, om inte någon annan statlig myndighet med behov av egendomen efter kort remissförfarande förklarat sig beredd att inträda som förvaltare.

Den från sjöfartsverket till domänverket överförda egendomen bör en­ligt revisorerna vara jämställd med annan egendom som domänverket förvaltar. Detta innebär bl. a. att domänverket efter övertagandet bör sälja ut mark och byggnader som inte kan inrymmas under en effektiv fastig­hetsförvaltning. 1 den mån de principer som kronoholmsutredningen före­slagit för försäljning av mark och byggnader pä kronoholmar till privatper­soner läggs fast, bör dessa i tillämpliga delar kunna vara vägledande för hela del fastighetsbestånd som domänverket kan komma att överta av sjöfartsverket.

1 detta sammanhang vill jag slutligen erinra om att frågan om affärsmäs­sig förvaltning av statens egendom har varit föremål för riksdagens pröv­ning även i ett annat sammanhang. 1 prop. 1980/81: 158 om avveckling av statens bestånd av uthyrningsbostäder uttalade sålunda det föredragande statsrådet bl. a. att statliga fritidsbostäder borde hyras ut enligt affärsmäs­siga principer, så att statsverket inte drabbas av extra kostnader för under­håll och förvaltning.

Prop. 1985/86:110

2.2 Riktlinjer för den framtida dispositionen av kronoholmarna

2.2.1 Överlåtelse med äganderätt

Mitt förslag: Kronoholmar eller mark på dessa, vars samhällsekono­miska nytta täcker den samhällsekonomiska kostnaden för dem, bör behållas i statlig ägo. Annars bör en avyttring övervägas.

Om en statlig myndighet behöver en kronoholme för sin verksam­het eller om en kronoholme är riksintressant ur de aspekter som en myndighet har att bevaka, får den samhällsekonomiska nyttan som huvudregel anses täcka den samhällsekonomiska kostnaden.

En kommun bör ges företräde till förvärv, helt eller delvis, av en kronoholme, som inte bör behållas av staten.

Om statens intressen eller kommunens önskemål om köp inte hindrar det, bör enskilda personer efter fastighetsbildning kunna få förvärva mark på en kronoholme. I tveksamma fall bör presum­tionen vara att egendomen behålls i statens ägo.

Utredningen: Utredningens förslag överensstämmer i sak med mitt. För­slaget omfattar dock endast bebyggda kronoholmar. (Se betänkandet s. 107-130.)

14

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inte nå- Prop. 1985/86: 110 gon erinran mot att enskilda får friköpa mark under de av utredningen angivna förutsättningarna. Vissa myndigheter, bl.a. kammarkollegiet, fis­keristyrelsen och länsstyrelsen i Norrbottens län motsätter sig dock helt friköp medan bl. a. länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att varje försäljningsärende bör prövas förutsättningslöst (se bilaga 1.2 avsnitt 2).

Skälen för mitt förslag: Huvudregeln bör vara att kronoholmar där det bedrivs statlig verksamhet eller där staten har särskilda intressen att beva­ka skall vara kvar i statens ägo. Så är fallet t.ex. på de öar där fortifika­tionsförvaltningen för totalförsvarets räkning har uppfört försvarsanlägg­ningar eller där öarna ligger inom eller nära militära övningsområden.

Kronoholmar, som kännetecknas av en miljö med betydande naturvär­den och som i den fysiska riksplaneringen har utpekats som riksintressanta bör ägas av staten och förvallas av naturvårdsverket. De ligger vanligen i den yttre skärgården. En del ingår i nationalparker eller naturreservat. De flesta är obebodda. De har ofta också ett stort värde för friluftslivet. För de öar som är av ett mera begränsat regionalt eller lokalt naturvårdsintresse bör gälla att prövningen av en avyttring till andra intressenter än kom­muner skall ske restriktivt.

Pä motsvarande sätt bör de kronoholmar som i den fysiska riksplane­ringen utpekats som riksintressanta för kulturminnesvården ägas av staten. Avyttring av kronoholmar av väsentlig kulturhistorisk betydelse i övrigl bör ske restriktivt. Det får ankomma på länsstyrelsen att bevaka statens intressen i detta sammanhang.

En annan grupp av kronoholmar är de gamla fyr- och lotsplatserna. Som jag tidigare har nämnt har sjöfartsverket skiljt sig från förvaltningen av många avbemannade fyr- och lotsplatser i första hand genom att öarna förts över till en annan statlig myndighet. Fortfarande finns dock ett inte obetydligt antal av dessa öar kvar under sjöfartsverkets förvaltning.

Riksdagens revisorer har i det tidigare nämnda förslaget pekat på att en effektiv förvaltning av statens fastigheter kan vara svär att upprätthålla för myndigheter som, i likhet med sjöfartsverket, inte längre har behov av fastigheten för sin verksamhet och att en sådan egendom därför bör avhän­das. Jag delar revisorernas inställning och anser i likhet med dem att avvecklingsprocessen bör påskyndas.

Utgångspunkten vid prövning av ansökningar om friköp bör vara att

staten skall behålla äganderätten till all mark på kronoholmarna som staten

har ett intresse av. Denna princip bör emellertid inte tillämpas så rigoröst

att en rationell förvaltning av statens fastighetskapital omöjliggörs. Friköp

av tomtmark bör alltså kunna tillåtas i fall några nämnvärda samhällsin­

tressen rimligen inte står på spel. Om det exempelvis finns en enstaka

byggnad eller enstaka grupper av hus på en stor kronoholme vilken är av

intresse för staten, harjag svårt att se något avgörande principiellt hinder

för en kommun eller privat husägare att i nämnd ordning få förvärva

lämpligt anpassad tomtmark förutsatt att en avstyckning inte medför in­

trång på detta intresse. Jag vill dock inte sträcka mig så långt som länssty­

relsen i Göteborgs och Bohus län som hävdar att varje försäljningsärende

bör prövas alldeles förutsättningslöst. Om således naturvårdens, kultur-

15

minnesvårdens, friluftslivets, fiskenäringens eller något allmänt intresse i     Prop. 1985/86: 110 övrigl är berört i ett försäljningsärende, bör enligl min mening presum­tionen vara att egendomen inte säljs. Om initiativet i ett sådant fall har tagits av en enskild köpare får denne således visa att de nämnda intressena inte nämnvärt skulle beröras av en överiåtelse.

1 en del fall kan det vara förenligt med samhällsintresset att bosättningen på en kronoholme underlättas. Jag har tidigare framhållit att mänga arren­datorer vill friköpa tomtmark för att kunna belåna fastigheten. Belånings-behovet i förening med angelägenheten från samhällets sida att stödja en yrkesverksamhet eller ett året-runt-boende på en kronoholme för t.ex. bevaknings- eller sjöräddningsändamål bör därför vägas in vid prövningen av en ansökan om friköp. Om del införs en rätl att inteckna hus på ofri grund (se avsnitt 2.1.2) bör å andra sidan de belåningsmöjligheter som då öppnas också beaktas vid prövningen av en ansökan om friköp.

Del finns flera skäl för atl ge kommunerna en jöreträdesräii till förvärv av en kronoholme eller del därav då frågan om försäljning till en enskild person aktualiseras. Mot bakgrund av kommunernas inflytande på bedöm­ningen av lämpligheten av en fastighetsbildning och därmed en planerad försäljning av tomtmark är det naturligt att dessa genom en förvärvsföre­trädesrätt även kan få beslutsansvaret för en sådan försäljning. Kom­munen kan som ägare även tidsmässigt anpassa en eventuell vidareför­säljning av tomtmark med hänsyn till de krav på utbyggd kommunal service m. m. som kan följa pä sådana överlåtelser.

Skyldigheten för den markförvaltande myndigheten att först erbjuda marken på en kronoholme till kommunen bör gälla inle bara då del är tveksamt om mark lämpligen bör överiåtas till enskilda personer utan även när några statliga intressen inte kan anses vara berörda. Bl.a. länsstyrel­sen i Göteborgs och Bohus län är kritisk till en kommunal företrädesrätt i alla försäljningsärenden och menar att denna endast innebär en onödig administrativ omgång. För egen del anserjag dock att kommunen genom förvärvsföreträdesrätten bör ges reella förutsättningar att ta sitt ansvar i nyss nämnda hänseenden för markfrågorna på kronoholmarna i samband med konkreta ärenden om friköp.

En förutsättning för försäljning av bebyggd eller obebyggd mark på kronoholmarna liU enskilda bör vara att fastighetsbildning kan ske. Initiati­vet till fastighetsbildning bör därvid ligga hos staten eller kommunen som markägare. Detta innebär att stat och kommun redan på ett tidigt stadium kan pröva om del finns tekniska förutsättningar för en avstyckning och om denna är lämplig med hänsyn till byggnads-, fastighetsbildnings- och natur­vårdslagstiftningen samt den på riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen grundade kommunala översiktsplaneringen. Vidare bör det vara möjligt för markägaren att underlåta att ta initiativ till fastighetsbildning i det enskilda fallet om t. ex. intresset för friköp pä orten inle är så stort att en kostnads­krävande fastighetsbildning genom statens försorg är motiverad.

Mot bakgrund av det inflytande som stat och kommun har vid prövning­

en av frågor som rör markanvändningen av kronoholmarna harjag för min

del en mindre kategorisk inställning mot friköp än vad en del myndigheter

och kommuner har gett uttryck åt under remissbehandlingen. Sålunda är

16

t.ex. länsstyrelsen i Norrbottens län starkt kritisk till kronoholmsutred-     Prop. 1985/86: 110

ningens principiella utgångspunkt, att staten över huvud taget skulle ha ett

intresse av att avhända sig mark på kronoholmar och att från denna

utgångspunkt sedan diskutera vilka hinder som kan finnas mot en sådan

överlåtelse.

För egen del harjag den principiella uppfattningen att det i en rationell förvaltning av statens fasta egendom ingår att samhällsnyttan med att behålla egendomen i statlig ägo totalt sett, dvs. inkl. natur- och kulturvår­dens och andra samhällsintressen, i princip bör täcka den samhällsekono­miska kostnaden för innehavet. Med samhällsekonomisk kostnad menar jag i princip dels statens förvaltningskostnad, dels den uppoffring av möj­ligheter till alternativa fastighetsinnehav som det innebär att binda fastig­hetskapital på en kronoholme. Om denna kostnad överstiger nyttan bör egendomen få avyttras. Jag är medveten om svårigheterna att i del enskil­da fallet ge denna princip en konkret innebörd. En utgångspunkt för bedömningen bör dock vara att statlig verksamhet eller ett riksintresse enligt riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen får anses medföra en sam­hällsnytta som normall täcker den samhällsekonomiska kostnaden. Då ett sådant intresse inle är för handen och förvaltningen medför kostnader som inte kan finansieras med löpande intäkter, bör en avyttring alltså kunna övervägas. Ett i princip likadant synsätt låg för övrigt till grund för den ändring (1981: 1124) som gjordes i 10§ av 1971 års fastighetsförsäljnings-förordning med innebörden att byggnader på statlig egendom som endast i begränsad omfattning används för statliga ändamål får säljas om statens lokalbehov i stället kan tillgodoses pä ett mindre kostnadskrävande eller eljest mera rationellt men ändå betryggande sätt.

Under senare tid, och framför allt under arbetet med kronoholmsutred­ningen, har osäkerhet rått om de kommande riktlinjerna för försäljning av mark på kronoholmarna. I några få fall har regeringen under denna tid fattat beslut i sådana ärenden. Detta har lett till att en del av marken på vissa kronoholmar kommit i privat ägo. Kronoholmsutredningen har fört fram uppfattningen att detta förhållande i och för sig skulle vara ett skäl för att även återstående delar av marken på en sådan kronoholme borde överlåtas. Enligt min mening bör dock den tidigare försäljningen i och för sig inte vara tillräckligt skäl för ytterligare försäljning.

Jag återkommer i det följande till frågan om samrådsskyldighel mellan statliga myndigheter i försäljningsärenden (se avsnilt 3.2).

17

2    Riksdagen 1985/86. I saml. Nr IIO

2.2.2 Upplåtelse med nyttjanderätt

Prop. 1985/86:110

Mitt förslag: Vid upplåtelse av mark på kronoholmarna bör arrendet även i framtiden vara den vanligaste upplåtelseformen medan det mer komplicerade och kostnadskrävande tomträttsinstitutet endast bör övervägas då flera för såväl samhället som enskilda husägare angelägna behov kan tillgodoses samtidigt.

Arrendeavtalen skall ha skriftlig form. Arrendeavgifterna bör vara marknadsmässigt anpassade och ge full kostnadstäckning. Arrende­tiden bör vara minst fem år. Domänverket bör ha en samordnande roll i upplåtelsefrågor.

Utredningen: Utredningens förslag och riktlinjer överensstämmer i hu­vudsak med vad jag har föreslagit (se betänkandet s. 131-173).

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak. Nägra an­ser dock att arrendetiden bör vara längre än fem år (se bilaga 1.2, avsnitt 4).

Skälen för mitt förslag

Dä bebyggd mark på en kronoholme behålls i statens ägo, bör den om möjligt upplåtas med en för ändamålet lämplig nyttjanderätt. Tomlrällen och bostadsarrendet är därvid de nyttjanderättsformer som närmast kom­mer i fråga.

Tomirält

Tomträtten står äganderätten närmast. Upplåtelse med tomträtt har, till skillnad från arrendet, mycket sällan kommit till användning för fritidsbe­byggelse eller annan bebyggelse utanför tätorterna. Tomträtt får endast upplåtas i hel fastighet medan arrende kan avse en del av en fastighet eller flera fastigheter. Tomträttsinstitutet kan alltså endast användas då mark­området avstyckats. Jag har i det föregående behandlat frågan om fastig­hetsbildning. Även i andra hänseenden råder det en skillnad mellan tomt­rätt och bostadsarrende. Bl. a. gäller att tomträtt men inte arrende - kan inlecknas.

Del som enligl min mening gör tomträttsinstilutel intressant både för markägaren-staten och den enskilde nyttjanderätlshavaren är om det finns flera problem rörande mark- och bebyggelseanvändningen på en krono­holme som kan lösas samtidigt inom ramen för en sådan upplåtelseform. På en kronoholme med bofast befolkning och en samhällsliknande bebyg­gelse som både är kulturhistoriskt värdefull och i behov av kostnadskrä­vande underhåll, bör sålunda tomträtten i princip kunna övervägas som upplåtelseform.

Vid en genomgång av de bebyggda kronoholmarna visar del sig att flera av de nu nämnda behoven endast i ett fåtal fall är samtidigt förekommande. Käringön och Gullholmen i Göteborgs- och Bohus läns skärgård är dock

två typiska exempel på sådana kronoholmar. Jag skall därför något närma-     Prop. 1985/86: 110 re beröra förhållandena på dessa öar, närmast som en principillustration. Självfallet blir del den centrala förvaltningsmyndighetens sak att göra den slutliga bedömningen av lämplig upplåtelseform i dessa två, liksom i alla andra, särskilda fall.

Käringön och Gullholmen i Orust kommun intar på sitt sätt en unik ställning bland kronoholmarna genom sin kulturhistoriskt särpräglade be­byggelse och miljö. På Käringön, som är den största av öarna, finns ett hundratal året-runtboende personer varav många är yrkesverksamma på ön. Käringön är alltså i hög grad ett levande kustsamhälle. Gullholmen, däremot, är väsentligen en semesterort med mycket starka kulturminnes­bevarande intressen. Även där finns ett antal bofasta personer. De flesta är dock inte längre yrkesverksamma.

Förhållandena på Käringön karaktäriseras främst av att de boende är starkt intresserade av att kunna bo kvar på ön året om. Möjligheterna atl genom inteckning få lån för finansiering av underhåll och modernisering av bostadshusen är därför en väsentlig angelägenhet samtidigt som bebyggel­sens betydelse från kulturhistorisk synpunkt gör den riksintressant att bevara. 1 enlighet med de riktlinjer som jag har föreslagit är Käringön således ett exempel på en kronoholme som man kan överväga att behålla i statlig ägo. Samtidigt talar flera samverkande skäl för att man bör överväga en upplåtelseform som möjliggör att både bevarandeintressena och belå­ningsmöjligheterna kan tillgodoses, dvs. tomträtt. Detta är kronoholmsul-redningens förslag, liksom i huvudsak även de närmast berörda remissin­stansernas.

För Käringön finns f n. en kommunal översiktsplan och ett förslag lill områdesplan. Det bevarandeprogram som lokalbefolkningen har varit med om att ta fram skulle med tillämpning av 38 § byggnadsstadgan kunna ge en tillfredsställande grund för atl i ell lomträltsavial ta in sådana villkor som tillgodoser samhällsinflytandet över den kulturhistoriskt värdefulla bebyg­gelsen och miljön. Områdesplanen behöver dock först kompletteras med någon form av planulredning som underiag för fastighetsbildning och för de föreskrifter i tomträttsavtalen som kan behövas till skydd för miljön. Orust kommun har uttryckt intresse för att få förvärva de hamnområden och strandområden med tillhörande sjöbodar som finns på Käringön. Kommunens strävan har uppgivits vara att genom arrendeupplåtelse i första hand främja yrkesfisket eller andra maritima fång. 1 enlighet med de allmänna riktlinjer som jag föreslagit ser jag inte något principiellt hinder för att en sådan överenskommelse mellan staten och kommunen skulle kunna övervägas.

Det bör ankomma på den centrala statliga förvaltningsmyndigheten att ta slutlig ställning i denna fråga samt att i övrigt snarast vidta de åtgärder som behövs för att en upplåtelse av marken på Käringön skall kunna ske pä lämpligt sätt.

Gullholmen är fullt utbyggd. Något större intresse för friköp av tomt­

mark på Gullholmen har inte uttalats. Däremot är husägarna på ön starkt

angelägna om att den kulturminnesvärda bebyggelsen bevaras. Den riks­

intressanta miljön på Gullholmen gör att staten i enlighet med de nu

19

föreslagna riktlinjerna kan ha skäl att fortsätta att äga ön. Bevarandeintres- Prop. 1985/86: 110 set ensamt, trots att det är mycket starkt framträdande, torde, mot bak­grund av vad jag tidigare framhållit, dock inte utgöra tillräckligt skäl för att motivera upplåtelse med tomträtt. Vid en sådan bedömning skulle man genom föreskrifter i arrendeavtalen få klargöra de begränsningar som gäller för bebyggelsen med hänsyn till miljökravet. Som jag framhållit skulle arrendenämnden vid en rättslig prövning av skäligheten i sådana bevarandeföreskrifter sannolikt söka stöd i den detaljplanläggning som finns för området. För Gullholmens del har en bevarandeplanering pågått i olika former under en längre tid. F.n. håller en byggnadsplan på att färdigställas. 1 denna planläggning är del möjligt alt beakta kravet på hänsyn till miljön. Härigenom torde del vara möjligt atl hävda motsvaran­de krav i arrendeavtalen.

Även i fråga om Gullholmen har Orust kommun uttryckt önskemål om att få förvärva områden som enligl byggnadsplanen skall avsättas för bl. a. hamnändamål. Kommunen har genom expropriation tidigare förvärvat två fastigheter för hamnändamål. En stor del av sjöbodarna är belägna på den ena av fastigheterna. De skäl som i enlighet med vad jag nyss anfört kan finnas till stöd för kommunen att få förvärva hamn- och strandområden på Käringön synes mig vara giltiga även beträffande Gullholmen. I enlighet med de föreslagna riktlinjerna för kronoholmarnas disposition bör kommu­nens intresse gå före del enskilda intresset. Kommunens önskemål bör därför i princip kunna tillgodoses i del nu nämnda avseendet.

De boende på Gullholmen har uttryckt stark oro för kommunens planer rörande Gullholmen. De har också avvisat kronoholmsutredningens för­slag till ny central förvaltningsmyndighet för ön. Det bör ankomma på den föreslagna förvaltningsmyndigheten atl i samråd med berörda intressenter slutföra bevarandeplaneringen för ön med särskilt beaktande av den kul­turhistoriskt värdefulla bebyggelsemiljön.

Arrende

Arrendet är och torde även i framtiden vara den nyttjanderättsform som kommer till användning vid upplåtelse av mark på de flesta av kronohol­marna. Utredaren, liksom arrendenämnderna i Göteborg och Luleå, har på ett värdefullt sätt diskuterat gällande rätt rörande förhållandet mellan staten som markupplåtare och de privata husägarna på kronoholmarna som arrendatorer. I detta sammanhang vill jag fästa uppmärksamheten på den hembudsskyldighet som, enligt lagen (1985:658)omarrendatorers rätt att förvärva arrendestället, under vissa förutsättningar gäller till förmän för en arrendator då ett arrendeställe skall säljas. Hembud behövs bl.a. inte om förvärvaren är en kommun. Avsaknaden av skriftliga avtal är bl.a. i detta sammanhang en brist som de statliga förvaltningsmyndigheterna i förekommande fall snarast bör ta initiativ till att rätta till. I övrigt harjag inte några erinringar mot de överväganden och förslag som utredaren har framfört i denna del. Jag vill dock framföra några synpunkter på arrende­prissättningen och arrendetidens längd.

Det är i första hand parternas enskilda angelägenhet att komma överens

20

om arrendeavgiften då ell arrendeavtal ingås. Då avtalet förlängs utgår     Prop. 1985/86: 110

arrendeavgiften med ett skäligt belopp (10 kap. 6§ JB), Om parterna inte är

överens skall arrendeavgiften bestämmas av arrendenämnden så att den

motsvarar arrenderättens värde med hänsyn till arrendeavtalets innehåll

och omständigheterna i övrigt. En arrendeavgift torde anses skälig om den

motsvarar arrendenivån för jämförliga arrenden eller om några sådana inte

finns, vad arrendatorer i allmänhet skulle kunna antas vara beredda att

betala.

I fråga om arrendeförhållanden på kronoholmarna, liksom på andra platser, påverkas arrenderättens värde av tomtmarkens beskaffenhet, dess läge, kommunikationerna, inskränkningar i nyttjanderälten av olika slag, t.ex. på grund av närliggande statlig verksamhet m. m. Däremot torde de förbättringar på arrendestället som arrendatorn själv utfört inte påverka arrendeavgiften.

Till den s.k. infrastrukturen på en bebyggd kronoholme hör också gemensamhetsanläggningar, t.ex. båt- och hamnplatser. Ibland har den statliga förvaltningsmyndigheten som huvudman svarat för planläggningen och genomförandet av sådana investeringar. Domänverket menar att ned­lagda kostnader för sådana ändamål bör kunna fä återvinnas vid försäljning och upplåtelser av mark på kronoholmarna. Jag delar i princip denna uppfattning men vill erinra om de begränsningar för den framtida disposi­tionen som jag har föreslagit med hänsyn till det allmännas intressen bl. a. enligt den fysiska riksplaneringen.

Huruvida även andra slags kostnader än de nyss nämnda skall kunna läggas till grund vid beräkningen av arrendeavgiften råder det, att döma av remissopinionen, delade meningar om. Det är fråga om bl. a. kostnader för besiktning och allmän tillsyn av fastigheterna. Hit hör även i förekomman­de fall fastighetsskatt och avgifter till kommunen. Arrendenämnderna i Göteborg och Luleå är tveksamma till möjligheten att i enlighet med arrendelagstiftningen hävda en sådan grund för arrendeavgiftens beräk­ning, eftersom kostnader av detta slag inte påverkar arrenderättens värde.

För egen del anserjag att förvaltningen av kronoholmarna i princip skall bära dels sina egna kostnader, dvs. utan att erhålla bidrag från statens övriga fastighetsförvaltning, dels sin del av de gemensamma kostnaderna. Detta innebär att alla de kostnader jag nyss gett exempel på, liksom en rimlig förräntning av fastighetskapitalet, bör finansieras genom avgifter inom ramen för verksamheten.

Vid beräkning av arrendeavgiften utifrån arrendenivån för jämförliga arrenden bör det omfattande statistikunderiag om bl.a. arrendenivåerna som domänverket har i tillämpliga delar kunna utnyttjas av andra myndig­heter som förvaltar kronoholmar.

Arrendetiden för ett bostadsarrende får inte ulan arrendenämndens till­

stånd understiga fem är (10 kap. 2§ första stycket JB). Arrendetiden vid

upplåtelser av tomtmark på kronoholmarna brukar normalt vara fem år.

Flera remissinstanser anser dock att arrendetiden bör vara minst tio år. Jag

är medveten om atl en femårig löptid kan förefalla kort för en bostadsar-

rendalor som planerar att investera i byggnader och anläggningar. Samti­

digt vill jag erinra om del starka besittningsskyddet för en bostadsarrenda-

21

tor enligt gällande arrendelagstiftning. Från denna synpunkt finner jag det inte angeläget att generellt förorda en längre arrendetid än fem år. Om kreditgivare skulle kräva längre arrendetider än fem år torde förvaltnings­myndigheten många gånger, t. ex. dä det gäller att befrämja ett permanent boende på kronoholmarna, ha anledning att se positivt pä önskemålet om en längre arrendetid. I övrigt bör här, liksom annars, domänverkets praxis vara vägledande.

Prop. 1985/86: 110

2.2.3 Förvaltningsmyndigheten

Mitt förslag: Domänverket bör överta förvaltningen av de obe­byggda och bebyggda kronoholmar som i dag står under kammarkol­legiets tillsyn. Domänverket och övriga berörda myndigheter skall överlägga om den särskilda förvaltningen av övriga kronoholmar på grundval av kronoholmsutredningens förslag.

Utredningen: Domänverket bör överta förvaltningen av de bebyggda kronoholmar som stär under kammarkollegiets tillsyn. Eventuella in­skränkningar i prövningen av försäljningsärenden enligt 1971 års fastig-hetsförsäljningsförordning bör preciseras på grundval av utredningens för­slag i samband med att domänverket övertar förvaltningsansvaret (se betänkandet s.314-330).

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar utan erinran förslaget att domänverket bör bli huvudman för förvaltningen av flertalet av de bebyggda kronoholmarna. Vissa avstyrker dock medan andra tillstyrker under förutsättning att samrådsskyldigheten vid försälj­ningar markeras. Länsstyrelsen i Stockholms län pekar på Stiftelsen Stockholms skärgård som en möjlig förvaltare av statlig egendom i länets skärgård. Domänverket är berett atl överta förvaltningen men förutsätter att några ytterligare begränsningar i förfogandet inle införs i 1971 års fastighetsförsäljningsförordning(se bilaga 1.2, avsnilt 5).

Skälen för mitt förslag

Flera av de remissinstanser som tillstyrkt eller inte haft något att erinra mot att förvaltningsansvaret för kronoholmarna förs över till domänverket har gjort detla med förbehåll om samråd och medinflytande i försäljnings­ärenden. Jag återkommer senare i mitt anförande till frågan om samråd.

FörvaUningsansvaret

Försäljnings- och övriga förvaltningsfrågor som rör kronoholmarna är f n. splittrade på en rad olika myndigheter, vilket fått som följd alt en oenhetlig förvaltningspraxis utbildats i dessa frågor. En sådan ordning är inte ända­målsenlig. 1 och för sig skulle en mer enhetlig bedömning kunna uppnäs genom att förvaltningen av samtliga kronoholmar förs över lill en enda myndighet. En sådan förvaltningsform har inte valts för statens övriga

22

fasta egendom och bör enligt min mening inte heller införas för kronohol- Prop. 1985/86: 110 marnas vidkommande. Således är det lämpligt att kronoholmar som känne­tecknas av t.ex. utpräglade försvars- och sjöfartsintressen även i fortsätt­ningen förvaltas av fortifikationsförvallningen resp. sjöfartsverket. Dessa myndigheter skulle under alla förhållanden behälla ett så stort inflytande över förvaltningen på dessa öar att det är motiverat atl de själva bär hela förvaltningsansvaret. Med hänsyn till önskemålet om en enhetlig förvalt­ningspraxis bör dock det samarbete som redan finns mellan dessa myndig­heter och domänverket i förvaltningsfrågor utvidgas. Domänverket bör därför ha ett samordnande ansvar för att en så långt möjligt enhetlig förvaltningspraxis tillämpas.

Domänverket bör överta sjöfartsverkets förvaltning av avbemannade fyr- och lotsplatser. Detsamma bör gälla även gentemot andra myndigheter än sjöfartsverket i motsvarande situation. Domänverket bör således alltid tillhöra de myndigheter med vilka samråd i försäljningsärenden rörande kronoholmarna bör ske enligl 1971 års fastighetsförsäljningsförordning. Som fortifikationsförvallningen antyder i sitt remissyttrande bör domän­verket i ett förberedande skede lämpligen kunna fungera som mellanhand vid försäljning eller överföring av kronoholmar som står under andra myndigheters förvaltning.

Kronoholmsutredningen har under sitt arbete tagit del av bl. a. forlifika-tionsförvallningens och sjöfartsverkets önskemål att utnyttja kronoholmar för sin verksamhet. På grundval av dessa önskemål har utredaren (s. 330) gett ett förslag till särskild förvaUning av sådana öar. Det får bli en uppgift för domänverket och de nu nämnda myndigheterna alt på grundval av förslaget närmare överväga det särskilda förvaltningsansvaret för dessa och andra öar som kan ha ett direkt intresse för försvaret och sjöfarten. Jag avser att senare återkomma till regeringen i denna fråga.

Naturvårdsverket är en annan av de myndigheter som förvaltar krono­holmar. Naturvårdsverket saknar en regional organisation för handlägg­ningen av förvaltningsfrågor vilket uppfattats som en nackdel av många arrendatorer. Fördelarna med verket som förvaltningsmyndighet från na­lurvårdssynpunkt får därför vägas mot nackdelarna från förvaltningssyn­punkt. Av denna anledning bör enligt min mening endast kronoholmar med betydande naturvärden eller värden för friluftslivet, s.k. riksintressanta områden enligt den fysiska riksplaneringen, förvaltas av naturvårdsverket. Naturvårdsverket har i en del fall överiåtit praktiska förvaltningsuppgifter pä domänverket. Jag vill upprepa att sådana förvaltningsuppdrag ligger i linje med den allmänna roll domänverket bör ha även i den framtida förvaltningen av kronoholmarna.

Jag avser att senare föreslå regeringen att domänverket och naturvårds­verket snarast möjligt bör ta ställning till de kronoholmar under kammar­kollegiets tillsyn som, mot bakgrund av vad jag sagt, bör uppföras på domänfonden resp. naturvårdsfonden eller i förekommande fall överföras mellan fonderna. En strävan bör därvid vara att öar inom samma område bör ingå i samma registerfastighet och förvaltas av samma huvudman.

Vad gäller de kronoholmar som inte står under särskild förvaltning av

någon myndighet kan en regionall organiserad och samlidigt effektiv för-

23

valtning i princip uppnås på två sätt. Antingen görs den nuvarande till- Prop. 1985/86: 110 synen av kammarkollegiet/länsstyrelserna mera effektiv genom att länssty­relserna, på det sätt som exempelvis skett i Norrbottens län, genom delegation får vidgade beslutsfunktioner i de förvaltningsfrågor som rör kronoholmarna. Eller också läggs det centrala förvaltningsansvaret på en statlig myndighet som både är regionalt organiserad och uppfyller kravet på effektivitet i förvaltningen, exempelvis domänverket.

Som framgått tidigare (se avsnitt 2.1.5) uppfyller i och för sig kammar­kollegiet tillsammans med länsstyrelserna kravet på en central och regional organisation för förvaltningen av kronoholmarna. För många av dessa, särskilt de mindre och obebyggda, torde den tillsyn som kammarkollegiet utövar vara till fyllest. På de större kronoholmarna, särskilt om de är bebyggda, bör dock ett större krav ställas på fastighetsförvaltningen än vad kammarkollegiet och länsstyrelserna enligt min mening har möjlighet att uppfylla. Sålunda har erfarenheterna av kammarkollegiets förvaltning visat att enhetliga normer t.ex. för beräkningen av arrendeavgifterna, liksom inte sällan skriftliga nyttjanderättsavtal har saknats.

Genom delegation från kammarkollegiet handlägger i några fall länssty­relserna själva vissa upplåtelsefrågor som rör kronoholmarna (se avsnitt 2.1.5). Erfarenheterna av denna förvaltning, som normalt inte ingår i länsstyrelsernas kompetensområde, synes i och för sig ha varit goda. Det bör dock understrykas att verksamheten varit förhållandevis begränsad till såväl omfattning som ambitionsnivå. Sålunda har det inte ingått fastighets-förvaltande uppgifter såsom t.ex. planläggning och utbyggnad av anlägg­ningar m.m. på kronoholmarna. Något särskilt avkastningskrav har inte varit uppställt för förvaltningen och torde heller inle vara möjligt att uppställa utan att länsstyrelserna tillförs resurser för ändamålet. Detta är jag emellertid inte beredd att göra. Jag delar därför inte den av bl.a. länsstyrelsen i Norrbottens län framförda uppfattningen att förvaltningen av kronoholmarna bör föras över till landets länsstyrelser. Självfallet anser jag dock att dessa även i fortsättningen skall ha sitt planerings- och sam­ordningsansvar för utvecklingen inom skärgårdsområdena med däri ingå­ende kronoholmar.

Som framgått av min tidigare redogörelse har domänverket kompetens och erfarenhet av både fastighetsförsäljning och fastighetsförvaltning, så­ledes bl.a. uthyrning och utarrendering av fritidsbostäder, planläggning och utförande av markarbeten, förvaltning av områden med naturvårds-och friluftslivsintressen. Domänverkets verksamhet är affärsmässigt inrik­tad. Verket är alltså inte beroende av anslag över statsbudgeten för att höja den rådande ambitionsnivån för förvaltningen av marken på kronohol­marna. Enligl min mening har domänverket totalt sett de bästa förutsätt­ningarna av de nu diskuterade myndigheterna för att överta det centrala myndighetsansvaret för i första hand de kronoholmar som kammarkolle­giet i dag har tillsyn över. Jag förordar därför att verket övertar detta ansvar.

24

2.2.4 Ekonomiska konsekvenser

Prop. 1985/86:110

Min bedömning: Någon bestående ökning av statsverkets kostnader räknar jag inle med som följd av de föreslagna riktlinjerna för krono­holmarnas framtida disposition. För vissa husägare kan kostnaderna på sikt komma att stiga som följd av en gradvis marknadsanpassning av arrendeavgifterna eller förbättrade betingelser för utnyttjandet.

Utredningen: Utredningens bedömning överensstämmer med min (se be­tänkandet s. 333 0-

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som framfört synpunkter i frågan anser naturvårdsverket att uppruslningskostnader för byggnader etc. vid överföring av kronoholmar mellan olika myndigheter skall bestri­das av den avträdande myndigheten. Domänverket menar att den avträ­dande myndigheten bör stå för de fastighetsbildnings- och fastighelsregis-treringskostnader som kan föranledas av alt verket får överta förvaltning­en av delar av regislerfastigheter (se bilaga 1.2, avsnitt 6.1).

Skälen för min bedömning: En överföring av merparten av kronohol­marna till domänverkels förvaltning torde i och för sig inte medföra någon nämnvärd kostnadsökning för verket. Å andra sidan torde inte någon nämnvärd kostnadsminskning ske hos nuvarande förvaltningsmyndighe­ter, främst kammarkollegiet och vissa länsstyrelser. Det troliga är alt domänverket på sikt söker höja ambitionsnivån för förvaltningen där det är lämpligt samt möjligt från allmän synpunkt. Jag förutsätter dock att do­mänverkets förvaltning inte kommer att leda till en sådan exploatering och därmed följande kostnadsökning att det blir ekonomiskt omöjligt för arren­datorer att utnyttja eller i förekommande fall förvärva arrendestället.

Det jag sagt utesluter inte att en tillfällig ökning av kostnaderna för statsverket kan uppstå i samband med den fastighetsbildning som på förvaltningsmyndighetens initiativ bör föregå en försäljning av mark eller upplåtelse av tomträtt på kronoholmarna. Kostnaden för denna åtgärd skall dock slutligt bäras av köparen/tomträttshavaren.

Som jag framhållit inledningsvis finns del enligt min mening skäl atl först avvakta resultatet av en prövning om fastighetsbildning innan en försälj­ning sker. Framför allt kan därigenom det allmännas inflytande på lämp­lighetsbedömningen av en planerad avstyckning från plan- och byggsyn-punkt m. m. göra sig gällande på ett tidigt stadium i beslutsprocessen. För köparen, å andra sidan, är det en fördel att slippa slå risken och kostna­derna för att fastighelsbildningsåtgärden inte leder till önskat resultat. Den risk staten i stället löper är att fastighetsbildnings- och exploateringskost­naderna inte genast, eller ens på sikt, kan täckas. Detta kan inträfl'a om de fastighetsbildade tomterna helt eller delvis skulle bli osålda. För att undvi­ka ett sådant resultat bör som regel fastighetsbildningsåtgärder inte vidtas om det endast är en minoritet av de boende som uttalat sig för friköp inom ett område.

I delta sammanhang vill jag erinra om principen att staten tillhörig fast egendom som säljs till kommuner och enskilda eller överförs till en annan

25

statlig myndighet, skall överiåtas i befintligt skick. Kostnaden för eventu- Prop. 1985/86: 110 ellt erforderiig upprustning m. m. bör således åvila den som tillträder fastigheten, om inle något annat överenskommes. Jag delar alltså inte den av naturvårdsverket i sitt remissyttrande (se bilaga 1.2, avsnitt 6.1) fram­förda uppfattningen att sådana kostnader bör bäras av den avträdande myndigheten. Jag delar heller inte den av domänverket i sitt remissyttran­de framförda åsikten att fastighetsbildnings- och fastighetsregislrerings-kostnader, som i vissa fall kan föranledas av övertagandet, bör bestridas av den avträdande myndigheten. Några särskilda medel för nu nämnda ändamål bör inte beräknas. Den tillträdande myndigheten bör i förekom­mande fall finansiera sådana åtgärder inom ramen för befintliga resurser.

Det är inte uteslutet att vissa husägare på kronoholmarna kan komma att drabbas av högre arrendeavgifter än tidigare. Detta torde dock främst inträffa för dem som tidigare har erlagt alltför låga avgifter eller kanske inle några avgifter alls. Som jag tidigare framhållit är det i så fall angeläget att marknadsanpassningen av arrendeavgifterna sker successivt.

3 Övriga frågor

Avslutningsvis vill jag, utan atl i dessa delar lägga fram något förslag som kräver riksdagens ställningstagande, nämna dels den inventering med där­till knutna överväganden och förslag rörande kronoholmarnas särskilda disposition som utredaren har genomfört, dels de författningsändringar som aktualiseras av det nu framlagda förslaget till riktlinjer.

3.1    Den särskilda dispositionen

Kronoholmsutredningen lät i enlighet med sitt uppdrag inventera bestån­det av bebyggda kronoholmar. Resultatet av denna inventering redovisas i betänkandet s. 174-313. Redovisningen där innehåller dels uppgifter kom­mun för kommun om de geografiska förhållandena, vilken den förvaltande myndigheten är, uppgifter om planförhållanden, bebyggelsereglerande be­stämmelser, förordnanden enligt naturvårdslagen, en beskrivning av själva bebyggelsen, gällande riktlinjer enligt den fysiska riksplaneringen, upplå­telseformer, dels överväganden och förslag till disposition för de angivna kronoholmarna (se bilaga 1.1 avsnitt B).

Remissinstanserna har i flera fall yttrat sig över kronoholmsutredning­ens överväganden och förslag till särskild disposition av de kronoholmar som berör resp. myndighet eller kommun (se bilaga 1.2 avsnitt 6.2).

Kronoholmsutredningens genomgång och förslag till särskild disposition erbjuder enligt min mening eU värdefullt stöd vid behandlingen av enskilda försäljningsärenden i framtiden.

3.2    Författningsändringar

l 1971 ärs fastighetsförsäljningsförordning regleras bl.a. förutsättningarna

och samrådsförfarandet vid försäljning av statens fasta egendom. Förord-

26

ningen behöver anpassas till de nu föreslagna riktlinjerna för den framtida     Prop. 1985/86: 110 dispositionen av kronoholmarna.

Enligt fastighelsförsäljningsförordningen har en statlig myndighet som avser att försälja staten tillhörig fast egendom samrådsskyldighet med andra berörda myndigheter (10 §). På grund av mångfalden av allmänna och privata intressen som är knuina lill kronoholmarna anserjag all del i förordningen bör markeras en särskild samrådsskyldighel i följande tre fall. För det första bör samråd ske med berörd länsstyrelse. Mina skäl för delta är atl länsstyrelsen har ett samlat ansvar på regional nivå för att statens intressen i olika hänseenden tillvaratas i bl. a. markdispositionsfrå-gor. Någon särskild föreskrift om samråd med den statliga myndighet som har att bevaka ett riksintresse på kronoholmen torde därför inte behövas. Länsstyrelsens ansvar föreslås, som jag nämnt tidigare, bli förstärkt enligt de förslag till ny plan- och bygglag samt lag om hushållning med naturre­surser, m. m. som har förelagts riksdagen.

Jag har tidigare framhållit att kronoholmarna skall förvaltas rationellt med beaktande av bl.a. naturvårdens och kulturminnesvårdens intresse. Det finns i detta sammanhang skäl att erinra om att domänverket, liksom övriga förvaltningsmyndigheter, har ett ansvar för den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelse och de bebyggelsemiljöer som finns pä kronohol­marna. Det får ankomma på länsstyrelsen, som har det regionala ansvaret för kulturminnesvården, att ställa sin sakkunskap till förvaltningsmyndig­heternas förfogande. Dessa bör å sin sida samråda med länsstyrelsen i den omfattning som krävs för att säkerställa bevarandet av en god byggnads­kultur.

För det andra bör i alla ärenden om överlåtelse av kronoholmar med tillhörande enskilt vatten samråd ske i den utsträckning som omständighe­terna i det enskilda fallet kräver med berörda fiskerimyndigheter som pä central och regional nivå har myndighetsansvaret för fiskevården och fiskenäringen.

Enligt gällande föreskrifter skall, som jag nämnt, en statlig förvaltnings­myndighet även samråda med annan statlig myndighet i varje försäljnings­ärende, om det är troligt atl myndigheten kan behöva egendomen (10 § tredje st.). Då det gäller försäljning av staten tillhörig fast egendom på en kronoholme anser jag, för del tredje, att det bör införas en uttrycklig föreskrift om samråd med domänverket i 1971 ärs fastig-hetsförsäljningsförordning.

1 fastighelsförsäljningsförordningen finns föreskrifter som har lill syfte att tillgodose kommunernas behov av mark för samhällsbyggnadsändamål (12, 15-17 §§). Jag har tidigare redogjort för det kommunala inflytandet pä bebyggelse och markanvändning i skärgårdsområdena samt den föreslagna företrädesrätten lill förvärv av mark då en försäljning aktualiseras. Någon föreskrift om samråd härutöver för att ytteriigare tillgodose kommunernas inflytande på dispositionen av kronoholmarna anser jag inte vara moti­verad.

En förvaltningsmyndighet, som finner atl försäljning bör ske mot uppfatt­

ningen hos en myndighet med vilken samråd har ägt rum, skall hänskjuta

ärendet till regeringen (10 § Qärde stycket). Bestämmelsen skall givetvis

27

även omfatla försäljningsärenden som rör kronoholmarna.

3.3 Vissa samordningsfrågor

PP- '-' "

Av kronoholmsutredningen har enligt min mening tydligt framgått att en översyn och precisering av riktlinjerna för förvaltningen av kronoholmarna är befogad. Från denna synpunkt är det en fördel om förvaltningen sä långt som möjligt är koncentrerad hos en myndighet. I den mån förvaltningen av olika skäl ligger kvar hos olika myndigheter, bör den samordnas. De statliga förvaltningsmyndigheterna bör således anpassa sin förvaltning till de principer och rutiner som tillämpas av domänverket. Detla bör bl.a. leda till enhetliga principer för arrendeprissättningen. Det bör ankomma på domänverket att ta initiativ till en sådan samordning.

Som jag har nämnt i det föregående har länsstyrelsen i Norrbottens län genom ett särskilt regeringsbeslut övertagit förvaltningen av nyttjande­rättsupplåtelser på de kronoholmar som står under kammarkollegiets till­syn inom länet. Jag avser att senare föreslå regeringen att domänverket bör få i uppdrag att på grundval av de nu föreslagna riktlinjerna för kronohol­marnas framlida disposition ta upp överläggningar med länsstyrelsen i Norrbottens län om förvaltningen av de kronoholmar som finns i länet. Det bör ankomma på regeringen att senare ta ställning till förvaltningsansvaret för dessa holmar.

4 Hemställan

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen

att godkänna de riktlinjer för kronoholmarnas framtida disposition som jag har förordat.

28

Bilaga l.l    Prop. 1985/86:110

Sammanfattning av betänkandet (Ds Fi 1983: 12) Kronoholmarnas framtida disposition

A. Principiella överväganden och förslag

Kronoholmsbegreppet

Kronoholmsutredningen har tagit ställning till vilka slag av öar och holmar som anses ingå i utredningsuppdraget med hänsyn till innehållet i utred­ningens direktiv. Därvid stod det till en början klart att utredningen skulle överväga den framtida dispositionen av de bebyggda öar som kan beteck­nas som kronoholmar enligt förordningen (1950:597) om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havsstränder, skär och holmar m. m. Kronoholmar som omfattas av denna förordning är öar som inte hör till något hemman eller innehas under särskilda villkor. Emellertid finns det många statligt ägda bebyggda öar som inte är kronoholmar i nyssnämnda bemärkelse. Även dessa öar har tagits med i utredningsarbetet. Anledningen till detta är att de frågor som utredningen skall överväga är desamma, oavsett om den statliga ön är en kronoholme i vedertagen bemärkelse eller inte.

Statsmakternas inställning till överlåtelser av skärgårdsmark

Utredningen skulle enligt direktiven överväga förutsättningarna för att överiåta bebyggd mark på kronoholmarna till kommuner eller enskilda. För att få reda på bebyggelsens omfattning och karaktär har på utredning­ens initiativ de bebyggda holmarna inventerats. Därvid framkom att det finns ungefär 200 bebyggda öar som tillhör staten. Antalet bosättningar på dessa öar uppgår till ca tusen. De flesta kronoholmarna finns i Norrbollens län. Många kronoholmar finns ocksä på västkusten.

Utredningen konstaterar att den statliga förvaltningen av kronohol­marna upplevs övervägande positivt. Inga större förändringar i form av ny bebyggelse och liknande sker på holmarna, vilket anses vara av värde. Det finns inte heller någon uttalad opinion för sådana förändringar. Vidare har det förekommit endast enstaka önskemål från privatpersoner om att få förvärva tomtmark på öarna. Detta beror väsentligen på all man är medve­ten om att staten är restriktiv med att tillåta sådana förvärv.

Staten har varit återhållsam med att medge marköveriåtelser från början

av 1950-talet. En orsak till detta torde vara att de aktualiserade överiåtel-

serna i de flesta fall inte varit avsedda för ett permanent boende. Vidare

har naturvårdens och friluftslivets intressen beträffande skärgårdsområ­

denas utnyttjande fått en ökad genomslagskraft i lagstiftningen. Detta

återspeglas även i statsmakternas restriktiva inställning lill överlåtelser av

mark pä kronoholmarna. Staten har varit särskilt återhållsam med att

tillåta markförsäljningar sedan början av 1970-talet, sannolikt beroende på

det dä påbörjade arbetet med den fysiska riksplaneringen. Då kommuner­

na fullföljer de riktlinjer som dragits upp för den fysiska riksplaneringen

29

genom att bl.a. säkerställa naturvårdens och friluftslivets intressen i den     Prop. 1985/86: 110 kommunala skärgårdsplaneringen får riksplanens riktlinjer en stor genom­slagskraft.

Vad kan följa av en överlåtelse

Vid en framtida disposition av kronoholmarna som innebär att en kommun får överta kronoholmar eller alt privatpersoner får friköpa tomtmark på dessa kan kommunen tänkas använda sig av en s. k. planutredning. Denna är ett led i byggnadslovs- eller fastighetsbildningsärenden och är däriör inte en fristående planeringsform. Eftersom planutredningar inte är rättsli-gen bindande, begränsas deras användning när t. ex. behovet av all reglera bebyggelsens utformning i stort. 1 sådana fall måste en detaljplanläggning göras.

Något ökat anspråk på kommunal service torde normalt inte bli följden av atl marköverlåtelser till husägare tillåts.

Överlåtelser till enskilda av mark på kronoholmarna fordrar fastighets­bildning. Köp av en del av en fastighet är giltigt endast om fastighetsbild­ning sker i överensstämmelse med köpet.

Beträffande den fastighetsbildning som kan följa av en överlåtelse av bebyggd mark på kronoholmarna får man utgå från flera olika faktorer som kan påverka bedömningen av om fastighetsbildning i det enskilda fallet kan tänkas få komma till stånd eller inte. 1 denna bedömning ingår allmänna lämplighels- och planvillkor. Dessa prövas formelll inte av planmyndighe­terna utan av fastighetsbildningsmyndigheten (FBM) i samband med fas-tighelsbildningsförrättningen. Det förtjänar dock att framhållas att kom­munens planbedömningar har stor betydelse vid FBM:s prövning.

För att marköveriåtelser på kronoholmarna skall kunna bli giltiga måste det finnas förutsättningar för tillstånd till avstyckning av en tomt där huset finns. Sådana förutsättningar saknas när allmänna intressen, t.ex. natur­vårdsintressen, är starka inom det område där byggnaden ligger. FBM skall alltså bl. a. pröva atl faslighet som bildas blir lämplig för sill ändamål och att fastighetsbildningen är godtagbar med hänsyn till markanvänd-ningsreglerande bestämmelser och andra planmässiga aspekter. Det för­hällandet atl marken redan är bebyggd har emellertid helt naturligt betydel­se vid den planmässiga bedömningen.

Behovet av gemensam mark kan tillgodoses antingen genom alt en marksamfällighet bildas eller en gemensamhetsanläggning inrättas som omfattar det behövliga markområdet utan atl detta äganderättsligt frångår den ursprunglige ägaren. Den mest praktiska lösningen torde vara att inrätta en gemensamhetsanläggning, i vilken förutom skötseln av gemen­samma markutrymmen kan ingå vatten- och avloppsanläggningar, hamn­anläggningar m.m. Under vissa förutsättningar är det möjligt att knyta andel i gemensamhetsanläggning till byggnad som ligger på annans mark. Gemensamhetsanläggningar kan sålunda inrältas på bebyggda kronohol­mar utan att fastighetsbildning för befintlig bebyggelse först har skett.

30

Principer för överlåtelser m. m.

i;.>..,;

Prop. 1985/86:110

Vissa allmänna intressen beträffande en kronoholme kan vara så starka eller ha sådan innebörd att kronoholmen bör vara kvar i statens ägo. Det kan vara fråga om naturvårdsaspekter av särskild tyngd, speciella hänsyn till yrkesfisket eller försvars- och sjöfartsintressen.

Utredningen anser att kronoholmar som har betydande natur- och kul­turvärden bör vara statligt ägda även i framtiden. Dessa öar har i den fysiska riksplaneringen utpekats som riksintressanta. De ligger i allmänhet i den yttre skärgården och har också ofta ett stort värde för det röriiga friluftslivet.

Vid kronoholmarna är fisket med rörligt redskap fritt för varje svensk medborgare med undantag av fiske efter lax vid Norrlandskusten. De statligt ägda öar som ligger utmed annan kust än Norrlands- och västkus­ten är i allmänhet inte sådana kronoholmar som avses i 1950 års förordning om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havsstränder, skär och holmar m.m. Eventuella överlåtelser av dessa öar till kommuner eller enskilda innebär alltså inte någon inskränkning i det fria fisket med rörligt redskap.

Fasta redskap används huvudsakligen av yrkesfiskare eller annan fiska­re för vars försörjning fisket är av väsentlig betydelse. Sådana redskap får sättas ut i allmänt vatten endast efter tillstånd av länsstyrelsen. Fiskerätten vid kronoholmarna avser fiske i statens enskilda vatten och länsstyrelsen upplåter därvid även denna rätt.

Fisket med fasta redskap kring kronoholmarna kan ibland vara av stort värde för den berörde yrkesfiskaren. Detta gäller framför allt för Norrbot­tens och Västerbottens län där länsstyrelsens upplåtelser och tillständs-prövning av rätten till fiske med fasta redskap vid kronoholmarna har en stor betydelse jämfört med landets kust i övrigt.

Yrkesfisket synes nu tillmätas en ökad betydelse. Kustfisket tenderaratt spela en större roll än förut. Härigenom uppkommer större motsättningar mellan olika fiskeintressenter. Mot denna bakgrund anses det av fiske­vårdsskäl vara en fördel om staten disponerar fiskevattnen vid kronohol­marna.

Dä hela kronoholmen säljs och ön därigenom inte längre är en krono­holme, upphör den stålen som strandägare Ullkommande rätten lill fisket. Detta kan få konsekvenser för fiskevården och för de yrkesfiskare som har rätl att fiska kring kronoholmarna enligt upplåtelseavtal med länsstyrelsen.

De nuvarande upplåtelserna syftar främst till att ett aktivt yrkesfiske på statens enskilda fiskevatten upprätthålls. Det är inte möjligt att räftsligen garantera all fiskerätten med fasta redskap vid kronoholmarna i framtiden kan tillförsäkras det aktiva yrkesfisket, om öarna och därmed deras fiske­vatten blir enskild eller kommunal egendom. Kommunernas ansvar och intresse för yrkesfisket är dock numera genomgående ganska stort. Med hänsyn härtill torde det enligt utredningens bedömning vara möjligt att på ett tillfredsställande sätt lösa frågan om säkerställande av yrkesfiskels intressen vid en överlåtelse av en kronoholme till en kommun utan att en sådan lösning kan göras rättsligen bindande. Bland de olika alternativ för alt säkerställa yrkesfiskets intressen som utredningen för fram kan nämnas

ett förslag om att kommunen som köpare förbinder sig att respektera     Prop. 1985/86: 110 nämnda intressen.

En kronoholme kan ha särskild betydelse för framförallt försvaret. 1 några fall kan öar behövas för statlig verksamhet som rör sjöfarten. För annan statlig verksamhet torde kronoholmarna som sådana sakna betydel­se. I enstaka fall kan dock statliga myndigheter behöva förfoga över byggnader på öarna. Om statliga intressen motverkas genom överlåtelser av kronoholmar eller mark på dessa, bör sådana överlåtelser inte få ske.

Det främsta skälet för kommuner alt vilja överta kronoholmar är att sådana markförvärv kan säkerställa lokala naturvårdsintressen eller kom­muninvånarnas behov av och tillgång lill orörd skärgårdsnatur. Utredning­en ser i allmänhet inga hinder mot atl staten överlåter kronoholmar av detta slag till kommunerna. Kronoholmar med betydande natur- och kul­turvärden bör dock i de flesta fall bli kvar i statens ägo.

Många husägare på kronoholmarna har för utredningen redovisat hur de upplever sin situation. Åtskilliga av dessa personer har anmält intresse av att friköpa tomtmark. Andra är i stort sett nöjda med förhållandena som de är. Anledningen till att husägare har ett måttligt intresse av friköp är förutom prisfrågan förmodligen att man är eller har blivit medveten om att bostadsarrendatorer har ett starkt besittningsskydd, vilket kan upplevas som nära nog lika rättstryggt som att äga den mark som huset står på.

En viktig orsak lill husägarnas önskemål att få friköpa marken där huset finns är den möjlighet att få pantsätta huset som följer av ett sådant friköp. Härigenom kan fastighetsägaren få bättre möjligheter att finansiera under­håll och modernisering av huset. De husägare som saknar nyttjanderätts­avtal upplever sin rättsliga ställning i förhållande till markägaren som osäker.

Utredningen redovisar principiella synpunkter på frågan i vilka fall en överlåtelse av tomtmark typiskt sett kan tänkas få komma till stånd. Om individuella önskemål och hänsyn går att förena med de förekommande allmänna intressen som kan finnas inom del aktuella området, är det enligt uiredningens mening motiverat all man lar hänsyn lill de enskildas önske­mål.

Som tidigare nämnts är staten sedan länge restriktiv med alt medge överlåtelser av tomtmark på kronoholmarna. Orsakerna härtill har varit den ändrade synen på skärgårdsområdenas utnyttjande som följt av att naturvårdens och friluftslivets intressen genom bl. a. den fysiska riksplane­ringens riktlinjer markerats på ett framträdande sätt. Denna inlressemar-kering gäller i första hand vid tilltänkta nyexploateringar men återspeglas också i fråga om den redan bebyggda marken i den meningen att man endast i undantagsfall har tillåtit friköp av tomtmark.

Under utredningsarbetet inhämtade synpunkter från företrädare för myndigheter och kommuner har gett vid handen att man i allmänhet motsätter sig att husägarna på kronoholmarna tillåts att köpa tomtmarken. Man understryker särskilt att förvärv av detta slag skulle kunna leda till en olämplig privatisering av marken. Från kommunalt håll anser man att öarna bör vara allmänt tillgängliga för alla och därför i allmän ägo. De

32

enskilda husägarna har ofta samma inställning. Särskilt beträffande fiskelä-     Prop. 1985/86: 110 gen vill man att marken skall kunna utnyttjas av alla.

Enligt kronoholmsutredningen bör överlåtelser lill privatpersoner av mark pä kronoholmarna kunna ske i följande fall. Grundförutsättningen är alltid att fastighetsbildning kan ske.

Överlåtelser kan äga rum, om inte statlig verksamhet hindrar detta och om inte kronoholmen ligger inom ett område som i den fysiska riksplane­ringen angetts vara av riksintresse för naturvården, kulturminnesvården eller det rörliga friluftslivet. Om kronoholmen som sådan har utpekats som ett riksintresse i något av de nämnda hänseendena bör överlåtelser inte ske. 1 allmänhet bör överlåtelser ej heller tillåtas, om något av de angivna intressena endast har ett regionall värde.

Om några friköp och avstyckningar tidigare tillåtits på en kronoholme, kan det finnas skäl alt de återstående arrendalorerna erbjuds att få friköpa tomtmark.

Om kronoholmen inte har någon nämnvärd betydelse för de nyss an­givna intressena och ligger mer eller mindre som en enklav bland öar som är privatägda, dvs. vanligtvis i den inre skärgården, kan det vara möjligt atl tillåta markförsäljningar på ön.

Delsamma kan bli fallet, om kronoholmen är osedvanligt stor och be­byggd med enstaka grupper av hus. Del bör dock fordras att naturvårds-och friluftslivsintressen inte nämnvärt berörs av att marköverlåtelser till-låts.

När kronoholmen är mycket liten och bebyggd med enstaka hus kan slrandskyddel många gånger anses i det närmaste vara utsläckt. Detta kan vara ett skäl för att tillåla friköp av tomtmark på ön.

På en hel del kronoholmar finns byggnader eller lägenheter i bostads­byggnader som hyrs ut. Vad kronoholmsutredningen anser om försäljning­ar till arrendatorer bör i princip också kunna gälla för överlåtelser till hyresgäster.

Kronoholmsutredningen anser att förordningen (1971:727) om försälj­ning av staten tillhörig fast egendom, m.m. bör kunna tillämpas i de fall staten på grundval av utredningens förslag säljer kronoholmar eller mark på dessa. Därvid gäller bl.a. enligt denna förordning att den säljande myndigheten skall se till att köpeskillingen blir den högsta möjliga och i varje fall inte understiger egendomens saluvärde.

Utredningen redovisar vissa principer efter vilka köpeskillingen bör beräknas. Köpeskillingens storlek bör bestämmas med utgångspunkt i fastighetens marknadsvärde. Vissa riktmärken för värderingen anges. Många gånger är det svårt att kunna uppskatta marknadsvärdet av försåld tomtmark med uppförda hus på ofri grund. I de allra flesta fall kan dock parterna förmodas komma överens om ett pris på marken som med hänsyn till bl.a. förhållandena på platsen skäligen kan anses motsvara markens marknadsvärde.

Kronoholmsutredningen förordar att man avvaktar resultatet av eventu­

ell planläggning samt av fastighetsbildning innan markförsäljning sker.

Man får då för det första ett klart besked om avstyckning kan göras eller

inte. För det andra sker en fastighetsbildning enligt enhetliga normer.

33

3    Riksdagen 1985186. I saml. Nr IIO

Enligt utredningens mening bör staten följaktligen ta initiativ till fastig-     Prop. 1985/86: 110 helsbildning innan köpeavtal ingås.

Om några hinder mot en överlåtelse av en kronoholme eller mark på denna inte anses föreligga, uppkommer ibland frågan om kronoholmen först bör överlåtas till en av ett sådant förvärv intresserad kommun eller om tomtmark på ön bör säljas till de enskilda husägarna i första hand.

Kronoholmsutredningen finner övervägande skäl tala för att kommunen ges företräde i förvärvsfrågan. Det främsta motivet för utredningens ställ­ningstagande är att det leder till - utöver planmonopolet - ett kommunalt ansvar för markfrågorna, dvs. konkret uttryckt frågan om marken på kronoholmarna bör bli kvar i allmän ägo eller överlåtas till privatpersoner. 1 de fall man kan säga atl husägarna bör få friköpa tomtmark på en kronoholme bör det enligt utredningens mening göras klart att staten, för den händelse kommunen inte längre uppger sig vara intresserad av att överta ön, kommer att ta initiativ till fastighetsbildning i syfte att sälja tomtmarken till de enskilda. Det blir härigenom kommunens sak att över­väga om ön trots allt skall övertas av kommunen för att säkerställa alt den blir kvar hos det allmänna.

Tomträtt kan användas när det allmänna genom föreskrifter i tomträtts­avtalet önskar påverka bebyggelsens omfattning och utnyttjande. Det kan l.ex. vara påkallat att genom sådana föreskrifter söka tillgodose intresset atl bevara en kulturhistorisk bebyggelse, exempelvis ett fiskeläge. Det torde också vara möjligt att i ett lomträltsavial ta in föreskrifter som innebär att fastigheten är avsedd endast för permanent boende.

Kronoholmsutredningen konstaterar att tomträttsinstitutet mycket säl­lan kommer till användning i fråga om fritidsbebyggelse eller annan bebyg­gelse utanför tätorterna. Med hänsyn härtill torde det vara realistiskt atl utgå från att tomträtten endast undantagsvis kan bli användbar i fråga om bebyggelsen på kronoholmarna.

Principer för fortsatta upplåtelser

För de kronoholmar där överlåtelse med äganderätt eller upplåtelse med tomträtt av den bebyggda marken inte bör komma i fråga återstår att bestämma en lämplig nyttjanderättsform för de personer som disponerar den mark på vilken deras byggnader är uppförda. Den upplåtelseform som ligger närmast till hands är bostadsarrendet.

Det förekommer alt enskilda äger och nyttjar byggnader på ofri grund utan att de närmare villkoren för rätten att behålla byggnaden på platsen regleras i ett skriftligt avtal mellan staten som markägare och byggnadens ägare. Enligt utredningens uppfattning är det klart otillfredsställande att skriftliga avtal i förevarande fall inle finns. För att dels skapa ordnade förhållanden, dels av rättviseskäl likställa alla husägare på kronoholmarna vad den skriftliga avtalsregleringen beträffar bör staten träffa skriftliga nyttjanderättsavtal med samtliga husägare på öarna. Härtill kommer att den enskilde genom ett skriftligt avtal kan få sin rättsliga ställning i förhål­lande till markägaren förbättrad.

Kronoholmsutredningen, som har tagit del av skriftliga nyttjanderättsav-

34

tal avseende mark på kronoholmarna, anser att de avtalsvillkor som f n.     Prop. 1985/86: 110 brukar användas i stort sett är lämpliga och väl anpassade till de olika förhållandena som kan råda. Utredningen anger de villkor som normalt bör ingå i arrendeavtalet. Motiven för dessa villkor redovisas också.

Utredningen finner övervägande skäl tala för att arrendetiden bör be­stämmas till fem år. I fråga om upplåtelser för permanent boende bör något längre arrendetider kunna komma i fråga.

När det gäller att beräkna arrendeavgiften anser kronoholmsutredningen att det i första hand är parternas sak att själva försöka finna den rätta avgiftsnivån. Utredningen utgår från atl överenskommelser mellan par­terna kommer att liksom fn. vara den normala formen för bestämmande av arrendeavgiften. Utredningen anger vissa riktmärken för beräkning av avgifternas storlek.

Utgångspunkten bör vara att komma fram till en i princip marknadsan­passad arrendeavgift. Arrendenivån på orten bör därvid i första hand användas som riktmärke. Då jämföriiga arrendeförhållanden inte kan åbe­ropas får man göra en skälighetsbedömning som grundas på vad arrendato­rer i allmänhet kan antas vara beredda att betala i avgift för arrendestället.

Ett sätt att bestämma arrendeavgiften kan vara att sätta den i förhällande till en skälig avkastning, t.ex. som ett procenttal av arrendetomtens upp­skattade marknads- eller taxeringsvärde.

Numera förekommer ganska ofta att arrendeavgiften åriigen omräknas på grundval av ändringar i konsumentprisindex (KPI). Under perioder som de nuvarande då markpris- och konsumentprisutvecklingen är väsentligt olika, är det enligt utredningens mening knappast godtagbart att KPI används. Oavsett om index används eller inte, bör arrendeavgiften justeras vart femte år med hänsyn till förändringen av arrendetomtens marknads­värde.

Då arrendeavgift inte utgått eller då den varit mycket låg kan i avtalet föreskrivas en etappvis avgiftshöjning under arrendeperioden. Härigenom kan avgiften successivt anpassas till marknadsnivån.

Under alla förhållanden måste arrendet bestämmas på en nivå som innefattar statens kostnader för arrendeupplåtelserna, t.ex. administra­tionskostnader och kostnader i form av fastighetsskatt till kommunerna. I övrigt förordas att avgifterna för arrendeupplåtelser pä kronoholmarna successivt marknadsanpassas.

Yrkesfiskare har sedan länge rätt att utan avgift få uppföra och dispone­ra byggnader för fiskets behov på kronoholmarna. Dessa byggnader torde numera inle användas av yrkesfiskarna i samma utsträckning som tidigare. Flera fiskestugor överiåtes till de fritidsboende, vilket bekräftar tendensen att yrkesfiskarna inte längre har lika stor användning av byggnaderna som tidigare.

Kronoholmsutredningen framför flera invändningar mot det rådande

systemet med avgiftsfria upplåtelser för yrkesfiskare. En invändning är att

skillnaden kommer att bli mera markerad mellan en avgiftsfri upplåtelse

och en upplåtelse för fritidsbruk, för vilken avgiften som utredningen

förordar bör vara marknadsmässigt bestämd. Detla leder sannolikt i sin tur

till atl krav ställs på en mera utökad kontroll av att fiskets byggnader

35

används av yrkesfiskare. Vidare är situationen mer gynnsam för en ytkes-     Prop. 1985/86: 110 fiskare på en kronoholme jämfört med andra yrkesfiskare som har byggna­der på privat mark och som vanligtvis måste betala arrendeavgifter till jordägarna.  Denna skillnad mellan olika kategorier yrkesfiskare måste uppfattas som orättvis.

Mot bakgrund av det anförda föreslår utredningen att yrkesfiskarna inte längre skall få ha en författningsmässigt grundad rätt atl utan avgift få disponera mark på kronoholmarna. Det är dock givetvis möjligt för den förvallande statliga myndigheten all även fortsättningsvis la hänsyn lill yrkesfiskels speciella förutsättningar och därför bestämma arrendeavgif­ten lill ett lägre belopp än eljest, l.ex. när yrkesfiskaren är bofast på kronoholmen.

Principer för att bevara fiskelägenas fysiska miljö

1 utredningsuppdraget har ingått att observera önskemålet att bevara fiske­lägenas fysiska miljö. På några kronoholmar utmed såväl Norriands- som västkusten finns fiskelägen. De flesta av dessa fiskelägen har kulturhisto­riska och/eller miljömässiga värden, som har dokumenterats i den kommu­nala fysiska planeringen. Utredningen beskriver de styrmedel som i första hand byggnads- och naturvårdslagstiftningen tillhandahåller i syfte att bevara miljön. Utredningen konstaterar därvid att en hel del av de bygg­nadsåtgärder som är önskvärda att styra från miljösynpunkt faller utanför den obligatoriska förprövning som byggnadslovsprövningen utgör. Den byggande får i dessa fall själv bedöma om åtgärden är förenlig med bestäm­melserna i bl.a. 38 § byggnadsstadgan (BS). Byggnadslagstiftningens ge­nerella regler kan kompletteras med riktlinjer i en kommunöversikt. Så­dana riktlinjer saknar visserligen rättsverkan men kan likaväl vara av stort värde vid tillämpningen av 38 § BS. I en byggnadsplan kan las in föreskrif­ter om hur bebyggelsens yttre skall vara utformad. Planbestämmelsema torde dock inle få gå utöver vad som är möjligt all reglera med stöd av nämnda 38 §. Byggnadslovspliktens omfattning är i princip inte annorlun­da inom byggnadsplanelagda områden än inom områden utanför detalj­plan. Med hänsyn härtill ger byggnadsplanen inte nämnvärt bättre möjlig­heter att tillgodose kulturminnesiniresset än byggnadslagstiftningens all­männa regler i förening med riktlinjer i en kommunöversikt. Jämfört med en byggnadsplan ger en fastställd stadsplan bättre möjligheter för bygg­nadsnämnden att kontrollera förändringar av byggnaders exteriör. Inom område med stadsplan fordras nämligen byggnadslov för omfärgning av vissa fasader samt utbyte av taktäckningsmaterial, vilka åtgärder eljest inte kräver lov.

Kronoholmsutredningen räknar med att kommunemas planeringsin­satser beträffande kronoholmarna i de flesta fall kommer att begränsas till användandet av s.k. områdesplaner och planutredningar. Dessa plane­ringsformer vid sidan av byggnadslagstiftningen är inle förenade med några rättsverkningar. Trots detla är det möjligt all de aktuella miljö- och kulturminnesintressena kan tillgodoses på ett tillfredsställande salt, om det

i områdesplanen eller planutredningen tas in regler eller riktlinjer som

5

preciserar vad som kan föreskrivas med stöd av 38 § BS.

Om en kronoholme, som inrymmer en värdefuU fiskelägesmiljö, utgör Prop. 1985/86: 110 eller ingår i ett naturreservat, kan i reservatsbesliitet finnas de föreskrifter om bl. a. bebyggelsens utformning som bedöms nödvändiga för alt skydda eller vårda en naturmiljö som delvis präglas av t.ex. en kulturhistoriskt intressant fiskarbebyggelse. Liknande slag av föreskrifter kan tas in i ett beslut om att bilda ett naturvårdsområde.

Man kan fråga sig om staten som villkor för fortsatt upplåtelse av den bebyggda eller eljest ianspråklagna marken kan ställa krav på alt befintliga byggnader bevaras och underhålls på det sätt som är önskvärt för att fiskelägenas fysiska miljö skall kunna bevaras. Staten skulle med andra ord sluta privaträttsliga avtal med var och en av dem som nu har en byggnad i dessa fiskelägen och genom avtalsvillkoren reglera här aktuella frågor. Ett möjligt alternativ är att sluta avtal om bostadsarrende. Något formellt hinder föreligger inte mot att i avtalsvillkoren reglera frågor såsom i vad mån marken får bebyggas och hur bebyggelsen skall utformas. En annan möjlig upplåtelseform är tomträtt. I den handling där tomträtten upplåtes skall bl. a. tas in de närmare föreskrifter om fastighetens använd­ning och bebyggelse samt de bestämmelser i övrigt som skall gälla i fråga om tomträtten. Det bör understrykas att man inte bör använda sig av arrende eller tomirält för att enbart främja ett bevarandeinlresse.

En fråga som framstår som viktigare än valet av upplåtelse form -bostadsarrende eller tomträtt - är i vad mån nuvarande byggnadsinneha­vare kan vara skyldiga alt i ett avtal underkasta sig detaljerade föreskrifter i fråga om bebyggelsens utformning. När det gäller arrendeupplåtelser är sålunda en viktig fråga, om upplåtelsevillkor som reglerar inte bara själva markutnyttjandet utan även utformningen av en byggnad som redan är uppförd och ägs av nyttjanderätlshavaren kan anses skäliga enligt vissa bestämmelser i jordabalken. Utredningen anser all frågan är svårbedömd. I ett tomträttsavtal däremot kan man förmodligen ta in föreskrifter som tillgodoser ganska långtgående krav på bebyggelsens utformning.

Enligt utredningens uppfattning säkerställs bevarandeintresset bäst ge­nom att både tomträtten och detaljplaner, företrädesvis stadsplanen, an­vänds som styrinstrument. Även i de fall det är möjligt att använda sig av förordnanden om naturreservat eller naturvårdsområde som regleringsme­del finns goda förutsättningar att tillgodose det aktuella bevarandesyftet.

Den StatUga förvaltningen av kronoholmarna

Flera statliga myndigheter förvaltar kronoholmar. Fortifikationsförvalt­

ningen och sjöfartsverket förvaltar huvudsakligen sådana kronoholmar

som är av direkt betydelse för myndigheternas verksamheter. En del öar i

statlig ägo som i de flesta fall är naturreservat förvaltas av naturvårdsver­

ket. Förvaltningen är här inriktad på alt ön skall skyddas och vårdas enligl

de föreskrifter som gäller för reservatet. Domänverkets förvaltning tillgo­

doser flera syften, bl. a. att hyra ul fritidsbostäder och arrendera ut mark.

Kammarkollegiet skall enligl sin instruktion se till alt sådan statens fasta

egendom, vars vård och tillsyn inte ankommer på någon annan, inte

disponeras mot givna föreskrifter. De flesta kronoholmar förvaltas av

37

kammarkollegiet. På regional nivå är det i första hand länsstyrelserna som     Prop. 1985/86: 110 svarar för att de statliga intressena tillvaratas och samordnas när det gäller öarnas utnyttjande.

Alt låla en myndighet ensam förvalta kronoholmarna kan enligt krono­holmsutredningen underlätta en enhetlig bedömning av olika frågor, t.ex. arrendeavgifternas storiek. För att få en god överblick över förhållandena på de olika öarna förefaller det vara nödvändigt att myndigheten är regio­nalt organiserad eller kan anlita regionala myndigheter. Beträffande öar där det finns speciella statliga intressen atl beakta bör dock förvaltningen anförtros de för dessa intressen ansvariga myndigheterna.

Domänverket, som har en regionalt fungerande verksamhet, har stor erfarenhet av nyttjanderättsfrågor. Utredningen finner att domänverket har goda förutsättningar för att på ett både effektivt och ändamålsenligt sätt handha förvaltningen av de bebyggda kronoholmarna med undantag för de öar där statliga särintressen motiverar att förvaltningen anförtros andra myndigheter. Från verkets sida är man positiv till att överta förvalt­ningen. Utredningen föreslår att domänverket ges förvaltningen av mer­parten av de bebyggda kronoholmarna.

Utredningen finner det lämpligt att kronoholmar som kännetecknas av utpräglade försvars- och sjöfartsintressen förvaltas av fortifikationsförvall­ningen resp. sjöfartsverket. Vad gäller det slag av öar som naturvårdsver­ket förvaltar anser utredningen det ligga nära till hands att verket även fort­sättningsvis förvaltar dessa öar.

Utredningens förslag beträffande den statliga förvaltningen av kronohol­marna innebär att förordningen (1971:727) om försäljning av staten till­hörig fast egendom, m. m. kan tillämpas av domänverket i fråga om de bebyggda kronoholmarna. Om statsmakterna önskar inskränka verkets möjligheter att fritt pröva försäljningar enligt denna förordning, måste statsmakterna precisera dessa inskränkningar i samband med att verket får hand om förvaltningen av öarna. Utredningen föreslår att sådana precise­ringar görs på grundval av det förslag om kronoholmarnas framtida dispo­sition som utredningen lämnar.

Utredningsförslagets ekonomiska konsekvenser

Utredningens förslag bedöms inte medföra några merkostnader för staten.

Förslaget om den framtida statliga förvaltningen av kronoholmarna kan

istället resultera i effektivitets- och rationaliseringsvinster. De av utred­

ningen angivna principerna för den fortsatta nyttjanderättsregleringen kan

också leda till att staten får bättre möjligheter att täcka sina kostnader för

upplåtelser. Utredningens förslag kan ej heller anses resultera i andra

merkostnader för kommuner eller enskilda än kostnader för förvärv av

kronoholmar eller mark på dessa. I detta sammanhang bör man emellertid

bortse från sistnämnda kostnader, eftersom de avser frivilligt köp av fast

egendom. Detsamma bör man göra med de följder i form av nya eller högre

arrendeavgifter som enskilda kan drabbas av, om utredningens förslag

genomförs. Staten har nämligen sedan lång tid i åtskilliga fall försummat

att kräva den arrendeavgift som staten i andra fall regelmässigt tar ut.

38

B. Förslag till disposition av kronoholmarna

Prop. 1985/86: no

1    Inledning

Kronoholmsutredningen har låtit inventera beståndet av de bebyggda kronoholmarna. Resultatet av denna inventering redovisas län för län i det följande'. Redovisningen gör inte anspråk på att vara fullständig. Den följs av utredningens överväganden och förslag till disposition av kronohol­marna.

2   Norrbottens län

Inom länet finns 253 kronoholmar, varav 75 är bebyggda. Öarna finns huvudsakligen i skärgårdens yttersta delar. De är samtliga upptagna i faslighetsregistret. För kronoholmarna gäller antingen strandskydd (300 m) och skydd för landskapsbilden som beslutats med slöd av 15 och 19 §§ NVL i deras äldre lydelse eller det generella slrandskyddel (100 m) enligt den nuvarande 15 § NVL. Det totala antalet bosättningar på öarna torde vara närmare 330. Del finns arrendekontrakt mellan länsstyrelsen och enskilda innehavare av byggnaderna i fråga om ca 215 bosättningar. 1 övriga fall har upplåtelser vanligtvis meddelats av andra myndigheter.

Länsstyrelsen sköter på regeringens uppdrag förvaltningen av de krono­holmar över vilka det åligger kollegiet att utöva tillsyn. I uppdraget ingår bl.a. att för statens räkning ingå arrendeavtal. De uppgifter som lämnas i det följande bygger väsentligen på den omfattande inventering av krono­holmarna som länsstyrelsen gjorde år 1975. Vad kronoholmsutredningen själv kunnat iaktta vid utredningens besök på åtskilliga av öarna redovisas också.

Överväganden och förslag

[Som framgår av avsnittet 6.2.1 ] är länels kust i den fysiska översiktsplane­ringen uppdelad på fyra områdestyper, varav tre är relevanta i förevarande sammanhang. För dessa tre områden finns allmänna riktlinjer av delvis varierande slag. Kustområdets yttre skärgård bör enligt dessa riktlinjer ses som en rekreativ resurs och representerar kraftigt markerade naturvårds­intressen. Strandzonen bör inte privatiseras. Vad gäller skärgårdens inre delar och fastlandskusten bör enligt riktlinjerna delområden med stort värde för del rörliga friluftslivet inte las i anspråk för enskild fritidsbebyg­gelse. I övrigt bör såväl bevarandeintressena som önskemålen om ian­språktagande för friluftsliv och fritidsbebyggelse kunna rymmas jämsides.

' Den kommunvisa redovisningen har utelämnats i denna bilaga. Jfr. kronoholms­utredningen s, 174 ff.

Anm. Hänvisningar till olika sifferbetecknade avsnitt avser kronoholmsutredning­

ens indelning.

39

Norrbottens skärgård utgör ett primärt rekreationsområde, och i rege-     Prop. 1985/86: 110 ringens beslut år 1978 för länet med anledning av FRP- arbetet uttalades en stor restriktivitet mot ny fritidsbebyggelse särskilt beträffande det yttre skärgårdsområdet, de strandnära områdena och de öar som är av stort värde för friluftslivet.

FRP-riktlinjerna och den översiktliga fysiska planeringen behandlar all­mänt sett nästan undantagslöst frågan om ny fritidsbebyggelse bör tillålas. Riktlinjer för den befintliga bebyggelsen brukar sällan finnas. Vad nu sagts gäller även för Norrbottens län. Den markering av naturvårds- och frilufts­livsintressen beträffande de tre områdestyperna som gjorts i länets över­siktsplanering hänför sig säledes endast till frågan om tillåtligheten av ny fritidshusbebyggelse. DeUa kan emellertid inte anses utesluta all riktlinjer­na får återverkningar även på den redan etablerade bebyggelsen. Mot bakgrund av riktlinjerna och den översiktliga planeringen får därför en mycket allmän bedömning göras i frågan om fastighetsbildning av den bebyggda marken på kronoholmarna kan påräknas eller inte (se avsnittet 5.1.3 under rubriken Krav på fastighetsbildning m. m.). Därvid synes den områdesavgränsning som gjorts i den översiktliga planeringen och de rikt­linjer som bestämis för varje område vara en lämphg utgångspunkt för sådana bedömningar av faslighetsbildningsfrågor.

1 fråga om möjligheterna för berörda kommuner att få förvärva bebyggda kronoholmar kan här inledningsvis erinras om att många av dessa öar har betydelse för yrkesfisket (jfr. avsnittet 5.1.4).

Kronoholmsutredningen har genom bl. a. besök på öarna kunnat obser­vera många kronoholmars läge och fysiska miljö, hamnförhållanden, till­gång till eventuell dricksvattenbrunn eller elektricitet samt - inte minst -byggnadernas utseende, storiek och skick. Vad utredningen med ledning av sådana iakttagelser kunnat konstatera är att flera hus, särskilt i den yttre skärgården, är små och har en tämligen enkel standard. Tillgång till dricks­vatten saknas i de flesta fall. Endast enstaka kronoholmar har elektricitet. Många öar är ganska svåra all nå. Hamnanläggningarna är ofla primitiva eller saknas helt.

Nästan alla husägare som yttrat sig är i stort sett nöjda med de förhållan­den som råder på kronoholmarna. Många av dem är mer eller mindre intresserande av friköp av tomtmark. Som främsta motiv för detta önske­mål åberopas att det känns tryggare alt äga marken. Något intresse av pantsättning av fastigheten för atl få lån kunde inte konstateras. Yrkesfis­kare önskar ofta friköpa tomtmark, särskilt när de äger eller arrenderar fiskevatten nära den aktuella kronoholmen. Enskilda, som har hus i gamla fiskelägen, vill i allmänhet inte förvärva mark. De anser att den nuvarande situationen är tillfredsställande. Beträffande den fortsatta nyttjanderätts­regleringen vill många arrendatorer ha en längre arrendetid och oförändra­de arrendeavgifter. Flera husägare intar en reserverad eller negativ attityd till tanken att kommuner får överta kronoholmar.

40

Haparanda kommun

Prop. 1985/86: 110

Samtliga bebyggda kronoholmar i Haparanda kommun ligger inom det i översiktsplaneringen angivna området nr 2 (kustområdets yttre skärgård). Haparanda skärgård är i den fysiska riksplaneringen klassificerad som riksintresse för rörligt friluftsliv, vetenskaplig naturvård, fritidsfiske och yrkesfiske.

Fiskena kring de bebyggda kronoholmarna har skatteköpts. Ägarna av skattefiskena är nästan undantagslöst licensierade yrkesfiskare som har stugor på öarna.

De flesta husägarna är intresserade av att få förvärva den mark som deras byggnader är uppförda på. Haparanda kommun har förklarat sig beredd att förvärva samtliga bebyggda kronoholmar inom kommunen, även i de fall de enskilda husägarna först får friköpa tomtmark. Kom­munen, som uppenbarligen inte avser att vidla några speciella åtgärder beträffande öarna om dessa säljs till kommunen, kan tänka sig att enbart förvalta kronoholmarna med nuvarande upplåtelseförhållanden.

I fråga om de enskildas möjligheter att få friköpa tomtmark bör följande observeras. I den fysiska riksplaneringen är Haparanda skärgård utpekad som riksintressant för bl.a. naturvården och friluftslivet. För skärgårds­området gäller också översiktsplaneringens riktlinjer med dess betonande av bevarande-, naturvårds- och rekreationsintressen. Mot bakgrund härav är det sannolikt att man inte kan räkna med avstyckning av den bebyggda marken. Del bör därför enligt kronoholmsutredningens mening inte ske några marköverlåtelser till husägarna.

I avsnittet 5.2 under rubriken Kronoholmar som har betydande natur-och kulturvärden har förordats att kronoholmar av detla slag bör företrä­desvis ägas av staten. Öarna ligger vanligtsvis i den yttre skärgården.

Kronoholmsutredningen finner övervägande skäl tala för att de be­byggda kronoholmarna inom Haparanda kommun bör förvallas av staten även i framtiden. Öarna, som ligger i den yttre skärgården, är nämligen av riksintresse för bl. a. naturvården.

Kalix kommun

I Kalix kommun finns 26 bebyggda kronoholmar, varav ungefär hälften ligger inom kustområdets yttre skärgård (område nr 2 i översiktsplanering­en) medan återstoden finns inom skärgårdens inre delar och vid fastlands-kusten (område nr 3). Endast en kronoholme. Östra Båtöholmen, ligger inom intresseområdet avseende de större tätorterna (område nr 1).

Kring vissa av kronoholmarna inom kommunen finns fiskevatten, som länsstyrelsen för perioden 1979-1983 upplåtit åt mestadels licensierade yrkesfiskare. 1 några fall är fiskena nära holmarna försålda skattefisken. För återstående fisken vid kronoholmarna saknas upplåtelser från länssty­relsen. Vid dessa kronoholmar gäller sålunda endast den fria fiskerätten enligt 1950 års förordning om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havs­stränder, skär och holmar m.m.

Det övervägande antalet boende på kronoholmarna uppger sig vara intresserade av att få köpa tomtmark. Beträffande vissa mycket små hol-

mar uttrycks ibland önskemål om all få förvärva hela ön. Två byalag och Prop. 1985/86: 110 en yrkesfiskare önskar var för sig förvärva några kronoholmar huvudsakli­gen för bedrivande av yrkesfiske. Kalix kommun är intresserad av att förvärva de kronoholmar som är belägna inom kommuner. Enligl kom­munen bör det antingen vara en statlig myndighet, t.ex. länsstyrelsen, eller kommunen som förvaltar de bebyggda kronoholmarna.

Beträffande möjligheterna för de enskilda att få köpa tomtmark anser kronoholmsutredningen att man bör göra en åtskillnad i grova drag mellan de bebyggda kronoholmarna i den yttre skärgården och övriga öar. Enligl gällande planeringsriktlinjer angesju för skärgårdens yttre delar alt privati­sering av strandzonen och fortsatt fritidsbebyggelse i princip inte bör äga rum. Härtill kommer att vissa öar ingår i naturreservat. Med hänsyn till det anförda finner kronoholmsutredningen att det är tveksamt om fastighets­bildning på skärgårdens yttre kronoholmar har utsikter att genomföras. Sannolikt kan avstyckning inte påräknas. Enligt utredningens mening har naturvårds- och friluftslivsintressena i förevarande fall en sådan styrka att staten som markägare bör avstå från att ta initiativ till eventuella plan- och faslighelsbildningsutredningar. Aktuella kronoholmar bör därför i sin hel­het även fortsättningsvis bli kvar hos det allmänna.

Med hänsyn till de speciella omständigheterna kan undantag möjligen göras för fastigheterna Halsön 2: 1-3: I där man kan överväga om inte friköp av tomtmark bör kunna ske. De två ägarna av de byggnader som finns på fastigheterna äger ju återstoden av Halsön och har fiskevatten där omkring. A andra sidan kan kanske hävdas att de aktuella byggnaderna ligger olämpligt med hänsyn främst till det rörliga friluftslivets behov, varför en fastighetsbildning på grund av varaktighetskravet eventuellt inte kan komma till stånd. Emellertid synes en tillfredsställande lösning kunna uppnås, om husägarna i samband med markförsäljningen till dem åtar sig att flytta byggnaderna till en mindre utsatt plats. För att undvika uppkomst av flera fastigheter bör fastighetsreglering väljas som fastighetsbildningsåt­gärd. Parentetiskt kan ifrågasättas om de aktuella fastigheterna utgör kro­noholmar och därför omfattas av kronoholmsutredningens uppdrag.

I likhet med vad som har förordats beträffande de bebyggda kronohol­marna i Haparanda yttre skärgård bör öarna i Kalix yttre skärgård med hänsyn lill deras genomgående betydande natur- och kulturvärden ägas av staten även i fortsättningen. Enligt kronoholmsutredningens mening bör man därför inte tillgodose Kalix kommuns önskemål om markförvärv såvitt avser dessa öar.

Vad gäller de återstående kronoholmarna inom Kalix kommun (områ­destyp nr I och 3) tar kronoholmsutredningen först ställning till byalagens och den enskilde yrkesfiskarens anhållan om alt få förvärva två eller flera av dessa holmar. Lantbruksnämnden i Norrbottens län har i anledning av en pågående fastighetsreglering anfört följande beträffande en av dessa framställningar:

Hittills har den fiskerätt som är knuten till en del av kronoholmarna

kunnat utnyttjas på arrende av yrkesfiskarna. Detta har också inneburit att

fiskerätten hela tiden verkligen blivit utnyttjad och inte kommit att vara

2

oanvänd t. ex. av det skälet att förhållanden på enskilda fasligheter skulle    Prop. 1985/86: 110 lett till ett passivt ägande. Det är därför enligt lantbruksnämndens åsikt viktigt att äganderätten till kronoholmarna behålls i sådan form att fiskerät­ten också i framtiden kan tillförsäkras det aktiva yrkesfisket. Detta skulle inte kunna garanteras om fiskerätten överförs på enskilda fastigheter.

Lantbruksnämnden avstyrkte framställningen, Kronoholmsutredningen ansluter sig till de synpunkter som nämnden framfört. De aktuella fram­ställningarna bör därför inte föranleda någon åtgärd.

Angående de enskilda husägarnas möjligheter att erbjudas friköp av tomtmark finner kronoholmsutredningen att förutsättningarna för friköp beträffande här aktuella kronoholmar får anses vara bättre jämfört med motsvarande möjligheter i fråga om kronoholmarna i den yttre skärgården. För de inre delarna av Kalix skärgård och vid fastlandskusten gäller nämligen inte något hänsynslagande lill speciella nalurvårdsintressen. Många öar är små och en del nästan fullt utbyggda. Ofta ligger de också nära fastlandet. Fastställda byggnadsplaner finns för två kronoholmar, varjämte på en av dessa öar friköp av tomtmark tillåtits. Byggnaderna på kronoholmarna inom det här området har i allmänhet en bättre standard än husen på öarna i ytterskärgården.

Angivna förhållanden talar för att fastighetsbildning på de aktuella öarna kan komma till stånd. Kronoholmsutredningen är emellertid inte helt över­tygad om att avstyckningar i alla fall kan komma att tillåtas.

I enlighet med del resonemang som förts i avsnittet 5.3.1 bör man i princip kunna tillgodose Kalix kommuns önskemål om markförvärv beträf­fande de här aktuella öarna. Härvid uppkommer emellertid ett par frågor som först behöver diskuteras. Hänsynen till yrkesfisket och fiskevården kräver l.ex. speciella överväganden. Vidare måste en bedömning göras i fråga om kommunens eller husägarnas företrädesrätt till marken på de kronoholmar som inte ligger i den yttre skärgården.

Invid nio bebyggda kronoholmar inom Kalix kommun finns sådant sta­tens enskilda fiskevatten som av länsstyrelsen upplåtits för fiske med fasta redskap. Fyra av dessa öar ligger i ytterskärgården. Man kan därför bortse från dem i detla sammanhang. Upplåtelserna, som med två undanlag avser liden 1979-1983, har i de flesta fall gjorts lill yrkesfiskare som har licens. Dessa har också andra fiskeupplåtelser vid obebyggda kronoholmar, på allmänt vatten eller på annans enskilda vatten eller på samfällt fiskevatten. Vid sex bebyggda kronoholmar är fisket såsom skatteköpt i enskild ägo.

Laxfisket vid älvmynningarna utmed Norrbottens kust är mycket bety­delsefullt. Torne, Kalix och Pite älvar har det bästa laxbeståndet. 1 Kalix älv är återuppvandringen av laxen mycket viktig. Privata laxfällor vid älvmynningen kan hindra statliga initiativ till att av fiskevårdsskäl vidta nödvändiga åtgärder för att underlätta återuppvandringen. Även i de fall kommunen berättigas få förvärva bebyggda kronoholmar med tillhörande fiskevatten i älvmynningen kan samma fiskevårdsproblem uppstå. I framti­den kan staten kanske behöva återta fisket genom expropriation. Givetvis bör man så långt möjligt söka undvika fiskevattenöverlåtelser som inte

bara i nuläget utan även på sikt kan medföra konsekvenser för fiskevärden.

43

Kronoholmarna Trutskärs Hällgrund 1: 1, Nygrynnan 

1:

1 och Stenen Prop. 1985/86: 110 1:1 ligger i och för sig ganska långt från Kalixälvens mynning. Fisket kring dessa öar är f.n. upplåtet till fiskare för vilkas försörjning fisket är av väsentlig betydelse. Om det finns risk för att en överlåtelse av dessa öar till Kalix kommun kan negativt påverka betingelserna för laxfisket, bör öarna inte säljas till kommunen (jfr. avsnittet 5.3,1),

Kronoholmsutredningen utgår från att det av länsstyrelsen upplåtna fisket vid de bebyggda kronoholmarna har betydelse för de berörda yrkes­fiskarna. Dessa bör därför få behålla sina fiskerättigheter även i det fall Kalix kommun skulle berättigas att få överta kronoholmarna. Med hänsyn härtill bör staten på det sätt som beskrivits i avsnittet 5.3.1 göra erforder­liga förbehåll om fiskeupplåtelserna i samband med att öarna överiåtes till kommunen.

Såvitt kronoholmsutredningen kan bedöma torde fiskevårdshänsyn knappast lägga hinder i vägen för att Kalix kommun övertar och upplåter fiskevattnet vid de bebyggda kronoholmarna där sådana upplåtelser kan bli aktuella. Denna bedömning torde dock inte gälla de kronoholmar som ligger i anslutning till Kalixälvens utflöde. Utredningen förutsätter att kommunen vid tillståndsprövningen av rätten till fiske med fasta redskap ser till att fisket utnyttjas på bästa sätt från fiskevårdssynpunkt. Härvid är del viktigt att kommunen samråder med fiskenämnden i länet. För atl så långt möjligt säkerställa att yrkesfiskels intressen beaktas för framliden bör del vid försäljningen till kommunen finnas ett av Kalix kommunfull­mäktige fattat beslut om att kommunen skall tillgodose dessa intressen även efler upphörandet av de fiskeupplåtelser som gäller vid tiden för försäljningen (jfr. avsnittet 5.3.1).

Vad gäller de bebyggda kronoholmarna inom Kalix inre skärgård aktua­liseras den i avsnittet 5.3.3 diskuterade frågan om resp. kronoholme först bör överlåtas till en av ett sådant förvärv intresserad kommun eller om tomtmark bör säljas till de enskilda husägarna i första hand. Som framgår av nämnda avsnitt förordar kronoholmsutredningen att kommuner i för­värvsfrågan bör ges företräde framför husägarna. På grund härav finner utredningen att de ifrågavarande kronoholmarna kan överlåtas lill Kalix kommun. Det blir härigenom kommunens sak att bedöma i vilka fall husägarna kan medges att få friköpa tomtmark. Därvid kan de synpunkter i denna fråga som kronoholmsutredningen tidigare redovisat Ijäna som väg­ledning.

Om Kalix kommun inle vidhåller sitt intresse för förvärv av de nu aktuella öarna, rekommenderar kronoholmsutredningen att staten tar initi­ativ till fastighetsbildning för att utröna om tomtmark efter avstyckningen kan säljas till husägarna.

Luleå kommun

Inom Luleå kommun finns 28 bebyggda kronoholmar. Intresseområdet ett

(tätorter) inrymmer en bebyggd kronoholme. Likskäret, medan 13 krono­

holmar finns inom området nr 2 (ytterskärgårdens inre delar och fastlands­

kusten).

44

Beträffande fiskefrågan råder i stort sett samma förhållanden som i     Prop. 1985/86: 110 Kalix kommun.

Av inhämtade synpunkter från enskilda husägare framgår atl flertalet av dessa har intresse av att få köpa den mark där deras hus finns. Beträffande några kronoholmar kan noteras en splittrad opinion bland husägarna i friköpsfrågan. På enstaka öar synes råda en enhällig uppfattning om att friköp inte bör äga rum. Luleå kommun önskar förvärva samtliga bebyggda kronoholmar inom kommunen. För vissa av dessa öar har kommunen angett ett speciellt intresse. Enligt kommunen är det viktigt att kronohol­marna i fortsättningen är i allmän ägo.

Precis som i fråga om kronoholmarna i Haparanda och Kalix yttre skärgård anser kronoholmsutredningen att tomtmark på öar i Luleå yttre skärgård inte bör kunna komma i fråga för överlåtelse till husägare och att kronoholmarna i den yttre skärgården av Luleå kommun bör behållas av staten. Med hänsyn till att kommunen i praktiken sköter förvaltningen av Brändöskäret och Haraskär bör dock dessa områden erbjudas kommunen.

När det gäller de övriga bebyggda kronoholmarna inom Luleå kommun får på samma skäl som anförts i fråga om motsvarande holmar inom Kalix kommun förutsätlningarna för fastighetsbildning och friköp av tomtmark anses vara bättre. Kronoholmsutredningen är dock osäker i frågan bl. a. på grund av atl några av de aktuella öarna med hänsyn till närheten lill Luleå centralort får anses ha ett inte obetydligt intresse för det rörliga friluftsli­vet.

På samma sätt som anförts i fråga om Kalix kommun bör staten i princip kunna tillgodose Luleå kommuns önskemål om atl förvärva de inom kom­munen belägna bebyggda kronoholmar som ligger i den inre skärgården. 1 detta sammanhang bör dock särskilt diskuteras den framtida dispositionen av vissa av kronoholmarna i den yttre och inre skärgården med hänsyn till yrkesfiskets intressen.

Länsstyrelsen har upplåtit rätt till fiske vid 20 bebyggda kronoholmar inom Luleå kommun för tiden 1979-1983. Av dessa öar ligger elva i den yttre skärgården. Såvitt nu är i fråga kan man därför bortse från dessa öar med undantag för Brändöskäret och Hapaskär. Fyra av upplåtelserna gällde till utgången av år 1981 på grund av att upplåtelserna gjorts till fiskare som saknade licens. En av dessa upplåtelser har därefter förlängts till utgången av år 1983. Några enskilda skattefiskare finns inte.

Eftersom de aktuella yrkesfiskarna bör garanteras atl få ha kvar sina fiskerätter i händelse av att Luleå kommun får förvärva kronoholmarna, förordar kronoholmsutredningen att staten som närmare redovisats i av­snittet 5.3.1 gör förbehåll om fiskeupplåtelserna i köpeavtalet mellan sta­ten och kommunen.

Lika lite som i fråga om Kalix kommun anser kronoholmsutredningen

att fiskevårdshänsyn kan hindra alt Luleå kommun övertar och upplåter

fiskevatten vid de aktuella bebyggda kronoholmarna. Utredningen förut­

sätter all kommunen samråder med fiskenämnden i frågor som har bety­

delse för fiskevården. 1 samband med försäljningen till kommunen bör

Luleå kommunfullmäktige i ett särskilt beslut garantera att yrkesfiskets

intressen vid de överlåtna kronoholmarna skall beaktas av kommunen i

45

framtiden.

Beträffande frågan om Luleå kommun eller husägarna bör ges företräde Prop. 1985/86: 110 till förvärv av marken på kronoholmarna föreligger samma förhållanden som nyss redogjorts för beträffande kronoholmarna i Kalix kommun. I enlighet med vad som tidigare anförts bör en av sådana förvärv intresserad kommun erbjudas att före husägarna få överta kronoholmarna. Öarna i den inre skärgården kan sålunda enligl utredningens uppfattning överlåtas till Luleå kommun. Det kommer därmed att åvila kommunen att ta ställning till enskildas önskemål om friköp av tomtmark.

Skulle Luleå kommun inle vara intresserad av att köpa de bebyggda kronoholmarna i den inre skärgärden, förordar kronoholmsutredningen att fastighetsbildning påbörjas som förberedelse till försäljning av tomtmark till husägarna på öarna.

Piteå kommun

I Piteå kommun finns två bebyggda kronoholmar inom översiktsplanering­ens intresseområde ett (tätorter), tre öar inom området två (skärgårdens yttre delar) och sju öar inom det tredje intresseområdet (skärgårdens inre delar och fastlandskusten).

Det övervägande antalet boende på kronoholmarna inom kommunen inbegripet den båtklubb som har anläggningar på Stor-Svinören uppger sig vara nöjda med nuvarande förhållanden. Enligt Piteå kommun bör staten kvarstå som markägare. Kommunen kan i andra hand tänka sig att förvär­va kronoholmarna hellre än att det blir privata tomter på öarna.

Fiskevatten kring alla bebyggda kronoholmar utom tre har länsstyrelsen upplåtit, i de flesta fall för perioden 1979-1983.

I fråga om de enskildas möjligheter att få friköpa tomtmark får samma förutsättningar anses gälla som beträffande motsvarande kronoholmar inom länets övriga kustkommuner. Detta innebär att friköp inte bör tillåtas såvitt avser de kronoholmar som ligger i den yttre skärgården. När det gäller de övriga öarna är kronoholmsutredningen tveksam till friköp. I avsnittet 5.3.3 har kronoholmsutredningen anfört att osäkerheten i bedöm­ningen om markförsäljning till privatpersoner bör få ske utgör ett skäl för alt all mark på den aktuella kronoholmen tills vidare bör ägas av det allmänna. Med hänsyn härtill bör de sistnämnda öarna och även öarna i ytterskärgården bli kvar i allmän ägo.

Eftersom Piteå kommun inte är intresserad av förvärv av kronoholmar i vare sig den yttre eller inre skärgården, bör staten fortsätta att äga krono­holmarna inom kommunen.

3   Västerbottens län

1 detta län finns det närmare 20 bebyggda kronoholmar. För de holmar där

relativt omfattande bebyggelse finns råder såväl strandskydd enligt 15 §

NVL som förordnanden om skydd för landskapsbilden. Övriga bebyggda

kronoholmar omfattas enbart av slrandskydd. Om inte något annat anges,

förvaltas kronoholmarna av kammarkollegiet.

46

överväganden och förslag

Prop. 1985/86:110

Vid planeringen av kustområdet i Västerbottens län har man utgått från att kronoholmarna inte är avsedda att bebyggas samtidigt som man vill se till att den befintliga bebyggelsen skall få ligga kvar. Det råder stor restriktivi­tet i fråga om tillkommande bebyggelse. Detla överensstämmer också med regeringens år 1978 fattade beslut för länet med anledning av det fortsatta arbetet med den fysiska riksplaneringen.

Skellefteå kommun

Storieken på de bebyggda kronoholmarna inom kommunen varierar gans­ka mycket. Antalet bosättningar på öarna är också tämligen olika. De öar som ligger närmast Skellefteå inom fasligheten Yttemrsvik 34:1 är be­byggda med relativt många hus. Dessa har i allmänhet en varierande standard och storlek. Byggnadernas utseende följer också ej heller något enhetligt mönster. De aktuella öarna ligger ganska nära Rönnskärsverken, som utgör ell ganska påtagligt visuellt inslag i miljön.

Endast enstaka husägare på kronoholmarna i Skellefteå kommun kan tänka sig att förvärva tomtmark. Den allmänna uppfattningen bland de boende synes vara att man godtar den nuvarande dispositionen av öarna och inte önskar all den ändras. Skellefteå kommun är i princip beredd att överta de bebyggda kronoholmarna, om staten vill överlåta dem utan ersättning. Enligt kommunen skulle ett kommunalt övertagande av öarna främja det rörliga friluftslivet.

Vid en bedömning av frågan om friköp av tomtmark på öarna bör tillåtas kan till en början erinras om att husägarna inte torde vara intresserade av markförvärv. På grund härav förefaller frågan om friköp sakna aktualitet. Kronoholmsutredningen kan dock konstatera att i och för sig synes hänsy­nen till naturvården och det rörliga friluftslivet knappast utgöra ett hinder mot fastighetsbildning beträffande den bebyggda marken. Vad som kan föranleda tveksamhet i fastighetsbildningshänseende är närmast i vad mån fastigheter som avstyckas på de öar som ligger nära Rönnskärsverken kan anses bli varaktigt lämpade för sitt ändamål med hänsyn till den miljöpå­verkan som industrianläggningen medför.

Eftersom klart angivna önskemål om friköp av tomtmark saknas och då del under alla förhållanden kan ifrågasättas om tillstånd till avstyckningar kan påräknas, bör enligt utredningens mening Skellefteå kommun erbjudas att få köpa de ifrågavarande öarna (jfr. avsnittet 5.3.3). Kommunen är intresserad av att överta kronoholmarna, om detta kan ske utan kostnad för kommunen. Kronoholmsutredningen anser all del inle finns några omständigheter som kan motivera att staten skänker öarna till kommunen. För nu diskuterad överlåtelse liksom för överlåtelser i allmänhet bör de principer för köpeskilling m.m. som redovisats i avsnittet 5.1.7 vara nor­merande. Detla innebär bl.a. att köpeskillingens storlek i princip skall bestämmas med ledning av fastighetens beräknade marknadsvärde. Detta kan i första hand grundas på bedömningar om framtida nettoavkastningar

frän arrendetomterna.

47

1 händelse av ett kommunalt övertagande av de bebyggda kronohol- Prop. 1985/86: 110 marna bör observeras att yrkesfisket vid dessa öar har stor betydelse för fiskerinäringen på orten. Vid en inventering år 1979 framgick att vid kronoholmarna i Skellefteåbukten fanns ca 17 fasta redskap utsatta. Av dessa brukades alla utom två av licensierade yrkesfiskare. Länsstyrelsen hade för tiden fram till utgången av år 1982 gett tillstånd till fiske med fasta redskap invid nio av de bebyggda kronoholmarna. För tiden därefter kommer sannolikt många fiskeplatser atl upplåtas till licensierade yrkesfis­kare.

Enligt kronoholmsutredningens uppfattning bör berörda yrkesfiskare få ha kvar sina fiskerältigheter i det fall Skellefteå kommun skulle få köpa kronoholmama. Vid detta förhållande bör staten såsom beskrivits i avsnit­tet 5.3.1 göra erforderliga förbehåll om fiskeupplåtelserna i samband med atl öarna överiåtes till kommunen. Utredningen förutsätter vidare att kom­munen vid tillståndsprövningen av rätten till fiske med fasta redskap iakttar att fisket utnyttjas på bästa sätt från fiskevårdssynpunkt. Härvid bör framhållas vikten av att kommunen samråder med fiskenämnden i länet. På det sätt som också berörts i avsnittet 5.3.1 bör Skellefteå kom­munfullmäktige vid ett eventuellt förvärv av öar särskilt besluta om att kommunen förbinder sig att respektera yrkesfiskets intressen även efter upphörande av de fiskeupplåtelser som gäller vid tiden för försäljningen till kommunen.

Robertsfors kommun

Kronoholmarna Käringbådan och Käringskär ligger inom ett område, som betecknas som riksintressant för den vetenskapliga naturvården. Med hänsyn härtill och dä något intresse för förvärv av tomtmark inle anmälts bör friköp av sådan mark inte tillåtas.

Robertsfors kommun är inte intresserad av att förvärva de aktuella öarna.

Mot denna bakgrund bör öarnas dispositon inte ändras.

Umeå kommun

Den person som hyr en fritidsbostad på Risön är intresserad av att köpa huset och tomtmark i anslutning därtill.

Umeå kommun har intresse av att förvärva de tre aktuella öarna. Som skäl för att överta Fjärdgrund åberopas att kommunen äger det omkring ön liggande vattenområdet. Risön, som ligger i anslutning till naturskyddsom­rådet Strömbäck-Kont som ägs av kommunen, är också intressant för kommunen. 1 fråga om Bredskär anförs atl kommunen äger ett intresse av att ön inte privatiseras.

Sjöfartsverket och fortifikationsförvaltningen har förklarat att de för sin verksamhet behöver disponera Fjärdgrund resp. Bredskär. Dessa öar bör därför vara kvar i statens ägo.

Enligt kronoholmsutredningens bedömning förehgger knappast något

hinder mot att fritidshus och tomtmark säljs till den privatperson som hyr

48

huset på Risön. Samlidigt är domänverket villigt att förhandla med Umeå     Prop. 1985/86: 110 kommun om försäljning av ön till kommunen. När överiåtelser till en kommun och enskilda aktualiseras samtidigt förordar utredningen att kom­munen ges företräde i förvärvsfrågan (se avsnittet 5.3.3). Med hänsyn härtill bör Umeå kommun erbjudas att förvärva Risön.

4   Västernorrlands län

Det finns inom länet ett mindre antal bebyggda kronoholmar. För dessa gäller strandskydd enligt 15 § NVL.

Överväganden och förslag

Örnsköldsviks kommun

Trysunda har slora värden från naturvårds- och friluftslivssynpunkter. Öns gamla fiskeläge är kulturhistoriskt intressant. Tyrsunda är den sista ön i Ångermanland där yrkesfiske fortfarande bedrivs. Åtta hushåll bor per­manent på ön.

Husägarna synes vara ense om atl Trysundas nuvarande disposition är tillfredsställande. Önskemål om friköp av tomtmark har inte framförts. Det finns inget uttalat behov av att genom fastighetsinteckning belåna fastighe­ter. Örnsköldsviks kommun, som inte är intresserad av att förvärva ön, anser att den bör bevaras som den är,

Kronoholmsutredningen finner att Trysunda med hänsyn till dess bety­dande natur- och kulturvärden (jfr, avsnitt 5.2) bör förvaltas av staten även fortsättningsvis. Det får anses vara angeläget att genom naturreservats­föreskrifter förordna om miljöns och bebyggelsens bevarande. Samtidigt är det viktigt att de bofastas möjligheter att kunna bo kvar på ön säkerställs. Det synes f.n. inte föreligga något behov av att genom faslighelsinieckning kunna få lån för att underhålla och modernisera permanenthusen. 1 framti­den kan det kanske bli möjligt att belåna huset och nyttjanderälten, om byggnadspantutredningens väntade förslag genomförs (se avsnittet 3.3). För att skapa möjligheter för ytteriigare människor att bosätta sig stadigva­rande på Trysunda kan det vara lämpligt atl reservera mark för enstaka bosättningar av detta slag.

Beträffande nuvarande upplåtelseformer noterar kronoholmsutredning­en att medlemmarna i Trysunda fiskehamnsförening gynnas i avgiftshän­seende i förhållande till övriga arrendatorer på ön. Fördelarna för före­ningsmedlemmarna grundar sig på ett avtal mellan staten och föreningen, som gäller till utgången av år 1998.

I fråga om de övriga kronoholmarna inom Örnsköldsviks kommun före­slås ingen ändrad disposition.

49

4   Riksdagen 1985/86. 1 saml. Nr IIO

Kramfors och Timrå kommuner

Prop. 1985/86: 110

1 enlighet med den fysiska riksplaneringens riktlinjer och den för Kramfors kommun gällande kommunöversikten bör kronoholmarna Höglosmen, Högbonden och Långskäret skyddas mot exploatering med hänsyn till naturvårdens och friluftslivets intressen. Några privatägda tomter på öarna bör mot bakgrund härav inte komma i fråga. Enär Kramfors kommun inte önskar förvärva någon kronoholme inom kommunen, får öarna förvaltas av staten även i framtiden. Ej heller Timrå kommun är intresserad av att överta de inom kommunen liggande Oxviksskären. Ögruppen bör därför bli kvar i statlig ägo.

Sundvalls kommun

Kronoholmen Brämön med Kalven är av intresse för det röriiga friluftsli­vet samt för den vetenskapliga och kulturella naturvården. På ön, som är myckel slor, finns i huvudsak två bebyggelsegrupper. Den ena gruppen finns på nordöstra delen av ön och består av gammal fiskarbebyggelse, som är värdefull för kulturminnesvården. Den andra bebyggelsegruppen finns i Sanna på Brämöns västra del. Det är här frågan om ordinär fritids­bebyggelse. Sanna har en bra hamn bl.a. för det röriiga friluftslivets behov. På ön Kalven söder om Brämön finns även bebyggelse.

Beträffande bebyggelsen i Norrhamn eller Brämöhamn på nordöstra delen av Brämön gjordes en s.k. planutredning, som blev färdig år 1979. För området vid Brämöhamn gäller ett interimistiskt förordnande enligt 11 § NVL om skydd för natur- och kulturmiljön. Beslutet gäller till dess att länsstyrelsen beslutat om naturvårdsområde på Brämön. Under år 1979 skedde avstyckning av tomter i Brämöhamn. I slutet av detta år träffades avtal om försäljning av tomterna, varjämte vissa köpare betalade hela köpeskillingen. Mot bakgrund av bl.a. angivna förhållanden beslöt rege­ringen (industridepartementet) i mars 1981 att lämna domänverket begärda bemyndiganden att sälja fastigheterna i Brämöhamn.

Arrendalorerna och hyresgästerna i Sanna har sedan länge önskemål om atl få förvärva tomtmark. Sundsvalls kommun, som för sin del är ointres­serad av att köpa Brämön, har i likhet med domänverket och länsstyrelsen inget atl erinra mot att friköp av tomtmark sker.

Med hänsyn dels lill atl del aktuella tomtområdet i Sanna utgör en mycket liten och avgränsad del av en förhållandevis stor ö, dels till att det alltid är möjligt att begränsa tomternas yta, kan hänsynen till det rörliga friluftslivet enligt kronoholmsutredningens mening inte anses utgöra hinder mot friköp av tomterna. Ej heller naturvårdens intressen torde påverkas negativt av att friköp sker. Öns värdefulla naturmiljö avses nämligen bli skyddad genom att ön avsätts till ett naturvärdsområde enligt 19 § NVL. Slutligen synes de aktuella byggnadernas standard vara sådan att fastighetsbildning inte hindras därav.

Vid angivna förhållanden finner kronoholmsutredningen att arrendalo­rerna i Sanna bör kunna få friköpa den mark som deras byggnader är uppförda på. Även hyresgästerna bör ges samma rätt i den mån det är praktiskt och ekonomiskt genomförbart (jfr. avsnittet 5.3.2).

Förhållandena på Kalven skiljer sig inte alltför mycket från vad som     Prop. 1985/86: 110 sagts om Brämön. Med hänsyn härtill och till de bedömningar i friköpsfrå­gan som gjorts beträffande Brämön synes det rimligt att även husägarna på Kalven erbjuds att få friköpa tomtmark.

Avslutningsvis vill kronoholmsutredningen framhålla att det knappast synes lämpligt att komplettera bebyggelsen på Brämön och Kalven med ytteriigare fritidshus. Svårigheten att ge utrymme för parkeringsplatser för bilar på fastlandet vid Lörudden är bl. a. ett skäl för att vara restriktiv med ny exploatering på öarna.

5   Gävleborgs län

Inom Gävleborgs län finns sex bebyggda kronoholmar. För dessa gäller strandskydd om 300 m enligt 15 § NVL.

Överväganden och förslag

Nordanstigs kommun

Kronoholmen Gran är i den fysiska riksplaneringen angiven som riks­intressant för den vetenskapliga och kulturella naturvärden. På grund härav och då sex av öns sju hus får disponeras gemensamt av medlemmar i en fiskehamnsförening bör något friköp av tomtmark inte aktualiseras. Med hänsyn främst till öns betydande naturvärde torde det inte vara lämpligt att ändra öns nuvarande disposition (jfr avsnittet 5.2 under rubri­ken Kronoholmar som har betydande natur- och kulturvärden).

Ej heller på Ingaskär är det aktuellt med någon marköveriåtelse till enskilda. Med hänsyn till försvarets intressen bör ön ägas av staten även i framtiden.

Söderhamns kommun

Klacksörarna har ett inte obetydligt regionalt intresse för naturvård och kulturminnesvård. Ögruppen har betydelse för det rörliga friluftslivet.

Samtliga husägare och hyresgäster är intresserade av alt få friköpa

tomtmarken resp. huset och tomten. Söderhamns kommun, som äger alla

andra öar i skärgården inom kommunen, önskar förvärva Klacksörarna för

att ögruppen skall kunna utnyttjas för det röriiga friluftslivet. Enligt krono­

holmsutredningens bedömning torde hänsynen till naturvärd och friluftsliv

knappast utgöra något hinder mot avstyckning av den bebyggda marken.

Av vad som upplysts i saken framgår att på andra öar och kustområden i

kommunen har avstyckningar av tomter med befintlig fritidsbebyggelse

godkänts. Även om Klacksörarna kanske skiljer sig från dessa öar och

områden, bl. a. genom dess kulturmiljöer i anslutning till gammal fiskarbe­

byggelse, talar sannolikheten för att fastighetsbildning på ögruppen kan

komma att tillåtas. Detta skulle enligt utredningens mening behöva klarläg­

gas genom någon form av planutredning.

51

1 avsnittet 5.3.3 har diskuterats hur man bör lösa den situation som    Prop. 1985/86: 110 uppkommer när överlåtelser till kommuner och enskilda aktualiseras sam­tidigt. Utredningen har därvid förordat att kommunen bör ges företräde i förvärvsfrågan.

Med hänsyn till vad som anförts bör Söderhamns kommun erbjudas att få köpa Klacksörarna. Om kommunen inte längre är intresserad av mark­förvärv, bör staten ansöka om fastighetsbildning för atl få utrönt om tomtmarken kan säljas till de enskilda.

Gävle kommun

Genom att försäljningar av tomtmark på Dödmansskär redan skett återstår endast att ta ställning till hur den övriga marken på ön skall disponeras.

Beträffande öarna Gåsholma och Eggegrund är det inte aktuellt med några privata markförvärv.

Gävle kommun har avböjt att förvärva kronoholmarna.

Mot bakgmnd av det anförda föreslår kronoholmsutredningen att de ifrågavarande öarnas disposition inte ändras.

6   Uppsala län

överväganden och förslag

Några privatägda byggnader torde inte finnas på kronoholmarna i Uppsala län. Berörda kommuner är inte intresserade av markförvärv. Kronoholms­utredningen föreslår att öarnas disposition inte ändras.

7   Stockholms län

överväganden och förslag

Ingen kommun i Stockholms län är intresserad av att förvärva bebyggda, statligt ägda öar inom länet.

Med några undantag äger staten samtliga byggnader på statens öar i Norrtälje, Vaxholms, Värmdö, Lidingö, Stockholms och Haninge kom­muner. Många av dessa byggnader hyrs ut. Flera av öarna är naturreser­vat. En ö. Ängsö, är en nationalpark.

Källskären i Norrtälje kommun, vars enda bebyggelse beslår av ett

privat fritidshus, ligger i den yttersta skärgården inom ett område som

enligt gällande markdispositionsplan för kommunen skall bibehållas i sin

nuvarande markanvändning. Av planen framgår vidare bl. a. att beträffan­

de området skall det röriiga friluftslivet prioriteras framför enskild fritids-

52

bebyggelse. Vidare accepteras ny friudsbebyggelse endast som begränsa-    Prop. 1985/86:110 de kompletteringar. Riktlinjer för eventuella avstyckningar saknas i dispo­sitionsplanen.

Enligt kronoholmsutredningens bedömning synes förhållandena i fråga om Källskären vara sådana att det finns utsikter till att avstyckning av den bebyggda marken kan tillåtas. Friköp av tomtmark bör därför kunna kom­ma till stånd.

Kronoholmsutredningen föreslår att dispositionen av öarna i Norrtälje, Vaxholms, Värmdö, Lidingö, Ekerö och Haninge kommuner inte ändras. Ansökan om fastighetsbildning bör göras beträffande den bebyggda mar­ken på Källskären i Norrtälje kommun.

Det kan ifrågasättas om utredningen skall lämna förslag om den framtida dispositionen av Skeppsholmen och Kastellholmen, som ligger centralt i Stockholm. Den s.k. skeppsholmsgmppen lämnade år 1978 en rapport benämnd Riktlinjer för planering av Skepps- och Kastellholmarna (Ds U 1978:9). Regeringen beslöt påföljande är att rapportens förslag till riktlinjer skulle av byggnadsstyrelsen och fortifikationsförvaltningen läggas till grund för den fortsatta planeringen och förvaltningen av mark, byggnader och anläggningar på öarna. Byggnadsstyrelsen överlägger f.n. med Stock­holms kommun om frågor som har samband med det framtida nyttjandet av öarna. Genom vad som sålunda förekommit avstår kronoholmsutred­ningen från att lämna förslag om de aktuella öarnas framtida disposition.

I fråga om Fifång i Södertälje kommun föreslås ingen ändring. Övriga bebyggda statliga öar inom kommunen förvallas av domänverket. På tre av dessa öar finns jordbmk som verket arrenderar ut. Två av arrendalorerna har anmält intresse för förvärv av byggnader jämte arrenderad mark, som utgör 18 ha på Hamnskär och 37 ha på Ridö. Bostadsarrendatorn på Jur-staholm önskar friköpa tomtmark.

De nu aktuella kronoholmarna ligger inom områden, som är av riksin­tresse för det rörliga friluftslivet och naturvården. Med hänsyn härtill skulle ett tillstånd till markförvärv kunna motverka dessa intressen framför allt genom att så stora områden kommer i privat ägo. Kronoholmsutred­ningen föreslår därför att ingen markförsäljning sker. Eftersom avstyck­ning av en tomt på Karlholmen tillåtits så sent som år 1979, torde dock hinder knappast föreligga mot avstyckning av en tomt kring det åter­stående fritidshuset på ön.

Husägarna på Öja i Nynäshamns kommun har anmält intresse för friköp av tomtmark. Den främsta orsaken till deras önskemål är möjligheten att kunna belåna fastigheter. De permanent boende är i de flesta fall anställda av sjöfartsverket. För andra anställda som har Landsort som arbetsplats finns i viss utsträckning önskemål om att kunna bosätta sig stadigvarande på ön. Kommunen stöder önskemålen om att bilda fastigheter för öns bofasta befolkning.

Sjöfartsverket sysselsätter merparten av de permanent boende på Öja.

Någon annan sysselsättning för de bofasta kan inte erbjudas. Det är ett

rimligt krav att bostadsfrågan kan lösas för den personal som önskar vara

permanent bosatt på ön. Kronoholmsutredningen erinrar om att sjöfarts­

verket genom uthyrning av egna bostadshus åt sina anställda skulle kunna

53

lösa deras bostadsproblem utan att de behöver äga tomtmark. 1 samman-     Prop. 1985/86: 110 hanget bör också nämnas atl sjöfartsverket överväger att på lång sikt flytta lots verksamheten från Landsort till fastlandet.

Avstyckning av tomter torde knappast kunna begränsas till enbart sådan mark som är avsedd för den bofasta befolkningen. Som fömtsättning för markförsäljning torde erfordras en detaljplan som gmnd för fastighets­bildning. Om del inte finns några hinder mot fastighetsbildning, får man räkna med att staten i ett sammanhang ansöker om avstyckning av i princip all bebyggd mark på Öja (se avsnittet 5.1.7).

Enligt kronoholmsutredningens mening är det tveksamt, om en utveck­ling mot privatägda fastigheter på Öja går att på ett tillfredsställande sätl förena med de starka allmänna intressen som förknippas med ön. Denna ligger ju inom ett område av riksintresse för naturvården och friluftslivet. Bebyggelsemiljön äger betydande kulturhistoriska och miljömässiga vär­den. Ön planeras utgöra en naturvårdsområde. Härtill kommer att ön och dess närmaste farvatten är av ett inte obetydligt intresse för totalförsvaret. Del ökade utnyttjandet av ön som friköp för tomtmark sannolikt leder till skulle kunna komma att motverka detta försvarsintresse.

Med hänsyn till det sagda och då det synes möjligt att lösa bostadsfrå­gorna för sjöfartsverkets anställda finner kronoholmsutredningen övervä­gande skäl tala för att Öja i sin helhet ägs av staten även fortsättningsvis.

8   Södermanlands län

överväganden och förslag

Anledning saknas att ändra disposition av ön Lacka i Nyköpings kom­mun. Ön bör därför tillhöra staten även i framtiden.

Husägarna på öarna inom fastigheten Oxelö, Hävringe och Högstens fiske 1:1 önskar genomgående köpa den mark som deras byggnader är uppförda på. Oxelösunds kommun är intresserad av att förvärva fastighe­ten.

Beträffande Hävringe gäller ganska betydande inskränkningar i rätten för arrendalorerna att överlåta arrendet. Arrendeformen är dessutom lä­genhetsarrende, vilket medför att arrendalorerna saknar besittningsskydd. De begränsningar som sålunda gäller för arrendalorerna är huvudsakligen tillkomna på gmnd av de starka försvarsintressen som finns på ön. En försäljning av tomtmark till husägarna på ön kommer i konflikt med försva­rets intressen, eftersom det inte längre blir möjligt att upprätthålla en tillfredsställande säkerhetskontroll. Vid angivna förhållanden torde enligt kronoholmsutredningens mening marköveriåtelser på Hävringe vara ute­slutna.

Vad gäller de övriga bebyggda öarna inom den aktuella fastigheten kan

noteras att de ligger inom ett område av riksintresse för det rörliga frilufts­

livet. Källskären utgör ett fågelskydds- och sälskyddsområde. Krono-

54

.holmsutredningen bedömer att det mot denna bälcgrund är osäkert om fas-     Prop. 1985/86: 110 tighetsbildning på de nämnda öarna kan komma att ullåtas. Det kan bl.a. ifrågasättas lämpligheten av att genom fastighetsbildning göra bosättning­arna mer varaktiga.

Med hänvisning lill det anförda vill kronoholmsutredningen inte tillstyr­ka marköverlåtelser till husägarna på öarna inom den ifrågavarande fas­tigheten.

Av hänsyn till försvars- och sjöfartsintressen bör staten behålla förvalt­ningen av Hävringe. Övriga bebyggda öar inom fastigheten skulle i och för sig kunna överiåtas fill Oxelösunds kommun. För detla fordras dock av­styckningar från slamfastigheten, vilket förefaller vara mindre lämpligt. Härtill kommer att fastigheten inrymmer åtskilliga vattenområden med värdefullt fiske. Detta fiskevatten bör vara kvar i statens ägo. Mot bak­grund av det anförda synes det knappast vara en godtagbar lösning atl efter fastighetsbildning överlåta de bebyggda öarna utom Hävringe fill kom­munen. Öarna blir ju under alla förhållanden i allmän ägo, vilket väl får anses vara viktigast. Enligl kronoholmsutredningen talar sålunda övervä­gande skäl för att hela den ifrågavarande fasligheten bör ägas av staten även i framliden.

I fråga om de bebyggda kronoholmama i Strängnäs och Eskilstuna kommuner torde fömtsättningar för fastighetsbildning saknas. På gmnd härav bör marköveriåtelser inte komma i fråga. Öarna föreslås vara statligt ägda även i fortsättningen.

Östergötlands län

Överväganden och förslag

De bebyggda kronoholmama i Öslergötiands län förvallas av naturvårds­verket. Byggnaderna på öarna tillhör staten med undantag för ett par sjöbodar på Bodholmen och Åholmen.

Skäl saknas för att ändra nuvarande förhållanden. Öarna bör därför vara kvar i statlig ägo.

10   Kalmar län

överväganden och förslag

På de kronoholmar som förvaltas av naturvårdsverket finns inga privatäg­da byggnader. Öarna förknippas med främst starka nalurvårdsintressen. Med hänsyn härtill saknas anledning att ändra öarnas nuvarande disposi­tion.

55

Sjöfartsverket förvaltar Borgö och Dämman. Önskemål från enskilda     Prop. 1985/86: 110 finns att förvärva tomtmark på Borgö resp. hela holmen Dämman.

Enligt gällande markdispositionsplan för Västerviks kommun skall det område där Borgö ingår reserveras som ett område av särskilt intresse för friluftslivet. Såvitt kronoholmsutredningen kan bedöma torde avstyckning av de bebyggda marken på ön knappast motverka friluftslivets intressen. Med hänsyn härtill föreslår utredningen att staten ansöker om fastighets­bildning i syfte att sälja tomtmarken.

Det är tveksamt om Dämman kan anses varaktigt lämpad för sitt ända­mål. Dämman bör därför vara kvar i statens ägo och eventuellt hyras ul till en båtförening, för vilken ön kan ha ett värde.

11    Gotlands län

överväganden och förslag

Med hänsyn dels till kronoholmamas betydelse för främst naturvården och delvis för försvaret, dels till att det på några av öarna finns i huvudsak enbart fiskebodar i privat ägo föreligger inga skäl till att ändra öarnas nuvarande status. De bör därför fortfarande tillhöra staten.

12   Blekinge län

överväganden och förslag

Anledning saknas att vidta någon ändring beträffande Utklippan. Staten bör fortsätta att äga ön.

13   Hallands län

överväganden och förslag

Med hänsyn till de aktuella öarnas karaktär bör de i sin helhet tillhöra staten även i framtiden. Någon ändring av öarnas disposition föreslås därför inte.

56

14     Göteborgs och Bohus län

Prop. 1985/86: l lO

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län beslöt år 1979 atl inventera beståndet av kronoholmar inom länet. Uppdraget alt utföra detla arbete lades på länsstyrelsens lantmäterienhet. I en första etapp begränsades inventeringsarbetet till de bebyggda kronoholmarna. Detta arbete blev färdigt under år 1980. Som källa för utredningsarbetet användes i första hand kammarkollegiets undersökning av kronans äganderätt till holmar och skär på västkusten i samband med en vid början av 1920-lalel verk­ställd utredning rörande fiskerättsförhållandena vid rikets kuster (SOU 1925:19). Man utnyttjade även de andra källor som närmare beskrivs i bil. Lavsnittet 1.2.

Av bl. a. länsstyrelsens utredning framgår att 38 bebyggda kronoholmar torde finnas inom länet. Ungefär hälfien av dessa holmar är inte registrera­de som särskilda fastigheter.

Bebyggelsen på holmarna redovisas i allmänhet på den ekonomiska kartan. Viss bebyggelse har dock så liten omfattning att den inte finns angiven på kartan. Länsstyrelsen anlitade därför kustbevakningen i västra tullregionen för att undersöka eventuell ytterligare bebyggelse på holmar­na. Av en av kustbevakningen upprättad förteckning framgår om bebyggel­sen avser bostadshus eller uthus och om byggnaderna används av fiskare eller andra personer.

Därefter har länsstyrelsen förtecknat de bebyggda kronoholmarna i den omfattning som redovisas i det följande. Redovisningen innehåller även uppgifter som erhållits från kommuner och andra myndigheter. Även vad kronoholmsutredningen själv kunnat konstatera vid besök på vissa av kronoholmarna finns redovisat.

Samtliga bebyggda kronoholmar omfattas av strandskydd (300 m).

överväganden och förslag

Den fysiska riksplaneringens riktlinjer anger att kusten i Göteborgs och Bohus län är riksintressanl både vad gäller naturvården och friluftslivet. Yrkesfisket har vidare en mycket stor betydelse.

Enligt regeringens uttalanden om utgångspunkterna för den fysiska riks­planeringens fortsatta planeringsarbete tillhör kust- och skärgårdsområdet i länet de områden i landet där det är särskilt angeläget att friluftslivets och naturvårdens intressen säkerställs.

Bebyggelsen på kronoholmarna i länet är av varierande slag och omfatt­ning. Del finns många öar som är bebyggda med enbart privatägda sjöbo­dar medan det på andra öar finns både permanent- och fritidshus i större eller mindre utsträckning. På ett par öar finns gammal fiskarbebyggelse, som har stort kuhurhistoriskt värde.

Många husägare önskar förvärva tomtmark. Den främsta orsaken till

dessa önskemål är att kunna pantsälta fastigheten för att få lån till bl. a.

underhåll av byggnader. På en del håll kan man även tänka sig tomträtts­

upplåtelse.

,.,

Förhållandet mellan markägaren och husägaren på kronoholmarna har     Prop. 1985/86: 110 endast i en del fall reglerats i ett skriftligt arrendeavtal. Vissa husägare uttrycker önskemål om att få ingå ett arrendeavtal med staten.

Göteborgs kommun

1 fråga om öarna Fjordholmen och Vinga finns ett privatägt fritidshus enbart på Fjordholmen. Övrig bebyggelse på öarna ägs av staten och hyrs i en del fall ut. FortifikafionsförvaUningen önskar förvaUa Fjordholmen även i fortsättningen. Med hänsyn främst till försvarets intressen bör friköp av tomtmark pä nämnda ö inte äga mm. Något friköp av mark på Vinga kan ej heller komma i fråga. Nu diskuterade öar bör följaktligen i sin helhet tillhöra staten.

Regeringen beslöt i september 1982 atl på gmndval av en av byggnads­nämnden i Göteborgs kommun godkänd planutredning ge tillstånd till försäljning av viss bebyggd tomtmark jämte område för småbåtsvarv på Ängsholmen.

Ett eller två av de fritidshus som ligger på öns västra del torde utnyttjas för permanentboende. Husen ligger, avskilda från den övriga bebyggelsen, på öns högsta del dit del är svårt att la sig. De ligger på ett område som har förutsättningar för att kunna bli ett strövområde med utsikt över Göte­borgs hamninlopp.

Vid det samråd som skedde då planutredningen färdigställdes uttalade sig flera remissinstanser, bl.a. länsstyrelsen, för ett friläggande av den västra delen av ön för frifidsändamål. Länsstyrelsen, som ansåg alt detalj­planläggningen av Ängsholmen borde syfta till en fastställd stadsplan, framhöll att, om planförslaget inte fastställdes, åtgärder borde omgående vidtas för alt säkerställa fritidsområdet. Detta kunde enligt länsstyrelsen lämpligen ske genom ett förordnande om att området skulle utgöra ett naturvårdsområde enligt 19 § NVL.

Lämplighetsskäl talar mot atl fastighetsbildning kan tillåtas i förevaran­de fall. Avsaknaden av behövlig väg till de fyra fritidshusen torde bl.a. utgöra hinder mot fastighetsbildning. Detta talar för att fastighetsbildning beträffande den i planutredningen upptagna tomtmarken för denna bebyg­gelse knappast kan genomföras. Vid detta förhållande kan friköp av tomt­marken inle bli aktuellt. Husägarna bör få fortsätta att arrendera marken. De bör dock enligt kronoholmsutredningens mening erbjudas att flytta sina hus fill de obebyggda tomter som i planutredningen lagts ut i anslutning till de bebyggda tomter som skall säljas.

I planutredningen redovisas ett ganska vidsträckt område för småbåts­varv. Regeringens försäljningsmedgivande omfattar ett mera begränsat område men fortsatta utredningar får utvisa om det finns fömtsättningar för avstyckning för det varvsområde som angetts i planutredningen.

58

Kungälvs kommun

'--

Prop. 1985/86: 110

Med hänsyn till alt nästan alla avstyckade tomter på Bmnskär såhs bör de två tomter som staten alltjämt äger erbjudas husägarna till försäljning.

Tillräckliga skäl saknas för försäljning av byggnader och mark på Erhol-men. Av försvarshänsyn bör ej heller någon sådan försäljning komma till stånd på den del av Marstrandsön som fortifikationsförvallningen förval­lar.

Tjörns kommun

På berörda öar finns inga privatägda byggnader. Tjörns kommun är intres­serad av att förvärva öama.

Av avsnittet 5.2 framgår att kronoholmar med betydande natur- och kulturvärden bör ägas av staten i fortsättningen. Pater Nosterskären har sådana värden. Utredningen föreslår mot bakgmnd härav att ögmppen tills vidare kvarstår i statens ägo. Slrömholmen bör erbjudas kommunen för förvärv.

Orust kommun

Som framgår av projektgmppens arbete rörande Käringön (bil. 3) har denna ö särdrag som skiljer den från andra bebyggda kronoholmar. Vad som främst kännetecknar ön är att den ulgör ett exempel på ett levande kustsamhälle med ca. 60 stadigvarande bosättningar. Projektgmppens för­slag syftar till att kunna bevara detta samhälle och underlätta för de boende atl kunna få bo kvar på ön året mnl. Härvid träder i förgmnden de nu obefintliga möjligheterna att genom faslighelsinieckning kunna få lån till underhåll och modernisering av bostadshusen.

Samtidigt har det mesta av öns bebyggelse och miljö kulturhistoriska värden som är av riksintresse. I linje härmed och som ett uttryck för det starka intresset av att bevara den nuvarande gemensamma miljön finns tanken att, om avstyckning av tomter kommer i fråga, avstyckningen i princip bör avse endast marken under varje bostadshus. Härigenom under­lättas och behålls passagemöjlighelerna mellan husen, vilket de boende anser vara myckel viktigt.

Möjligheterna att genom pantsättning kunna belåna fastigheten för att finansiera underhåll och modernisering av byggnaderna tillmäter de boende på Käringön den största vikt. Frågan upplevs som nära nog avgö­rande för de bofastas möjligheter att kunna bo kvar på ön. Av avsnittet 5.3.2 framgår att de enskildas intressen - i del här fallel belåningsmöjlig­heten - inte enligt kronoholmsutredningens mening får vara ensamt avgö­rande för frågan om friköp av tomtmark. Med hänsyn till Käringöns speciella förutsättningar med en jämförelsevis stor bofast befolkning, som är starkt inriktad på att söka skapa betingelser för ett fungerande samhälle på ön, synes det dock ofrånkomligt att man bör överväga de möjligheter som finns för att underlätta situationen för de boende. Del är ju också i hög grad ett viktigt samhällsintresse att söka skapa och behålla permanent boende och sysselsättning i skärgården.

Innan man överväger de möjligheter som fn. finns för atl förbättra Prop. 1985/86:110 situationen för de boende på Käringön skulle man kunna avvakta bygg­nadspantutredningens kommande förslag. Som framgår av avsnittet 3.3 tänker sig denna utredning föreslå regler om pantsätlning av såväl byggna­der på annans mark som nyttjanderälten till den mark som byggnaden står på. Som redovisas i projektgmppens arbete finner flera av de boende på Käringön att ett system i enlighet med byggnadspantutredningens kom­mande förslag skulle av främst ekonomiska skäl vara en tilltalande lösning för dem. Det är emellertid tveksamt om ett system med belåningsgrun­dande arrende är lämpligt atl tillämpa för ett helt samhälle av den karaktär som Käringön har. Mot bakgmnd härav förefaller det vara mindre lämpligt att förlita sig på de eventuella belåningsmöjligheter som byggnadspant­utredningens förslag kan leda till.

För att med nuvarande lagstiftning göra det möjligt att belåna husen på Käringön måste tomtmark antingen säljas till husägarna eller upplåtas till dem med tomträtt. Båda alternativen kräver fastighetsbildning. Innan överväganden görs om vilket alternativ man bör välja bör fömtsäiiningar­na för fastighetsbildning på ön diskuteras.

Som närmare berörs i forskningsrapporten är det möjligt att för varje bostadshus avstycka i princip endast den mark som huset står på. En fömtsättning för sådana avstyckningar är att gemensamma markutrymmen ställs under gemensam förvaltning som knyts till de enskilda fastigheterna.

Kronoholmsutredningen ansluter sig till vad i rapporten anförs om hur avstyckningen rent tekniskt skall gå till i fråga om takutsprång, yttertrap­por m. m. Utredningen anser också att gamla hagar eller trädgårdar, som hör till vissa hus, inte bör ingå i resp. slyckningslott.

I rapporten föreslås att all mark för uthus och sjöbodar skall ägas av Omst kommun. Oavsett om sjöboden hör till ett bostadshus eller inte är del viktigt att förhindra alt den omvandlas till sommarbostad. Sjöbodarna bör i första hand reserveras för yrkesfiskare. Orust kommun är intresserad av att förvärva den mark där sjöbodar och hamn finns. Kommunen avser efter ett sådant förvärv att upplåta mark för befintliga sjöbodar och maga­sin. I arrendeavtalet skall föreskrivas förbud mot dels användning av sjöboden lill annat ändamål, dels överlåtelse utan markägarens medgivan­de. Kommunens målsättning är att arrende av mark för sjöbodsändamål i första hand bör tillkomma fiskare och andra yrkesutövare i maritima näringsfång, i andra hand i samhället fast boende och i tredje hand fritids­boende.

Kronoholmsutredningen finner att ett kommunalt markförvärv av den omfattning som nu diskuteras ligger i linje med strävandena att söka behålla sjöbodarna för i första hand fiskets behov. Ett sådant markförvärv ger också en enhetlig lösning vad gäller äganderätten till ifrågavarande markområden. För att skapa ordnade fastighetsförhållanden synes lämpli­gast att kommunen får äganderätten till hamnområdet och de strandområ­den där sjöbodarna finns. Kommunen bör också äga strandområden där det senare kan finnas behov av att uppföra sjöbodar och liknande byggna­der. Till dessa hamn- och strandområden bör höra vattenområden.

Med hänvisning till del anförda talar enligt kronoholmsutredningens

60

mening starka skäl för att Omst kommun erbjiids att förvärva den mark     Prop. 1985/86: 110 som det här är fråga om.

Fastighetsbildningen bör i princip omfatta all med bostadshus bebyggd mark, oavsett om husets ägare vill fortsätta att disponera marken med nyttjanderätt eller inle. Det är vidare klart olämpligt att begränsa avstyck-ningarna enbart lill sådan bebyggd mark som utnyttjas av de bofasta (jfr. avsnittet 5.1.7 om Köpeskilling m.m.). En fastighetsbildning, som sålunda får den omfattning som det här är fråga om, bör enligt kronoholmsutred­ningens uppfattning föregås av detaljplanläggning (jfr. avsnittet 5.1.3 under mbriken Krav på planläggning). Härigenom säkerställs dels en önskvärd precisering av bevarandeintressena, dels de boendes inflytande vad gäller eventuella miljöförändringar, dels en ofta eftersträvansvärd fasthet åt de grannelagsrättsliga förhållandena.

I rapporten framförs tanken att en detaljplan skulle kunna ersättas av en s.k. områdesplan, i vars beskrivning tas in principerna för fastighetsbild­ning och faslighelssamverkan. Genom att dessutom anta ett bevarandepro­gram, tillämpa 38 § BS och ge de boende en fullständig information om bevarandereglema torde enligt rapporten bevarandeintresset kunna garan­teras på ett tillfredsställande sätt.

Om det av bl. a. ekonomiska skäl inle las fram någon ny detaljplan som ersättning för den byggnadsplan som är från år 1983, vill kronoholmsutred­ningen inte motsätta sig att de andra nu nämnda åtgärder som föreslås i rapporten vidtas. Utredningen delar dock inte den i rapporten framförda uppfattningen att de aktuella åtgärderna kan ersätta en fastställd detaljplan när del gäller att säkerställa bevarandet av den kulturhistoriska miljön på Käringön.

Om tomtmark säljs till husägarna och detaljplan saknas, kan det all­männa utöva inflytande på bevarandefrågan genom all åberopa vad som i bevarandeprogrammet sägs om den aktuella bostadsfastigheten. För den händelse marken i stället upplåtes med tomträtter, kan markägaren dessut­om i tomträttsavlalet ge föreskrifter om fasadmaterial, färgsättning och annat i syfte alt tillgodose bevarandeintressel (se närmare om denna fråga avsnittet 5.5.2).

För de boende på Käringön är frågan hur pass stora kostnadema kan tänkas bli för eventuella markförvärv och för själva boendel givelvis av betydelse. 1 dessa frågor kan tomträtten te sig fördelaktig åtminstone på inte alltför lång sikt - genom att husägaren inle behöver investera det kapital som marken är värd.

För tomträttsupplåtelser på Käringön talar också att det torde vara möjligt atl i ell tomirättsavlal ta in föreskrifter som innebär atl fastigheten är avsedd endasl för stadigvarande bosättning (jfr. avsnittet 5.3.4). Sådana föreskrifter kan ha en viss betydelse i fråga om möjligheterna att på ön bevara permanenlbostäderna ål de bofasta.

Med hänsyn till anförda synpunkter finner kronoholmsutredningen över­

vägande skäl tala för alt den med bostadshus bebyggda marken pä Käring­

ön bör upplåtas med tomträtt i stället för att säljas lill husägaren. Ett

villkor för detta är att majoriteten av de bofasta hushållen önskar tomt-

rältsupplåtelser. Eljest blir frågan om fastighetsbildning som fömtsättning

61

för tomträtt knappast aktuell (se avsnittet 5.3.2). Den husägare som inte     Prop. 1985/86: 110 genast vill ingå ett tomträttsavtal kan senare när han så önskar träffa ett sådant avtal med markägaren.

Oavsett om den bebyggda marken säljs eller upplåtes med tomträtt torde det finnas praktiska behov av atl inrätta en gemensamhetsanläggning enligt AL på Käringön. F. n. finns redan ett ännu inte lagakraftvunnet förrätt­ningsbeslut på atl inrätta en gemensam vattendistributionsanläggning och avloppsanläggning för Käringön. I en sådan gemensamhetsanläggning kan ingå skötseln av gemensamma markutrymmen. Eftersom hamnområdet och strandpartier i anslutning till sjöbodar och bryggor föreslås bh över­låtna lill Omst kommun, bör dock kommunen förvalta dessa områden.

Den restfastighet som blir kvar kommer all ägas av staten. Placeringen av nya bostadshus bör liksom hittills lämpligen avgöras från fall lill fall.

Beträffande Gullholmen har under de tio senaste åren i olika former pågått en bevarandeplanering. Byggnadsplaneläggningen av Gullholmenön är f n. i slutskedet. Huvudsyftet med byggnadsplanen är atl åstadkomma en bevarandeplan för ön.

Mot bakgmnd av att Gullholmen är av riksintresse från kulturhistorisk synpunkt är det enligt kronoholmsutredningens mening tillfredsställande att man genom en byggnadsplan för ön söker erhålla styrmedel för att genomföra de riktlinjer för bevarande som lagts fram i skriften Gullhol-men-förslag till riktlinjer för bevarande. Genom en byggnadsplan klarläggs också andra byggandefrågor saml markanvändningen. Vidare får de gran­nelagsrättsliga frågorna en önskvärd fasthet.

Ledningsgmppen för bevarandeplanering av Gullholmen föreslog att ett stadsplaneförslag upprättades för ön. Till grund för detta ställningstagande låg uppfattningen alt stadsplanen är det mest effektiva styrmedlet för att garantera bevarandet av en kulturhistoriskt intressant bebyggelse och mil­jö. Kronoholmsutredningen ansluter sig till denna bedömning (se avsnittet 5.5.1). Emellertid torde en byggnadsplan kompletterad med ett s. k. beva-ringsprogram vara tillräckligt för atl tillgodose bevaringsintressena. Till denna bedömning bidrar att de boende på ön uppenbariigen är intresserade av att värna om bebyggelsemiljön.

En majoritet av de boende på Gullholmen är enligl vad kronoholms­utredningen inhämtat inte intresserade av att förvärva tomtmark. Det finns knappast några önskemål om atl genom fastighetsinleckning kunna få lån. Anledningen härtill kan vara atl de flesta fast bosatta på ön är pensionärer, som saknar behov av belåning. Yngre personer, som önskar bo stadigva­rande inom det här området, bosätter sig på det näraliggande Hermanön där de kan erbjudas mark och bosläder för helårsboende.

Käringön och Gullholmen är i princip lika vad gäller intresset att bevara den kulturhistoriskt präglade bebyggelsen och miljön. I övrigt finns flera olikheter mellan öarna. Käringön är mycket större än Gullholmen och är inte alls lika utbyggd som denna ö. På Käringön finns ett stort antal bofasta som är yrkesverksamma medan de fast boende på Gullholmen utgörs av ett mycket mindre antal, varav flertalet inte längre är yrkesverksamma.

Markförsäljningar på Gullholmen skulle i och för sig kunna medföra att

helårsboendel på nytt upplevs som attraktivt. Fömtsättningama för detta

2

torde dock vara all Gullholmen förses med ett kommunall va-syslem och    Prop. 1985/86: 110 att kommunen även på andra sätt kan länka sig att medvetet satsa på Gullholmen som framtida bostadsort. Några sådana förutsättningar finns fn. inle.

Man får räkna med alt fritidsboendei kommer att vara den dominerande boendeformen på Gullholmen även i framliden. På sikt kommer förmodli­gen även de kvarvarande permanenthusen atl övertas av personer som önskar använda husen enbart för fritidsändamål.

På grund av det anförda torde knappast försäljningar av tomtmark eller upplåtelse av marken med tomträtt medverka till att permanentboendet på ön gynnas. Här skiljer sig förhållandena starkt från vad som gäller för Käringön. Dessutom är intresset för markförvärv på Gullholmen inte lika stort som på Käringön.

Samtidigt måste man hålla i minnet att Gullholmen kännetecknas av synnerligen starka bevarandeintressen. Del finns enligt utredningens me­ning en viss risk för alt delta bevarandeinlresse på sikt inte kan upprätthål­las lika effektivt, om tomtmarken säljs.

Mot bakgrund av redovisade synpunkter finner kronoholmsutredningen övervägande skäl tala för atl den riksinlressanta miljön på Gullholmen bäst bevaras, om staten behåller äganderätten lill marken. I avtal om det framtida nyttjandet av den arrenderade marken kan staten la in bevarande­föreskrifter, som klargör för den enskilda vilka begränsningar som gäller för byggande med hänsyn lill önskemålen att bevara miljön.

Anledning saknas all ändra dispositionen av övriga kronoholmar i Omst kommun. Öarna bör därför vara statligt ägda även i framtiden.

Sotenäs kommun

Kronoholmen Matsholmen är bebyggd med en sjöbod. Sotenäs kommun är intresserad av att förvärva ön. Kronoholmsutredningen föreslår alt ön erbjuds kommunen för förvärv.

Tanums kommun

Bebyggelsen på kronoholmarna i Tanums kommun är med vissa undantag genomgående av enkel beskaffenhet. Vanligtvis består den av sjöbodar.

Vissa enskilda husägare önskar friköpa tomtmark. Tanums kommun anser att kronoholmarna på gmnd av deras betydelse för bl.a. kustfisket och det röriiga friluftslivet bör alll framgent tillhöra staten.

I fråga om de kronoholmar som är bebyggda med enbart sjöbodar eller andra enklare hus saknas förutsättningar för atl genom avstyckning bilda tomter. I dessa fall är del således uteslutet att ens överväga markförsälj­ningar till husägarna.

Ej heller beträffande de av naturvårdsverket förvaltade öarna Väderö-bod och Slorö finns förutsättningar för markförsäljningar till enskilda.

De enda kronoholmar där bebyggelsens standard i och för sig inle borde

utgöra något hinder mot fastighetsbildning synes vara Stora Svangen,

Store Snart och Vattenholmen.

63

Ifrågavarande öar ligger inom ett skärgårdsområde med ganska gles Prop. 1985/86: 110 fritidsbebyggelse. På grund bl.a. härav har området goda betingelser för det rörliga friluftslivet, som är starkt framträdande utmed detta kustav-snill. Även naturvårdens intressen är betydande inom detla område. Kust­området är riksintressant både vad gäller friluftslivets och naturvårdens intressen. Det är särskilt angeläget att dessa intressen säkerställs enligt vad som beslutats i fråga om utgångspunkterna för den fysiska riksplanering­ens fortsatta planeringsarbete. Ön Stora Svangen utgör ett naturreservat och Store Snart gränsar lill ett naturreservat, som är av stort värde för del rörliga friluftslivet.

På grund av angivna allmänna intressen kan fastighetsbildning inte på­räknas (jfr. avsnittet 5.3.2). De aktuella öamas disposition bör därför inte ändras.

Strömstads kommun

Förhållandena beträffande de bebyggda kronoholmarna i Strömstads kom­mun är inle sådana att försäljning av tomtmark till enskilda kan aktualise­ras. På gmnd härav föreslås en oförändrad disposition av öarna.

15   Övriga bebyggda kronoholmar i de stora insjöarna i Västmanlands, Västergötlands och Värmlands län

överväganden och förslag

Samtliga bebyggda kronoholmar i berörda län står under naturvårdsver­kets förvaltning. Två av ögmpperna ulgör naturreservat och är av riksin­tresse för naturvården och friluftslivet. Mot bakgrund härav torde fastig­hetsbildning på öarna inte kunna utföras. Markförsäljningar lill enskilda bör därför inte komma i fråga. Kronoholmsutredningen föreslår att staten behåller äganderätten till all mark på öarna.

64

Bilaga 1.2     Prop. 1985/86: 110

Sammanställning av remissyttrandena över betänkandet (Ds Fi 1983:12) Kronoholmarnas framtida disposition

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av arrendenämnden i Göteborg, arrendenämnden i Luleå, fortifikationsförvaltningen, sjöfarts­verket, riksantikvarieämbetet, fiskeristyrelsen, statens naturvårdsverk, statens planverk, statens lantmäteriverk, domänverket, kammarkollegiet, länsstyrelsen i Stockholms län, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, länsstyrelsen i Värmlands län, länsstyrelsen i Västernorrlands län, länssty­relsen i Västerbottens län, länsstyrelsen i Norrbottens län, Haparanda kommun, Kalix kommun, Luleå kommun, Piteå kommun, Skellefteå kom­mun, Umeå kommun, Söderhamns kommun, Nynäshamns kommun, Orust kommun, Tanums kommun. Svenska kommunförbundet, Sveriges fiskares riksförbund. Sjösportens samarbetsdelegation, Chalmers tekniska högskola (sektionsnämnden vid sektionen för arkitektur), Gullholmens samfällighetsförening samt Byggnadspantutredningen.

Kammarkollegiet har överlämnat en inom kollegiet upprättad prome­moria angående vissa äldre föreskrifter om allmänhetens tilllrädesrätt m.m. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län har bifogat yttranden från Göteborgs, Kungälvs, Tjörns, Sotenäs och Strömstads kommuner samt från Bohusläns skärgårdsråd. Länsstyrelsen harockså bifogat en av över-lantmätarmyndighelen i Göteborgs och Bohus län upprättad promemoria. Länsstyrelsen i Västerbottens län har överlämnat ett yttrande från fiske­nämnden i länet. Umeå kommun har till sitt yttrande bifogat ett yttrande av Umeå hamnförvaltning. Gullholmens Samfällighetsförening har bifogat skrivelser jämte namnunderskrifter från fastighetsägarna dels till krono­holmsutredningen (Knös), dels fill Orust kommun.

Reservationer har avgetts och bifogals till yttrandena från följande re­missinstanser: länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län (2 st.), länsstyrel­sen i Stockholms län, länsstyrelsen i Norrbottens län, Luleå kommun, Skellefteå kommun och Svenska kommunförbundei.

1 del följande återges yttrandena i huvudsakligen oavkortat skick under olika avsnilt. Dessa inleds med en sammanfattning. Bilagor och särskilda yttranden som bifogats remissyttrandena har som regel tagits med i sam­manställningen.

1    Allmänna utgångspunkter

Kronoholmsbegreppet, obebyggda kronoholmar, m. m.

Några myndigheter förutser svårigheter att tillämpa utredningens defini­

tion och avgränsning av begreppet kronoholme. Naturvårdsverket anser

atl uiredningens vida definition kommer alt skapa problem bl. a. vid hante-

65

5    Riksdagen 1985/86. 1 saml. Nr IIO

ringen av de byggnads- och fiskerätter som regleras i 1950 års förordning. Prop. 1985/86: 110 Domänverket delar utredningens uppfattning att behandlingen av upplå­telser m. m. bör vara likartad för alla av staten ägda öar. Kammarkollegiet anser att kronoholmsbegreppet i 1950 års förordning är svårtolkat och föreslår atl det ses över. Länsstyrelsen i Västernorrlands län menar att mark som har förvärvals för nalurvårdsändamål rimligtvis bör behandlas pä samma sätt oberoende av om den ligger på fastlandet eller en ö, vilket i sin lur kan medföra alt andra principer bör tillämpas på dessa öar än på andra statligt ägda öar.

Några remissinstanser, däribland domänverket, kammarkollegiet, läns­styrelsen i Västerbottens län, anser att även dispositionen av de obe­byggda kronoholmarna borde ha omfattats av utredningens förslag.

Vissa remissinstanser pekar på att frågor som rör akvakultur, havsre-sursplanering, energihushållning inte har behandlats av utredningen. Fis­keristyrelsen och kammarkollegiet anser sålunda att frågor om upplåtelse av siatens enskilda vatten kring kronoholmarna för s. k. akvakultur bör avgöras av fiskeverkel. Länsstyrelsen i Norrbottens län framhåller att det pågående arbete med havsresursplanering som sker inom ramen för den fysiska riksplaneringen bör vägas in i riktlinjerna för den framtida disposi­tionen av kronoholmarna. Chalmers tekniska högskola vill ifrågasätta om det är förenligt med en förutseende politik om staten frånhänder sig re­surser för akvakultur och energihushållning - områden som kommer alt få stor betydelse i framliden.

1.1   Naturvårdsverket

Kronoholmsutredningen har i sitt betänkande redovisat att naturvårdsver­ket förvaltar knappt 40 bebyggda kronoholmar. Enligt verkets uppfattning är endasl ca 40% av dessa kronoholmar i vedertagen bemärkelse. Natur­värdsverket anser att utredningens vida definition av begreppet krono­holme är mindre lämpligt och att den kommer atl skapa problem bl. a. vid hanteringen av de fiske- och byggnadsrättigheter som är knuina till de vedertagna kronoholmarna och som regleras i 1950-års förordning om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havsstränder, skär och holmar m. m. (1950-års förordning).

1.2   Domänverket

Förutom kronoholmarna, som finns utmed den öppna kusten, behandlar utredningen även vissa av siatens holmar i de större insjöarna och sådana holmar som staten har förvärvat genom köp eller expropriation. Domän­verket delar utredningens uppfattning att frågeställningarna rörande upplå­telse, försäljning, disposition m.m. är likartade för dessa öar och bör behandlas i ett sammanhang.

Utredningen lämnar en fyllig redogörelse för åigärder som erfordras och

konsekvenser av överiåtelse av mark på kronoholmarna till enskilda. I

avsnittet uttalas att överlåtelser av obebyggd mark för uppförande av

66

nybebyggelse i princip inle bör ske. Som undanlag anger utredningen mark Prop. 1985/86:110 som erfordras för byggnad lill yrkesfiskare eller annan näringsverksamhet. Efter omfattande arbele med planutredningar bl. a. på Brämön i Sundsvalls kommun har domänverket kommit att få en från utredningen något avvi­kande inställning i denna fråga. Enligt verkets uppfattning kan det finnas exempel på befintlig bebyggelse, vars karaktär och bebyggelsemiljö avse­värt förbättras om vissa "luckor" fylls med stilenlig nybebyggelse. Hela bebyggelsegruppen kan därigenom bli mer sammanhållen och enhetlig. Emedan kommun, länsstyrelse m. fl. myndigheter måste lämna tillstånd till nybebyggelse saknas anledning till en kategorisk inställning i detta sam­manhang. Det måste förutsättas att dessa myndigheter inte lämnar tillstånd till någon nybebyggelse som är olämplig ur bl. a. miljö- och nalurvårdssyn­punkt.

1.3 Kammarkollegiet

De obebyggda holmarna har inte närmare berörts av utredningen. Kolle­giet föreslår alt också dessa förs över lill domänverket i den mån inte särintressen motiverar atl holmar förs över till annan myndighet. Beträf­fande Stockholms län bör undersökas, om inte förvaltningen kan läggas på Stiftelsen Stockholms Skärgård.

Fiskeristyrelsen har i sitt yttrande över kronoholmsutredningens belän­kande tagit upp frågan om musselodling och annan fiskeodling (akvakultur) på kronoholmarnas vatten. Styrelsen anser att det bör ankomma pä fiske­verket att klargöra om vattenområdena kring kronoholmarna skall fä an­vändas för akvakultur. Kollegiet tillstyrker detta förslag. Detsamma bör gälla akvakultur på allmänt vattenområde.

Utredningen föreslår att förordningen (1950:537) om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havsstränder, skär och holmar m.m. i sin helhet upphävs och alt första stycket i stället tas in i förordningen om förvaltning­en av statens fisken. Kollegiet tillstyrker i princip förslaget. Fråga är emellertid om inte tiden är mogen för en mera tidsenlig bestämning av kronoholmsbegreppet. Kollegiet utgår från atl fisket med rörligt redskap även i fortsättningen skall vara fritt vid kronoholmar och pä allmänt vatten.

I 1950 års förordning återges nästan ordagrant vad som föreskrivs redan i 1766 års fiskeristadga: alt Fiske i öpna Hafwet, wid Krono-Skär, Stränder och Holmar, som egenteligen til något Hemman icke höra, eller under särskildte wilkor inneafwas, äge hwarje Rikels undersåte frihet att idka, och sig til fördel anwända. 1 sig är denna kontinuitet i lagstiftningen rätt enastående. Man frågar sig dock, om gemene man i dag förstår innebörden av uttryck som "vilka icke höra till något hemman" och "innehavas under särskilda villkor". Inte heller i övrigt torde det alltid vara klart vilka skär och holmar som omfattas av 1950 års förordning. Detta förhållande mot­svarar inle del krav på rättssäkerhet som rimUgen bör ställas av fiskets utövare. Kollegiet föreslår därför en översyn av kronoholmsbegreppet.

67

1.4                                                                Länsstyrelsen i Västernorrlands län

Prop. 1985/86:110

Länsstyrelsen har i princip inga erinringar mot de av utredningen fram­förda förslagen.

Utredningen omfattar, förutom kronoholmar i vedertagen bemärkelse, även andra staten tillhöriga öar, l.ex. öar som förvaltas under naturvårds­fonden. Anledningen till detta är att utredningen funnit att de frågor som den skall behandla är desamma oavseti vilken status den statliga ön har. Enligt länsstyrelsens mening är detta synsätt inte helt invändningsfritt. Beträffande mark som förvärvats för naturvårdsändamål bör rimligtvis samma principer för dispositionen gälla oavsett om marken ligger på fast­landet eller på en ö. Det kan medföra att andra principer bör tillämpas för sådana öar än för andra statligt ägda öar.

1.5   Länsstyrelsen i Västerbottens län

Mot utredningens tolkning i slort av kronoholmsbegreppet och den av­gränsning av utredningsuppdraget man pä den grunden gjort har länsstyrel­sen ingen invändning. Här bör dock noteras atl del ibland kan föreligga tveksamhet om staten verkligen är rätt markägare eller om ön ingår i det enskilda faslighetsinnehavet. Detta sammanhänger bl.a. med att gränsen mellan allmänt och enskilt vatten på grund av landhöjningen är rörhg och förskjuts utifrån land.

Däremot finner länsstyrelsen del inte tillfredsställande att utredningens överväganden och förslag i princip endasl omfattar bebyggda öar. Oavsett om utredningen haft stöd i direktiven för denna begränsning, hade det enligt länsstyrelsens mening varit angeläget att kartlägga även de obe­byggda kronoholmarna. Man hade då haft möjlighet att ta ställning till i vad mån utredningens principiella förslag om förvaltningsorganisation m. m. kan och bör appliceras även på dessa.

Del torde framförallt vara fisket och naturvården, som har intressen i anslutning till de obebyggda kronoholmarna. Länets fiskenämnd har också i sitt yttrande framhållit alt bebyggda och obebyggda öar har samma betydelse ur fiskets synpunkt.

Länsstyrelsen förutsätter att - eventuellt efter erforderlig kompletteran­de utredning även de obebyggda öarna las med i de åtgärder, vartill betänkandet kan föranleda.

1.6   Fiskenämnden i Västerbottens län

Inledningsvis vill fiskenämnden framhålla att även de icke bebyggda hol­marna borde ha ingått i utredningen. 1 fiskenämndens överväganden be­handlas såväl bebyggda som obebyggda holmar eftersom dessa har samma betydelse ur fiskesynpunkt.

68

1.7                                                               Fiskeristyrelsen

Prop. 1985/86:110

En aspekt som ej beaktats av utredningen är om de vattenområden som tillhör kronoholmarna kan utnyttjas för akvakultur.

Då det för närvarande finns ett ökat intresse för odling av fisk, skaldjur m. m. är det troligt att även vattenområdena kring kronoholmarna kommer att användas för sådana ändamål i större utsträckning än vad som nu är fallet.

Del bör ankomma på fiskeriverket att avgöra om vattenområdena kring kronoholmarna skall få användas för akvakultur.

1.8    Länsstyrelsen i Norrbottens län

Hushållningen med vattenresurserna ingår som en viktig del i det fortsatta arbetet med den fysiska riksplaneringen. Frågorna har behandlats av rege­ringen och en försöksverksamhet med utveckling av metoder och former för havsresursplanering har startat på ett antal platser i landet. Försöken sträcker sig enligl uppgift fram lill årsskiftet 1983/84. Vid försöksverksam­hetens slut skall DSH (delegationen för samordning av havsresursverk­samheten) utvärdera försöken och lill regeringen lämna rekommendationer om metoder och former för en så långt som möjligt, med landplaneringen, samordnad kust- och havsområdesplanering. Flera länsstyrelser och kom­muner är intresserade av frågor rörande fysisk planering av kust- och havsområdenas utnyttjande och skydd. DSH har därför i samråd med berörda kustlänsstyrelser inlett en diskussion om behovet av att påbörja planeringsöverväganden i kust- och havsområdena. Det här pågående ar­betet inom ramen för FRP har inte behandlats av kronoholmsutredningen och bör enligt länsstyrelsens uppfattning vägas in i kommande ställningsta­ganden till överlåtelse.

1.9    Chalmers tekniska högskola

Kronoholmarna har troligen haft mycket stor betydelse för fiskerinäringar­nas utveckling och ännu på 1950-lalet beaktades detta i de ändringar som då vidtogs i bestämmelser och lagar. Utredningen har redovisat detla. Det är anmärkningsvärt att utredningen inte behandlat och övervägt kronohol­marnas eventuella framlida betydelse för näringsfångens utveckling. Väst­kustens näringsliv har under de senaste decennierna genomgått en omda­ningsprocess som fortfarande pågår. Efter fiskels tillbakagång har nya nä­ringsgrenar börjat utvecklas inom akvakulturens område. Det gäller t. ex. musselodling, fiskodling och algodling.

Kustområdenas eventuella framtida betydelse för energihushållningen har inte heller beaktats i utredningen. Mycket talar för att kustområdenas energiresurser i form av våg- och vindenergi kommer att få stor betydelse i framtiden.

Del kan därför ifrågasättas om del är förenligt med en förutseende politik att statsmakterna i dag frånhänder sig en mycket viktig resurs som kan användas för att stödja gynnsamma tendenser och utvecklingsvägar för näringslivets och hushållningens utveckling i framtiden. Kronoholmar­nas betydelse kan ändras drastiskt under de närmaste åren.

2   Principer för överlåtelse med äganderätt

pp- 

1985/86: i lo

Flertalet remissinstanser tillstyrker i huvudsak atl enskilda personer i princip skall medges rätt till friköp av mark på kronoholmarna under de förutsättningar som utredaren närmare anger. Remissopinionen är dock splittrad. Några intar en restriktiv hållning till friköp. Fiskeristyrelsen, kammarkollegiet, Sveriges Fiskares Riksförbund gör del av hänsyn lill yrkesfisket.' Staten planverk gör det för alt värna om den allmänna till­gängligheten till de attraktiva kustområdena. Länsstyrelsen i Norrbottens län anser att överlåtelser över huvud laget inte bör ifrågakomma. Länssty­relsen i Göteborgs och Bohus län menar däremot att varje försäljnings­ärende bör prövas förutsättningslöst, vilket innebär alt friköp i princip bör kunna ske även inom områden som är av riksintresse för naturvården och det rörliga friluftslivet.

2.1 Fortifikationsförvaltningen

Utredningen har haft i uppdrag att utreda den framtida dispositionen av staten tillhöriga bebyggda holmar och skär runt Sveriges kuster - s. k. kronoholmar. Utredningen har härvid kommit att omfatta dels de egentliga kronoholmarna och dels övriga av staten ägda bebyggda öar. Enligl direk­tiven skulle utredningen särskilt beakta förutsättningarna att överlåta be­byggd mark på kronoholmarna till kommuner eller enskilda.

Utredningen har härvid beträffande vissa kronoholmar konstaterat bland annat att försvarsintressena kan vara så starka att holmarna bör vara kvar i statens ägo och alt en överlåtelse i sådana fall ej bör ske. Vidare anser utredningen att förordningen (SFS 1971:727) som reglerar försälj­ningen av staten tillhörig fast egendom bör kunna tillämpas vid försälj­ningen av kronoholmar eller delar av dessa. Fortifikationsförvallningen som delar dessa synpunkter vill särskilt betona vikten av atl försvarsmak­ten i enlighet med förordningen 1971:727 ska kunna utreda försvarets behov innan försäljning sker till kommuner eller enskilda.

2.2 Riksantikvarieämbetet

Utredningen anger i avsnitt 5:2 förhållanden som motiverar en oförändrad disposition av kronoholmar, bl.a. framträdande naturvärde och kultur­historiska värden. Öar som redovisats som riksintressen för naturvården, kulturminnesvården och det rörliga friluftslivet bör enligl utredningen ge­nerellt sett förvaltas av staten också fortsättningsvis. Riksantikvarieämbe­tet instämmer häri och delar likaså uppfattningen att överlåtelser i allmän­het inte heller bör ske om bevarandet av natur och kulturmiljö främst är ett regionalt intresse.

Se under p. 3 Yrkesfisket m. m,

70

2.3 Naturvårdsverket

Prop. 1985/86: 110

Naturvårdsverket instämmer i uiredningens bedömning att kronoholmar med betydande naturvärden bör vara kvar i statlig ägo även i framliden. Verket finner vidare att utredningens förslag om alt kommunerna bör ges företräde före enskilda vid eventuell försäljning av kronoholmar är välmo­tiverat.

2.4 Planverket

Planverket vill verka för att öka den allmänna tillgängligheten till attraktiva kustområden. Därför anser verket att marken på i princip samtliga be­byggda kronoholmar bör kvarbli i allmän ägo. Vill man ge husägare inteck-ningsmöjligheier kan man, om förutsättningar för fastighetsbildning före­ligger, avstycka tomtplatsen och upplåta marken med tomträtt. Om det av administrativa skäl anses lämpligast alt kommunen och inte staten upplåter fastigheter med tomträtt bör enligt planverkels mening respektive krono­holme överiåtas till en av ett sådant förvärv intresserad kommun.

2.5 Domänverket

Utredningen anser att de kronoholmar som i den fysiska riksplaneringen har utpekats som riksinlressanta, skall förbli i statlig ägo. Dessa öar är i allmänhet belägna i den yttre skärgården. Förutom betydande natur- och kulturvärden har de ofla ett stort intresse för det rörliga friluftslivet. Domänverket finner denna grundinställning lika naturlig som atl holmar erforderliga för sjöfarts- och försvarsändamål inte skall avyttras. Finns däremot enskilt ägda bostadshus på dessa holmar skall, enligt verkels uppfattning, dock överlåtelse av lämpligt avgränsad tomtmark kunna över­vägas frän fall till fall. Därvid skall naturligtvis de naturvårdande respekti­ve försvars- och sjöfartsmyndigheternas synpunkter tillsammans med kommunens uppfattning vara avgörande för ställningstagandet. Denna från utredningen något avvikande inställning grundas på uppfattningen att av­styckning och försäljning av tomt till ägaren av ett befintligt bostadshus, som naturligtvis skall vara i gott skick, inte torde påverka vare sig byggna­dens användning eller intrånget på angränsande delar av holmen. För den enskilde kan del däremot i vissa situationer, l.ex. i samband med en överlåtelse, vara av stort värde alt även äga tomten. En mjukare inställ­ning i denna fråga torde förbättra fömtsättningama för fortsatl boende i skärgården och därmed bidraga till att hälla skärgården levande, vilket kan vara värdefullt även ur bevaknings- och sjöräddningssynpunkt.

Beträffande holmar, som med hänsyn till statliga intressen, naturvårds­synpunkter m. m. kan avyttras, delar domänverket utredningens uppfatt­ning atl om enskilda och kommunala intressen konkurrerar skall holmen i första hand erbjudas kommunen; verket förutsätter att syftet är alt tillgo­dose ett kommunalt behov av mark för ex. fritidsverksamhet eller frilufts­liv. (Yrkesfiskarnas rättigheter torde kunna säkerställas med hjälp av antingen inskrivning, förbehåll enligt 7 kap. 1I§JB, eller bildande av särskilda fiskefastigheter, oavsett om försäljning sker till kommun eller enskild).

2.6 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län

Prop. 1985/86:110

Utredningen anser att kronoholmar som har betydande natur- och kultur­värden bör vara statligt ägda även i framtiden. Kommunerna föreslås emellertid få möjlighet till markförvärv för att säkerställa lokala natur­vårdsintressen eller kommuninnevånarnas behov av och tillgång till orörd skärgårdsnatur. Länsstyrelsen har inget att erinra mot uiredningens förslag i denna del.

Utredningen har framlagt vissa principer för att friköp av tomtmark för befintliga bostadshus på kronoholmarna skall medges. Grundförutsättning­en är därvid alltid att fastighetsbildning kan ske.

En viktig förutsättning för att överiåtelse över huvud taget skall aktuali­seras är enligt utredningen att någon statlig myndighet inle behöver krono­holmen eller del därav för sin verksamhet. Mot detla principuttalande finns inget alt invända. De statliga intressen del här är fråga om är främst försvars- och sjöfartsintressen. Givetvis måste sådana övergripande intres­sen prioriteras och överlåtelser som strider häremot bör därför inte komma till stånd.

En annan viktig förutsättning för friköp är enligt utredningen att flertalet husägare på en kronoholme är villiga att förvärva mark. Detta krav moti­verar utredningen med att staten annars riskerar all inle få läckning för sina exploateringskostnader. Länsstyrelsen vill på denna punkt ge uttryck för en mer flexibel inställning. Förhållandena varierar på olika kronohol­mar. För framförallt öar med mindre husgrupper torde statens exploate­ringskostnader vara låga. Hinder mot att överlåtelser sker i den takt som de enskilda husägarna själva önskar bör i sädana fall normalt inte föreligga. Kravet på att flertalet husägare skall vara intresserade av friköp bör därför endast gälla sådana kronoholmar där det i sak är motiverat.

Länsstyrelsen delar uiredningens uppfattning all hinder mot friköp inte

bör föreligga om kronoholmen är belägen utanför områden av riksintresse

eller regionalt intresse för naturvården, kulturminnesvården eller det rör­

liga friluftslivet. I stor utsträckning är emellertid de bebyggda kronohol­

marna belägna inom sädana områden. Förutom i vissa undanlagssilua­

tioner anser utredningen att friköp inte bör få ske inom riksinlressanta

områden och i allmänhet inte inom områden av regionalt intresse. Av

betänkandet framgår emellertid alt åtskilliga husägare har visat intresse för

friköp. Anledningarna härtill torde vara flera, bl.a. möjligheten alt belåna

fastigheterna och den ökade rådighet och trygghet som förknippas med

äganderätt till marken. Det bör vidare kunna antas att antalet husägare

som önskar friköpa marken kommer att öka om utredningens förslag om

marknadsanpassade arrendeavgifter införs. Av intresse i sammanhanget är

också att den möjlighet för husägare att inlösa tomtmark som följde av den

1976 upphävda s. k. ensittarlagen inle gällde siatens markinnehav. Husäga­

re på kronoholmar kunde därför inte åberopa ensittarlagen för inlösen av

tomtmark. Med hänsyn till att flertalet bostadsbyggnader på kronoholmar

har tillkommit för åtskilliga år sedan torde i stor utsträckning förutsättning­

arna i övrigt för inlösen enligt ensittarlagen ha varit uppfyllda. Friköp av

tomtmark på kronoholmar innehåller på detla sätt en hkställighelsaspekl.

72

Vid riksdagsbehandlingen av 1967 års ändringar i ensittariagen uttalade

också lagutskottet alt friköp av statens mark borde prövas i en positiv anda    Prop. 1985/86: 110 och att kronoarrendatorer i möjligaste mån borde ges samma möjligheter att inlösa mark som ensittariagen tillförsäkrade husägare på enskild mark (sid 50 i betänkandet).

De allmänna intressen som står mot det enskilda köpintresset har i och för sig stor tyngd i de nu diskuterade situationerna. Genomgående är det dock enbart fråga om överlåtelser av mark för befintliga bostadshus. Allemansrätten är redan utsläckt i den hemfridszon som finns kring dessa bostadshus. Sett utifrån denna synpunkt innebär en överiåtelse - under förutsättning att som tomt inte avstyckas större områden än den hemfrids­zon som tagits i anspråk - inte någon försämring för naturvården eller det rörliga friluftslivet.

Mot det ovan anförda kan den invändningen göras gällande att fastig­hetsbildning ökar benägenheten att investera i standardhöjning av bebyg­gelsen och att därigenom sannolikheten minskar för att en del av bebyggel­sen kommer att tas bort eller flyttas till mindre känsliga lägen. Fastighets­bildning förutsätter emellertid att den aktuella byggnaden är varaktigt lämpad för sitt ändamål. Alltför enkla byggnader kan således inte komma i fråga att avstyckas. För normala permanenthus eller fritidshus torde det vara närmast uteslutet att ett bibehållande av arrendeförhållandet skulle leda lill alt bostadshusen upphör att vara bostäder. 1 synnerhet gäller detta i attraktiva skärgårdsområden.

Enligt vad utredningen anför medför överiåtelser av bebyggd mark på kronoholmar som regel inle något krav på planläggning av det område där bebyggelsen finns. Ej heller finns del anledning anta alt utnyttjandet av bostadshusen skulle nämnvärt förändras genom en avstyckning eller att ökade anspråk av någon betydelse på kommunal service skulle ställas. Fastighetsbildning som sker mot bakgmnd av att ett område redan är bebyggt med fritidshus innebär ej heller att ytterligare byggnadsåtgärder på området har godtagits. För åtgärder som kräver tillstånd och som ter sig olämpliga från planeringssynpunkt kan tillstånd vägras. Länsstyrelsen är därför av den uppfattningen att friköp i princip bör kunna ske även inom områden av riksintresse eller regionalt intresse för naturvården och det rörliga friluftslivet.

Utredningen har föreslagit att kommunerna skall ges företräde i för­

värvsfrågan. Kommunen skulle härigenom få kommunalt ansvar för mark­

frågorna d.v.s. om marken på kronoholmarna bör vara kvar i allmän ägo

eller ej. Såvitt kan bedömas torde ny bebyggelse på kronoholmarna vara

relativt sällsynt förekommande. För det helt övervägande antalet fall aktu­

aliseras inlösenfrågan endasl ifråga om redan bebyggd mark. Som tidigare

framhållits finns ej anledning antaga att utnyttjandet av bostadshuset skul­

le komma att förändras eller atl kommunen skulle åsamkas ökade kostna­

der genom att marken friköps. Del torde vidare vara uteslutet att en

kommun efter markköp skulle föranstalta om att en bostadsbyggnad av

minst normal standard togs bort. Huset skulle med all säkerhet även

fortsättningsvis användas för bostadsändamål. Det torde därför vara en

onödig omgång atl kommunen först köper marken för att sedan sälja den

73

vidare.

2.7 Länsstyrelsen i Västernorrlands län

Prop. 1985/86:110

En av utredningens principer är atl överlåtelse av mark inte skall ske om kronoholmen ligger inom ett område som i den fysiska riksplaneringen angetts vara av riksintresse för naturvården, kulturminnesvården eller det rörliga friluftslivet. 1 vissa fall är den privatägda bebyggelsen på statens mark en starkt bidragande orsak till att område är riksintressant (t.ex. fiskelägen). Utredningen har beträffande Trysunda (92) föreslagit att mark reserveras för enstaka permanentbostäder. För alt ny bebyggelse skall kunna tillkomma och med stor sannolikhet även för alt befintlig bebyggelse skall kunna bevaras kommer det att finnas behov av fasfighetsinteckning som säkerhet för lån. Om byggpantulredningens väntade förslag inte ge­nomförs kommer behov av överlåtelse eller upplåtelse med tomträtt att uppstå. Under sådana förhållanden bör försäljning av mark kunna göras även inom riksinlressanta områden.

En av orsakerna lill att mark inte skall säljas inom områden som är intressanta för det röriiga friluftslivet torde vara att bebyggelsen bör av­vecklas på sikt. Enligl länsstyrelsens mening hade det varit värdefullt om utredningen även behandlat principerna för hur en sådan avveckling bör ske.

Av utredningen framgår att arrendatorer i många fall inte är intresserade av att friköpa marken. En av orsakerna till detta kan vara de låga arren­deavgifterna som nu tas ul. Om arrendeavgifterna marknadsanpassas på sätt utredningen föreslagit kommer med slor sannolikhet önskemålen om friköp all öka.

2.8 Länsstyrelsen i Västerbottens län

Länsstyrelsen delar uiredningens uppfattning att kronoholmar med bety­dande natur- och kulturvärden samt holmar av betydelse för försvaret, sjöfarten eller annan statlig verksamhet bör bibehållas i statlig ägo. Den förstnämnda gruppen har definitionsmässigl angetts som öar, som i den fysiska riksplaneringen utpekas som riksintressanta eller som i princip ligger i den yttre skärgården. Möjligen bör till denna grupp föras även öar, där starka regionala intressen är dokumenterade. Samma principiella syn­sätt bör läggas även på de obebyggda kronoholmar, som ännu inle kart­lagts och inventerats. Det bör alltså vara klart dokumenterat, att en sådan holme inte äger betydande naturvärden, innan staten avhänder sig ägande-rätlen.

Länsstyrelsen delar de principiella bedömningar utredningen redovisat i dessa frågor. Särskilt vill länsstyrelsen understryka att kommunens ställ­ning och ansvar i planfrågor bör ge kommun företräde även i de klara överlåtelsefallen. Marken bör alltså även i sådana fall först överlåtas till kommunen för att därefter, om enskild äganderätt är förenlig med den kommunala markplaneringen, överiåtas vidare.

74

2.9 Länsstyrelsen i Norrbottens län

Prop. 1985/86:110

Kronoholmsutredningen synes vid sina överväganden och förslag ha utgått från uppfattningen att staten har ett intresse av att frånhända sig de bebyggda kronoholmarna. Utredningen diskuterar därför med utgångs­punkt från vilka specifika statliga intressen som kan utgöra ett hinder mot en överlåtelse av kronoholmarna och om faslighetsbildningslagstiflningen medger all delar av kronoholmarna överlåts. Däremot behandlar inte ut­redningen den enligt länsstyrelsens uppfattning grundläggande frågan om det över huvud laget finns någon anledning för staten alt avhända sig kronoholmarna. Länsstyrelsen vill härvidlag framhålla följande.

Som redovisats i utredningen finns i Norrbottens skärgård ett flertal kronoholmar där staten sedan länge upplåtit mark för viss bebyggelse. Upplåtelserna har i huvudsak avsett mark för små fiskestugor eller små fritidshus. De former under vilka markupplåtelse skett har helt godtagits av stugägarna. Länsstyrelsen har under senare år - fram till dess krono­holmsutredningens arbeten gavs publicitet - inle mottagit något önskemål från slugägare all få friköpa mark lill sin sluga. Mot bakgrund härav vill länsstyrelsen påstå att det i Norrbottens län inte funnits något allmän uttalat önskemål att friköpa marken till stugorna. Detta torde ha sin förkla­ring i att stugorna beroende på sin storlek och standard varit förhållandevis billiga all uppföra, vilket medför att del inte funnits något behov av att använda stugorna som kreditobjekl. Efiersom stugägarna således varit nöjda med nuvarande förhållanden och då kommunerna inle har något intresse av atl överta samtliga kronoholmar har staten inle någon anled­ning atl verka för alt kronoholmarna säljes. Utredningen har inte heller visat att det skulle vara förenat med några nackdelar för staten all krono­holmarna var kvar i statens ägo.

Länsstyrelsen vill i det följande under rubrikerna jakt och fiske något beröra de effekter som uiredningens förslag kan få på dessa områden saml under rubriken planering visa hur olika planeringsinsaiser kan påverka förhållandena i kustområden.

(Betr. rubrikerna jakt och fiske se remissammanställningen under p. 3 Yrkesfisket m. m.)

Planering

Hela skärgården i länet är av riksintresse för rörligt friluftsliv och utpekas som ett av landets 25 primära rekreationsområden. Dessutom berörs delar av skärgårdsområdet av andra bevarandeintressen (vetenskaplig naturvård och kulturminnesvård).

Inom ramen för länsstyrelsen kustplanering har en precisering gjorts av intresseanspråk som riktas mot kustområdet. Arbetet har bland annat resulterat i den avgränsning av områden (1-4), som kronoholmsutredning­en redovisar.

Ett omfattande inventerings- och kartläggningsarbete har genomförts av

75

länsstyrelsen för kustområdet. Bland annat har samtliga stränder längs     Prop. 1985/86:110 kusten och på öarna inventerats och klassificerats och är i detalj redovi­sade pä kartor och i inventeringsprolokoll. All bebyggelse som finns pä kronoholmarna är dokumenterad och avfotograferad. En bättillgänglig-helssludie har även genomförts.

En av de slutsatser man dragit i kustplaneringen av detta arbele är att det i Norrbottens kustområde finns en mycket liten del oexploalerade stränder av den strandklass som anses mest attraktiv för bad och rörligt friluftsliv (s. k. klass I-standard eller A-områden i inventeringen).

Totalt tillhör endasl 9% av den totala strandlängden längs fasllandskus-ten och på öarna strandklass I varav en betydande del redan är exploa­terad eller influerad av fritidsbebyggelse. Detta konstaterande har även inverkat på den formulering av riktlinjer som finns för område 3 (inre skärgården) i syfte att kvarvarande klass I strand ej ska tas i anspråk för enskild fritidsbebyggelse. Del kan alltså diskuteras om inte detta förhållan­de borde ha påverkal utredningens ställningstagande till formerna för en överlåtelse av kronoholmarna.

Vid en genomgång av strandklassificeringskartorna kan noteras att pä följande kronoholmar i inre skärgården (område 3) finns klass 1-stränder eller s. k. A-områden i större eller mindre omfattning. Tunnskärshällorna (10). På två av holmarna finns klass 1-slrand. Östra Båtöhomen (16) Trutskärs Hattgrund (13) Lilla Trutskär (12) Skags Furuholmen (29) Lilla Sikören (32) Biskopsholmen (42) Likskäret (44) Huvan (70)

Halsön 2: 1 3: I 

(II) 

har särbehandlats av utredningen. Fastigheterna utgör den del av ön där strandklass 1 finns. Denna del av Halsön borde ha behandlats på motsvarande sätt som holmarna i övrigt i den yttre skärgår­den.

Länsstyrelsen och kustkommunerna har redovisat en gemensam utveck­lingsplan för turism och rekreation i kustområdet. Kommunerna har däref­ter upprättat ett särskilt s. k. utvecklingsprogram för turism och rekrea­tion. 1 utvecklingsplanen och i utvecklingsprogrammet utpekas s.k. ut­vecklingsområden för turism och rekreation i kustområdet. Enligt länssty­relsens uppfattning bör kronoholmarna inom dessa utvecklingsområden kvarstå i samhällets ägo. Till saken hör atl dessa utvecklingsområden berör en betydande del av skärgården.

Reservation (Erik[REDACTED_EFTERNAMN] (m) m. fl.) Länsstyrelsens argument för att kronoholmarna bör kvarstå i statens ägo är inle övertygande. Varje tänk­bart försäljningsärende gällande kronoholmar bör kunna prövas utifrån objekfiva fömtsättningar i respektive fall.

Frågor som gäller jakt, fiske bör kunna lösas utan alltför svåra hinder.

Likaledes bör frågor som gäller den fysiska riksplaneringen och kommunal

planering kunna lösas varför inte heller detta bör kunna ses som hinder för

en framtida försäljning.

överlåtelse bör således kunna ske till kommuneroch enskilda av holmar     Prop. 1985/86: 110 som inte ligger inom sådana områden som tidigare klassats som områden av särskild karaktär sett ur riks- eller regional synpunkt.

Huruvida tomtmarken skall överlåtas med ägande- eller lomträll får avgöras från kommun till kommun, och den praxis som där råder.

2.10  Haparanda kommun

På de holmar som Haparanda kommun äger har inga marköverlåtelser till enskilda skett. I de fall då kommunen upplåtit mark för fritidshusbebyg­gelse så har det uteslutande varit fråga om arrendetomter. Detta kommer också atl vara kommunens fortsättningsvisa ståndpunkt.

Haparanda kommun anser följaktligen att på kronoholmarna får inga marköverlåtelser till enskilda ske under några som helst omständigheter.

2.11  Sjösportens samarbetsdelegation

Sjösportens Samarbetsdelegation (SSD) som har haft tillfälle att följa ut­redningsarbetet, har nu tagit del av hela utredningen och dess förslag.

Efter vad SSD uppfattar värnar utredningen om det rörliga friluftslivet och förslagen torde inle inkräkta på båtlivets intressen.

SSD har således inga erinringar mot föreslagna åigärder.

3   Yrkesfisket m.m.

Hänsynen till yrkesfisket spelar en stor roll för den framtida dispositionen av kronoholmarna och vattnen omkring dessa enligt flera remissinstanser. Sålunda menar fiskeristyrelsen, kammarkollegiet, länsstyrelserna i Väster­bottens och Norrbottens län, Sveriges Fiskares Riksförbund att kronohol­marna bör stanna kvar i statens ägo av detta skäl - en ståndpunkt som dock Svenska kommunförbundei inte intar såvitt gäller överlåtelse till kommunerna av kronoholmar. Domänverket anser atl yrkesfiskets intres­sen kan säkerställas även vid överlåtelse av äganderätten till en kommun. De flesta remissinstanser delar uiredningens uppfattning all yrkesfis­kares författningsenliga rätt att avgiftsfritt disponera mark m, m. på krono­holmar bör upphöra. Bl.a. naturvårdsverket, domänverket och kammar­koUegiet anser att rätten bör upphöra förbehållslöst, medan länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län samt Sveriges Fiskares Riksförbund menar att den avgiftsfria rätten bör beslå övergångsvis under yrkesfiskarens (yrkes­verksamma) livstid. Fiskeristyrelsen och lånsstyrelsen i Västerbottens län anser att rätten till avgiftsfritt utnyttjande bör bestå, förutsatt att byggna­derna används för fisket och all yrkesfiskaren överlåter dessa lill kom­munen när yrkesfisket upphör.

77

3.1  Fortifikalionsförvaltningen

Prop. 1985/86: 110

Utredningen föreslår vidare att yrkesfiskare ej längre ska få ha en författningsmässigt grundar rätt att utan avgift få disponera mark på krono­holmarna. Fortifikationsförvallningen delar även i denna fråga utredning­ens uppfattning. 1 fråga om arrendeavgifternas storlek både vad avser bostadsarrende och fiskearrende kan dock vissa skäl av bevakningsmässig eller annan natur finnas som talar för att arrendet bedöms pä annat sätt. Arrendeavgiften och andra arrendevillkor bör i sådana fall fastställas efter förhandlingar mellan arrendatorn och vederbörande statliga förvaltnings­myndighet.

3.2    Fiskeristyrelsen

Beträffande eventuellt kommunalt förvärv av kronoholmarna anser fiskeri­styrelsen att detta skulle innebära att fiskenämnden i länet skulle fråntas det inflytande som är nödvändigt för att upprätthålla en god fiskevård. Fiskeristyrelsen avstyrker därför förslag om kommunall förvärv.

Om försäljning lill kommun skulle bli aktuell i vissa fall bör del enligt fiskeristyrelsens mening göras förbehåll så tillvida att yrkesfiskare även i framtiden garanteras fiske vid holmar. Fiskenämnden i länet och fiskets organisationer bör också ges tillfälle alt påverka såväl upplåtelserna som avgifterna m. m..

Utredningen föreslår vidare alt yrkesfiskarnas rätl att uppföra och bruka byggnader på kronoholmarna upphör.

Fiskeristyrelsen anser alt yrkesfiskarnas förmåner i detta hänseende bör bestå möjligen med den ändringen att yrkesfiskarna förbinder sig att avytt­ra byggnaderna till t. ex. kommunen om de inte längre används för fiske.

3.3    Statens naturvårdsverk

Naturvårdsverket tillstyrker utredningens förslag att upphäva rätten enligl 1950-års förordning för yrkesfiskare m.fl. att avgiftsfritt få uppföra bo­stadshus m. m. på kronoholmarna.

3.4    Domänverket

(Beträffande holmar, som med hänsyn till statliga intressen, naturvårds-synpunkter m.m. kan avyttras, delar domänverket uiredningens uppfatt­ning att om enskilda och kommunala intressen konkurrerar skall holmen i första hand erbjudas kommunen; verket förutsätter att syftet är att tillgo­dose ell kommunalt behov av mark för ex. fritidsverksamhet eller frilufts­liv). Yrkesfiskarnas rättigheter torde kunna säkerställas med hjälp av antingen inskrivning, förbehåll enligl 7 kap. 11 § JB, eller bildande av särskilda fiskefasligheter, oavseti om försäljning sker till kommun eller enskild.

78

3.5 Kammarkollegiet

;

Prop. 1985/86:110

Med hänsyn lill jakt och fiskeintressen bör kronoholmarna som regel behällas i statlig ägo. Försäljning av en hel holme lill annan än kommun bör i princip inte förekomma. Vid försäljning till kommun måste allmänhetens och yrkesfiskets möjligheter till fiske och jakt säkerställas genom särskilt avtal med kommunen.

3.6 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län

Yrkesfiskarnas förmån atl utan kostnad få bygga på kronoholmar skall enligt utredningens förslag tas bort. Vidare föreslår utredningen att de yrkesfiskare som nu har avgiftsfri markupplåtelse får ha fortsatt upplåtelse på oförändrade villkor under sin livstid. Yrkesfiskarnas nämnda förmän har i och för sig gamla traditioner. För statens del är arrendeinkomster från dessa upplåtelser utan intresse. Motivet för att nu bryta traditionen är framför allt rättviseaspekter. Bl. a. bör inte yrkesfiskare som har byggna­der på kronoholmar särbehandlas i förhållande till yrkesfiskare som har byggnader på enskild mark. Länsstyrelsen finner att övervägande skäl talar för att yrkesfiskarnas nyttjande av kronoholmarna avgiftsbeläggs. Även efterievande make bör dock övergångsvis få förmånen av avgiftsfri upplåtelse under sin livslid.

Skiljaktig mening av ledamoten Ingemar Svenssson.

(På sidan 4) i yttrandet framhålles att yrkesfiskarnas förmån har gamla traditioner. Arrendeinkomsterna är utan intresse för siatens del.

I regel rör det sig här om öar, som i andra sammanhang - Skärgårds-utredningen exempelvis - ansetts vara i behov av särskilda stödinsatser. Varför då la bort en traditionell stödinsats? Jag anser att utredningens förslag bör avstyrkas i denna del.

3.7 Länsstyrelsen i Västerbottens län

Fiskenämnden har i sitt yttrande behandlat frågan om konsekvenser för

yrkesfisket av atl kronoholmar överlåts i kommunal eller enskild ägo. Som

även utredningen angett är fisket vid kronoholmarna i Västerbotten -

särskilt i Skellefteområdet - av slor betydelse för yrkesfisket. Alt öar med

denna särskilda betydelse inte i sin helhet bör överlåtas till enskilda, torde

vara uppenbart. Motiv kan emellertid finnas för atl ifrågasätta även ett

kommunall förvärv. Det kan visserligen hävdas alt kommunernas ansvar

för yrkesfisket ökat och att yrkesfiskets intressen kan säkerställas tillfreds­

ställande även om rättsligt bindande garantier inte kan skapas. Utredning­

en har dock själv pekat på svagheter i en sådan lösning. I en konkurrenssi­

tuation mellan flera fiskare kan den tidigare fiskerätlsarrendalorn få slå

tillbaka för en annan, som är beredd alt betala mer. Olika former av

förbehåll och villkor vid överlåtelsen mellan staten och kommunen är

begränsade till fiden eller till det gällande avtalet. En utfästelse av kom­

munen att tillgodose yrkesfiskets intressen är beroende av ett politiskt

79

beslut, där starka andra intressen kan göra sig gällande. Om en sådan     Prop. 1985/86: 110 utfästelse inle kan lämnas och den i utredningen anvisade möjligheten att bilda en särskild fiskefastighet - vilket får bedömas som en ovanlig och tveksam lösning - inte är möjlig eller lämplig, bör i princip fiskeinlressel få väga över och kronoholmarna bli kvar i statens ägo.

Också fiskets särställning i fräga om rätt till mark för byggnader bör bevaras, givetvis dock endast sä länge byggnaden verkligen nyttjas för fisket. Detta kräver en viss kontrollapparal, som emellertid inte torde medföra större svårigheter om ett naturligt samarbete sker med länels fiskenämnd. Nämnden har för övrigt visats på en möjlighet atl i enskilda fall avveckla förmånen, nämligen atl fiskaren förbinder sig att avyttra byggnaden till t.ex. kommunen om han inte längre använder den för sitt fiske. I varje särskilt fall bör givetvis också, om fiskaren så begär, prövas om byggnaden bör få behållas som fritidshus på vanliga arrendevillkor.

3.8 Länsstyrelsen i Norrbottens län

Jakt

Jakträtten på kronoholmarna synes inte ha berörts av utredningen. 1 dag är 27 kronoholmar upplåtna för småviltsjakt och två av dessa dessutom för älgjakt. På allmänt vattenområde har Norrbotten läns jaktvårdsförening rätt att intill utgången av 1984 bedriva jakt efter mås- och kråkfåglar. Statens naturvårdsverkl har medgett att jakten sker från motorbål samt meddelat villkor för jakten.

På holmar understigande cirka 10 hektar medges som regel inte jakt. Inte heller på holmar som är viktiga häckningsplatser eller rastlokaler för flytt­fåglar tillåts jakt. Inom naturreservaten regleras jakten genom reservats-föreskrifterna. Genom att länsstyrelsen är ensam upplåtande myndighet kan vissa holmar undantas från jakt och därmed har forskarna möjlighet att under ett längre tidsperspektiv följa viltets betingelser utan människopå­verkan. Genom den föreslagna uppdelningen av huvudmannaskapet finns risk alt denna möjlighet försvinner.

Fiske

I utredningen las rätten till fiske upp som ett problem vid överlåtelse av kronoholmar. I den fysiska riksplaneringen har hela kustområdet marke­rats som riksintresse för yrkesfiske. De eventuella problem som kan upp­stå för yrkesfisket vid en överlåtelse av kronoholmar är således viktiga förutsättningar som måste klaras ut innan några beslut fattas om överiå­telse.

Kronoholmsutredningens förslag innebär för fiskets del - och då främst

yrkesfisket - att statens fisken, som nu förvaltas av länsstyrelsen, uppde­

las på flera huvudmän. Kommunerna och domänverket övertar länsstyrel­

sen uppgift. För yrkesfiskarna får detta förhållande följande konsekvenser.

Fiskare som tidigare erhållit fiskeupplåtelse av länsstyrelsen, ska enligt

förslaget dels arrendera av kommunen och dels av domänverket för del fall

fiske ska bedrivas inom kronoholmarnas fiskevatten. Därutöver erfordras

80

enligt fiskelagen 2§ 2 st. och fiskeriförordningén'13§ länsstyrelsens till-     Prop. 1985/86: 110 stånd att utsätta fast redskap i allmänt vallenområde. För fiske vid små holmar, under 100 meter - och som därtör inte omges av enskilt vatten -liksom för undervattensgrund är länsstyrelsen fortsättningsvis ensam till­ståndsgivande myndighet.

Med den föreslagna uppdelningen av flera förvaltare för statens nuva­rande fisken kan yrkesfiskaren tvingas all söka erforderliga tillstånd av kommunen eller om fiskevatlnel delas av kommungränsen av båda kom­munerna, domänverket och länsstyrelsen.

Eftersom statens fisken numera upplåtes mot avgift, kan det befaras att olika principer för avgiftsberäkning utvecklas hos kommuner och statliga förvaltare. Detta kan leda till orättvisor mellan olika fiskeulövare.

Från fiskevårdssynpunkl kan befaras en olämplig uppdelning av fisket genom atl kommunen upplåter enskilt fiskevatten och staten det allmänna fiskevatlnel.

Länsstyrelsen har i nära samarbete med fiskenämnden fördelat fiske­platserna så att de yrkesverksamma fiskarna erhållit rationella fiskeområ­den, d.v.s. fiskeplatserna samlade så att gångavstånd minimeras och där­med kostnaderna. Likaledes kan länsstyrelsen efler förslag från fiske­nämnden begränsa fisket på platser som har betydelse för vandringsfisken och pä så sätt aktivt bidra till ett framlida bättre fiske.

Länsstyrelsen har i dag ett gott grepp om fiskevårdsarbetet när det gäller att fördela fiskena och begränsa dem. Denna unika möjlighet går förlorad om det blir fler huvudmän för fisket. Inle heller torde de enskilda fiskeut­övarna vara tillfreds med atl behöva söka tillstånd hos flera myndigheter.

3.9   Svenska kommunförbundet

Vid vissa överlåtelser lill kommun förordar utredningen all förbehåll jäm­likt 7 kap. 11 § jordabalken görs för avtal om upplåtelse av fiskevatten till yrkesfiskare. Utredningen anför att en förutsättning för överlåtelse lill kommun i sådana fall bör vara alt kommunen i ett sidoavial ålar sig all tillgodose yrkesfisket även efter upphörandet av den fiskeupplåtelse som gällde vid överlåtelsen. Med hänsyn till att kommunen - såsom utredning­en också framhåller - har ell ansvar och intresse för yrkesfisket och då ifrågavarande åtagande torde sakna rättslig verkan, bör enligt styrelsens mening ovannämnda sidoavtal ej vara en fömtsättning för överlåtelse.

Utredningen anför att starka skäl ibland kan tala för såväl alt fiskevatl­nel kring en bebyggd kronoholme bör bli kvar i siatens ägo som att kronoholmen bör säljas lill en kommun. För de fall särskild fiskefaslighet ej kan bildas får enligl utredningen in intresseavvägning göras, varvid kronoholmen bör bli kvar i statens ägo om avvägningen utfaller lill förmån för fiskevärden. Med hänsyn lill de av utredningen framhållna möjligheter­na att säkerställa yrkesfiskares rätt att fiska vid holmarna och kommuner­nas inställning lill yrkesfisket, anser styrelsen att fiskevårdsintresset inle i något fall bör utgöra hinder mot överlåtelse av kronoholme till kommun.

Reservation anfördes av c-, m- och fp-ledamölerna:

Vi anser att styrelsen bort göra följande tillägg till yttrandet alt införas

81

som ett nytt stycket efter andra stycket på första sidan. 

6   Riksdagen 1985/86. I saml. Nr 110

Den fysiska riksplaneringen har enligt vår mening inle den rättsliga     Prop. 1985/86: 110 ställning att den bör utgöra ett generellt hinder för försäljning. Varje tänkbart försäljningsärende måste prövas på sina egna objektiva förutsätt­ningar för att rättssäkerheten skall anses tillfredsställande.

3.10 Sveriges Fiskares Riksförbund

1 utredningen sid 92 sägs "att statsmakterna genom lagstiftning tillkommen under senare år synes vilja tillmäta yrkesfisket en ökad betydelse jämfört med tidigare". Genom lagstiftningen, där yrkesfiskare ges företräde till arrendering av statens fiskevallen, visas en vilja all tillvarata en fiskere­surs på rätl sätt samtidigt som det premierar en sysselsättning i glesbygder. Då fiskarnas möjlighet till fiskearrende försämras genom försäljning av mark på kronoholmar, skapas en motsägelse i statens vilja och lagens innebörd.

Riksförbundet instämmer därför i utredningens förslag att "mot denna bakgrund anses det av fiskevårdsskäl vara en fördel om staten disponerar fiskevatten". Vi föreslår dock en skärpning i 5.2 för överlåtelse till enskil­da att även gälla där yrkesfiske bedrivs eller kan tänkas komma atl bedri­vas. Med yrkesfiske avser SFR sådant fiske som bedrivs av yrkesfiskare med yrkesfiskelicens.

Vid överlåtelse lill kommun anser SFR att ett sidoavtal skall upprättas som garanterar att kommunen efter överlåtelsen följer de principer som gäller för upplåtelse av statliga fiskevatten, enligt förordningen (1981:1217) om "Förvaltningen av statens fisken". Kan ej kommun godkänna föreslag­na sidoavial bör samma princip gälla som föreslagits vid enskilt överta­gande.

Vid kommunalt övertagande instämmer SFR i utredningens förslag på sid 113 "att kommunen skall upplåta fiskerätten till den yrkesfiskare som redan har en upplåtelserätt". Är det befogat för fiskarens inkomst att behålla arrendet efter de två är som stadgats enligl 4 kap. 4 § JB bör en förtursrätt till delta finnas. Bildas en särskild fiskefaslighet enligt förslag pä sid 115 instämmer riksförbundet i att sidoavtal och andra kommunala utfästelser blir onödiga.

1950 ärs förordning om fiskerätten vid vissa Kronan tillhöriga havssträn­der, skär och holmar m. m. och förordningens förebilder i äldre lagar ger uttryck för samhällels intresse av att stödja yrkesfisket. Yrkesfiskare berättigas ju enligt denna förordning att avgiftsfritt begagna holmarna och uppföra boningshus och anläggningar lill gagn för yrkesfisket. Även genom annan lagstiftning, t.ex. byggnadslagstiftningen, söker samhället underlät­ta för yrkesfiskaren att kunna uppföra byggnader och dylikt för sina behov. Dispens från lätbebyggelseförbud krävs t.ex. inte för uppförande av så­dana byggnader.

Utredningen konstaterar på sid 151 att "de för fiskets behov avsedda

byggnaderna på kronoholmarnas torde numera inte användas av yrkesfis­

karna i samma uisträckning som tidigare". På sid 69 sägs att "flera av de

av yrkesfiskarna uppförda byggnaderna har förvärvats för att användas

huvudsakligen för fritidsändamål".

82

Mot bakgrund av det anförda föreslår utredningen atl yrkesfiskarna inte Prop. 1985/86: 110 längre skall ha en författningsmässig rätl att utan avgift få disponera mark på kronoholmarna. Det är dock enligt utredningen "möjligt för den förval­lande statliga myndigheten att även fortsättningsvis ta hänsyn till yrkesfis­kets speciella förutsättningar och därför bestämma arrendeavgiften lill lägre belopp än eljest, om t.ex. när yrkesfiskaren är bofast på kronohol­men".

SFR vill speciellt framhålla att även om befintliga byggnader på framför allt de obebodda kronoholmarna numera inle används av yrkesfiskarna i samma utsträckning som tidigare, har de ändå ett stort värde för yrkesfis­ket. Sjöbodar och magasinsbyggnader som uppförts på dessa öar tjänar oftast som förvaringsplats för fiskeredskap, i första hand då för kustyrkes­fiskare, vilka många gånger har svårt att få plats för sjöbodar avsedda för förvaring av fiskeredskap vid kajen i de samhällen där de bor.

Utredningen föreslår att "av hänsyn lill de yrkesfiskare som har avgifts­fria markupplåtelser kan övervägas atl låta dem på oförändrade villkor få ha fortsatl upplåtelse på livstid". Detla förslag kan hell delas av riksför­bundet, men bör kompletteras med möjlighet för fiskande i nästkommande generation att lill ett symboliskt arrende fortsättningsvis utnyttja dessa områden.

4 Principer för upplåtelse med nyttjanderätt

De flesta remissinstanserna delar i huvudsak utredningens förslag till prin­ciper för fortsalt upplåtelse av mark på kronoholmarna.

Flera remissinstanser, däribland arrendenämnden i Göteborg, riksanti­kvarieämbetet, planverket, är ense om atl upplåtelse med tomträtt är en lämplig nyttjanderättsform då staten inte vill överlåta marken med ägen-derätt men ändå vill verka för permanentboende genom att skapa belå-ningsmöjligheler och samlidigt bevara en kulturhistorisk bebyggelsemiljö. Några remissorgan såsom domänverket, länsstyrelsen i Västerbottens län gör dock bedömningen att upplåtelse med arrenderätt kommer att vara den vanligaste upplålelseformen även i framtiden. Byggnadspantutredningen påminner om atl dess förslag är avsett att skapa belåningsmöjligheter för byggnader bl. a. på kronoholmarna.

I fråga om de offentlig- resp. privaträtlsliga styrmedel som finns för att

bevara en kulturhistorisk bebyggelsemiljö på kronoholmarna delar remiss­

instanserna utredningens bedömning. Riksantikvarieämbetet hade dock

gärna sett alt utredningen också hade berört de generella regler med

bevarandeinnebörd för ett verksamt skydd av en sådan miljö som lagts

fram i förslaget lill ny plan- och bygglag. Lånsstyrelsen i Göteborgs och

Bohus lån respektive Västerbottens län bedömer all det redan finns till­

räckliga möjligheter all bevara bebyggelsemiljön genom de styrmedel

m.m. som finns i gällande byggnads- och naturvårdslagstiftning. Betr.

remissinstansernas inställning till utredningens förslag rörande Käringön

och Gullholmen, se p. 7.1 i remissammanställningen.

83

Remissinstanserna tillstyrker att arrendeavtalen skall upprättas i skrift- Prop. 1985/86: 110 lig form. Några, däribland arrendenämnderna i Göteborg och Luleå, läns­styrelsen i Göteborgs och Bohus län, menar att en femårig löptid för arrendena är för kort. Domänverket pekar på att det finns ett behov av samordning mellan de statliga myndigheter som arrenderar ut mark på kronoholmar i fråga om upplålelsevillkoren i nyttjanderättsavtal.

Remissinstanserna tillstyrker all arrendeavgiften skall vara marknadsan­passad, så exempelvis arrendenämnderna i Göteborg och Luleå och låns­styrelsen i Göteborgs ooch Bohus län. Riksantikvarieämbetet har samma grundinställning men pekar på behovet att kunna göra avsteg från princi­pen om det är angeläget att bevara en genuin miljö. Beträffande behovet att göra motsvarande avsteg för yrkesfisket, se p. 3 i remissammanställningen.

4.1 Arrendenämnden i Göteborg

Bostadsarrende anläggningsarrende

På kronoholmar kan det ibland vara tveksamt om nyttjandet av egen byggnad på statens mark innebär bostads- eller anläggningsarrende. För att bostadsarrende skall föreligga måste den byggnad, som arrendatorn enligt upplåtelsen har rätt att uppföra eller bibehålla på arrendestället, kunna betecknas som bostadshus och alltså kunna användas som bostad för permanent bruk eller åtminstone för fritidsändamål. Det räcker att huset får användas som bostad i endast ringa omfattning men del får inte användas i huvudsakligen annat syfte t ex för förvaring av fiskeredskap. Om en sjöbod får användas främst i sistnämnda syfte med anknytning till förvärvsverksamhet men vid enstaka tillfällen även för övernattning före­ligger inte bostadsarrende utan anläggningsarrende.

En byggnad, som inte är taxerad men ändå kan användas lill bostad, kan vara föremål för bostadsarrende. Avsaknaden av taxeringsvärde, vilket fömtsätter att värdet är mindre än 10000 kronor, har emellertid den bety­delsen att arrendatorn enligl 10:4 punkt I JB saknar besittningsskydd och - om markägaren endast vill ändra arrendevillkoren inte kan motsätta sig markägarens ändringskrav. 1 sådana fall kan arrendenämnden endast ha en medlande funktion.

Benefika avtal och muntliga avtal

För att bostads- eller anläggningsarrende skall anses föreligga krävs enligt 8:1 JB att markens nyttjande sker mot vederlag. Vederlaget kan utgå genom ett engångsbelopp eller genom periodiska betalningar. Del kan också utgöras av tjänster eller annat.

För båda avtalstyperna gäller också ati avtalet enligt 8:3 JB skall upprät­

tas skriftligen. Men kravet på skrifUig form gäller endast för avtal som har

ingåtts efler 30.6.1968. Äldre muntliga avtal, som ej är benefika, är fortfa­

rande giltiga.Enligl punkt 5 i övergångsbestämmelserna till 1968 års lag­

ändringar har vardera parten rätt att påkalla att avtalet skall avfattas

skriftligt. Motpart som vägrar ingå skriftligt avtal kan tvingas till detta

genom vitesföreläggande av fastighetsdomstolen.

84

Ibland kan det vara tveksamt om ett muntligt avtal är giUigt eller inte. Prop. 1985/86: 110 Ett muntligt avtal ingånget före 1.7.1968 är i och för sig giltigt men kan ha upphört, om det efter nämnda fidpunkt har ändrats muntligen t ex i fråga om arrendeställets omfattning så atl det blir att anse som ett nytt avtal, som alltså för giltighet kräver skriftlig form. Vidare är ett gammalt, munt­ligt avtal utan vederlag inte gällande som arrendeavtal. Om detta avtal efler 30.6.1968 muntligen ändras så atl avgift skall utgå blir del inle något arrendeavtal, eftersom del nya kravet pä skriftlig form inte har uppfyllts.

För gamla muntliga avtal om bostads- och anläggningsarrende saknas ofta överenskommelse om arrendetidens eller uppsägningstidens längd. Sådana avtal har genom lagändringen kommit att gälla för fem år åt gängen med början 14.3.1969 och med ett års uppsägningstid (Bäämhielm, Bo­stads- och anläggningsarrende s. 86 ff). I dagens läge kan alltså ett sådant avtal sägas upp först till 14.3.1989. Mot motpartens bestridande kan man först därefter aktualisera avtalets upphörande ellerändrade villkor, varvid 10:5 och 6 JB gäller vid bostadsarrende (om bostadshus med taxerings­värde finns) och 11:5 vid anläggningsarrende (om enligt 11:4 annat inte avtalats). Redan dessförinnan kan emellertid skriftligt avtal framtvingas men villkorsändringar kan inte uppnås om inte parterna enas därom (Bäämhielm s. 89). Önskar någon part skriftligt avtal och begärs samtidigt villkorsändring, som motparten motsätter sig, får först skriftligt avtal upp­rättas med de villkor som redan gäller eller som parterna enas om. Först när detta avtal löper ut kan den ena parten - efter att enligt gällande lagregler dessförinnan ha sagt upp avtalet - påkalla villkorsändring. - 1 viss mån kan villkorsändring under löpande avtalstid uppnås med stöd av 36 § avtalslagen.

Utredningens uttalande på s. 159 - att nyttjanderätlshavaren sannolikt inte behöver acceptera vilka villkor som helst för en fortsatl upplåtelse, om byggnadens ägare och staten är överens om att träffa ett skriftligt arren­deavtal - behöver alltså modifieras så atl arrendatorer med giltiga avtal har laglig möjlighet att vägra godta ändringar av de villkor som gäller enligt del muntliga avtalet. Vid muntliga efter 30.6.1968 ingångna avtal och äldre men vederlagsfria avtal kan jordägaren emellertid kräva att husägaren slyllar och avröjer marken. Husägaren kan inle motsätta sig detla men kan i vissa fall ha rätt till skadestånd, om det inte beror på honom att giltigt arrendeavtal inte har kommit fill stånd. En jordägare, som vill ersätta del muntliga ogiltiga avtalet med ett skriftligt giltigt, bör för atl vara säker på alt undgå skadeståndsansvar inle fordra andra villkor än de som kan anses redan gälla. Jordägaren bör dock kanske ha rätt att kräva att det i regel knapphändiga muntliga avtalet kompletteras med nya villkor, som är gäng­se vid ifrågavarande avtalstyp och som husägaren skäligen bör godta. Om husägaren vägrar godta sådana villkor och skriftligt avtal av den anledning­en inte kommer till stånd, har han sig själv att skylla och kan inte få skadestånd. Om däremot jordägaren begär skriftligt avtal med oskäligt villkor och husägaren därför vägrar ingå sådant avtal, torde jodägaren bli skadesiåndsskyldig.

Vad gäller det av utredningen på s. 137 beskrivna läget - att nyttjande­

rättsavtal inte alls föreligger med påföljd att husägaren knappast har några

85

förpliktelser mot staten och l.ex. inte behöver betala avgift - torde staten     Prop. 1985/86: 110 kunna kräva att husägaren omedelbart avflyttar och avröjer marken. Här­av följer atl husägaren inte kan motsätta sig ett skriftligt avtal pä de av staten fordrade villkoren, oavsett om dessa kan anses skäliga eller ej.

Arrendenämnden delar utredningens uppfattning (s. 137) att skriftliga avtal bör upprättas. Detta gäller självfallet när det muntliga avtalet är giltigt. Om avtalet är vederlagsfritt eller tillkommet efter 30.6.1968, kan staten välja mellan att upprätta skriftligt avtal eller kräva att nyttjanderäl­ten upphör.

Skriftligt arrendeavtals innehåll

Arrendenämnden ansluter sig till utredningens uppfattning (s. 12 och 138) att man bör upprätta skriftliga avtal som anger de villkor som normalt bör ingå i avtal av ifrågavarande slag. Kontraktsformulär bör därför upprättas, som kan användas även när särskilda förhållanden motiverar all en eller flera klausuler formuleras annorlunda än i normalfallet eller atl speciell fråga avtalsregleras som annars inte behandlas i formuläret.

Villkor vid bostadsarrende Arrendeavgift

Arrendenämnden har ingen erinran mot de principer för arrendeavgiftens bestämmande som utredningen uppställer (s. I46ff) och vill understryka behovet av att allmängiltiga normer används. Det bör påpekas att om t. ex. kammarkollegiet tar ut en låg avgift (s. 150), detla kan medföra att en arrendenivå tillskapas som inverkar på de avgifter som domärverket och andra upplålare kan la ut på samma ort.

De riktmärken för avgifternas storlek som uppställs bör tillämpas inte endast då parterna ej kan enas om avgiften (s. 146) utan även vid förhand­lingarna direkt mellan parterna bl. a. därtör all en frivilligt överenskommen men felaktig avgift kan påverka arrendenivån på orten och dessutom bäddar för uppsägning för villkorsändring efler avtalsperiodens slut.

Om någon bestämd avgiftsnivå på orten för arrenden likvärdiga med

prövningsarrendet inte åberopas av parterna, har arrendenämnden ingen

principiell invändning mot att avgiften relateras till tomtens marknads­

värde (s. 147). Nämnden betvivlar emellertid atl marknadsvärdet kan fast­

ställas annat än undantagsvis. Även om så kan ske återstår frågan om

vilken förräntning av värdet som bör utgöra skälig arrendeavgift. Ingen

arrendenämnd torde ha gjort något principiellt uttalande i den sistnämnda

frågan och i några av de fall, där marknadsvärdet åberopats och kunnat

fastställas, har avgiften på andra grunder fastställts till belopp som legat på

nivån 3ä4% av marknadsvärdet, i ett fall så lågt som 0,7%. En ännu

svagare grund för arrendesättningen torde taxeringsvärdet erbjuda, då

dess relation till markvärdet ofta skiftar från fall till fall. Det här sagda

hindrar inte att i synnerhet taxeringsvärdet kan vara en bekväm metod alt

få en mycket grov uppfattning om avgiftsnivån, men metoden kräver

betydande justeringar med hänsyn fill huvudprinciperna för arrendesäll-

86

ning.

För jordbruksarrende föreskriver 9:29 JB att aygiften skall bestämmas i Prop. 1985/86: 110 pengar, vilket inte hindrar att avgiften dels får bestämmas till olika belopp under avtalsperiodens skilda år, dels får vara rörlig under avtalsperioden, dock endast om någon av de vedertagna indexsystemen används. Inga motsvarande regler finns för bostads- och anläggningsarrende, där alltså avgiften kan vara rörlig även på annat sätt än genom anknytning till index. Lagligt hinder finns därför i och för sig inte mot den av utredningen (s. 148) angivna metoden att fastställa avgiften lill viss del av gällande laxerings-värde så att man automatiskt får en anpassning till marknadsvärdenivån vid den omtaxering som brukar ske vart femte år. Det är emellertid inte uteslutet att i vissa fall en sådan klausul kan anses oskälig vid en villkors­prövning enligt 10:6 och 11:5 JB.

Tidigare har arrendenämnderna och fastighetsdomstolarna i regel godta­git att arrendeavgiften till 100% följer konsumentprisindex, men den av statens lantmäteriverk gjorda undersökningen (s. 148) tyder onekligen pä att det i dagens läge kan vara skäligare med mindre avgiftshöjningar. Under de senaste åren finns ocksä fall där arrendenämnder inte godtagit KPI-anknytning till mer än 50, 60, 75 eller 80%. Enligt utredningen (s. 149) måste avgiften under alla förhållanden bestämmas till en nivå som innefat­tar siatens kostnader för arrendeupplåtelserna, t.ex. administrationskost­nader. Ett sådant betraktelsesätt strider emellertid helt mot lagstiftningens grunder för bestämmande av arrendeavgifter och hyror, där nämligen fastighetsägarens kostnader saknar omedelbar betydelse (frånsett den indi­rekta verkan det har att på bostadsmarknaden de prisledande allmännyt­tiga bostadsföretagens hyror i princip skall motsvara självkostnaderna). Sålunda saknar det betydelse att staten efler en höjning av taxeringsvärdet får betala högre fastighetsskatt till kommunen. Än mindre bör avgiften höjas därför atl staten haft kostnader för atl förbereda en arrendetomts försäljning, som sedan inte kommer lill stånd. Däremot är en avgiftshöj­ning motiverad av att staten drar fram vägar eller bekostar va-ledningar till tomten eller utför dränering eller annan förbättring av tomlen eller dess grannskap, men denna höjning skall enligt gällande regler för arrendesätt­ning inte stå i viss relation till kostnadens storlek utan till det ökade värde arrenderätten får genom dessa förbättringsarbeten.

Arrendenämnden har förståelse för de sociala skäl som motiverar all de bofasta borde ha lägre arrendeavgift än de fritidsboende (s. 150, 152 och 155). Men om en skillnad i avgift beroende på denna olikhet i nyttjandegra-den skulle göras, borde denna enligl de principer arrendesättningen vilar på tvärtom leda till del motsatta resultatet. Redan det förhållandet att ett permanent boende kräver viss kvalitet på tomten, kan göra det motiverat med högre avgift än när tomten endast får eller kan användas till fritids­boende. En högre avgift är också skälig därför att ett permanent boende regelmässigt fömtsätter visst mått av vägslandard och vägunderhåll saml andra faktorer som möjliggör ett så intensivt nyttjande av tomten.

87

Arrendetiden

Prop. 1985/86: 110

Utredningen förordar (s. 12) att arrendetiden bestäms till fem år, dock att något längre arrendetider bör kunna komma i fråga vid upplåtelser för permanent boende. Arrendenämnden anser att en arrendetid av tio år bör kunna användas även vid fritidsboende, om det framstår som klart att staten inle inom en sådan tidrymd behöver disponera marken för annal ändamål. Behovet av avgiftsjusteringar vart femte år (s. 13) bortfaller också när avgiften kan anknytas till ett relevant fastighetsprisindex (s. 149).

Överlåtelserätt

På s. 153 anges att markägaren kan hindra en inte önskad överlåtelse genom atl erlägga full ersättning för arrenderätten till arrendatorn. Av i regel mycket större ekonomisk betydelse är emellertid att arrendatorn praktiskt taget alltid påkallar inlösen även av sin byggnad.

Sublokation

Arrendatorns rätt alt hyra ut egen byggnad på arrendestället regleras i 8:20 JB (s. 154). Vid bostadsarrende, där rätten till sublokation inte har avtalats bort, anses det att markägarens tillstånd i vart fall inte behövs för uthyr­ning en sommar till en person med ungefär lika slor familj och med ungefär samma vanor (SOU 1966:26 s, 203), Om emellertid uthyrningen får sådan karaktär eller omfattning att olägenheten för markägaren kan sägas vara inte alldeles obetydlig, behöver enligt utredningen markägaren inte finna sig däri. Som exempel pä påtagligt men för markägaren har anförts ökat vägslitage, störande ljud och annat liknande inträng av större omfattning än som kan anses vara förutsett vid arrendeupplåtelsen. Om nackdelar av denna eller liknande art inte uppkommer, torde markägaren inte kunna hindra att en fritidsbostad hyrs ut sommar efter sommar, såvida inte uthyrningen sker till samma person och under sådana förhållanden att arrendatorn inte har kvar någon rådighet över arrendestället (jir. NJA 1978 s, 404),

Ändamålet med upplåtelsen

Om avgiftsfria upplåtelser för yrkesfiskarna avskaffas, behövs enligt utred­ningen (s, 155) avtalsföreskrifler om att upplåtelsen skall ske för fiskets behov endast när arrendeavgifterna för yrkesfiskarna bestäms lill lägre belopp än för de fritidsboende. Arrendenämnden, som på s, 5 berört frågan om sådana avgiftsskillnader, anser emellertid alt upplåtelsens ändamål alltid bör anges i avtalet. En upplåtelse av mark till en yrkesfiskare är nämligen att betrakta som bostadsarrende eller anläggningsarrende allt­efter syftet med upplåtelsen (remissvaret s, 1),

Villkor om byggnadens bevarande och utformnirig

Prop. 1985/86: 110

Arrendenämnden delar utredningens uppfattning att tomträttsinstitulet är lämpligt när det allmänna önskar påverka bebyggelsens omfattning och utnyttjande (s. 133). Även en arrendeupplåtelse kan i viss utsträckning förenas med dessa önskemål (s. 135 och 139) - Arrendenämnden i Göte­borg har emellertid i några fall ogillat markägares yrkande om att om- och tillbyggnader skulle få ske endasl med hans medgivande, eftersom arren­datorn därmed skulle vara underkastad markägarens godtycke. Nämnden har i stället ansett del tillräckligt atl sådana ändringar av byggnaden kräver byggnadslov. Så t ex har under nämndens medverkan i flera fall träffats föriikning om all följande avlalsklausul skulle gälla:

Vid tomtens bebyggande är arrendatorn skyldig underställa ritningarna byggnadsnämndens i Halmstad godkännande och i övrigt ställa sig till efterrättelse de föreskrifter, som vederbörande myndigheter meddelar. Arrendatorn är skyldig underrätta markägaren, när arrendatorn söker byggnadsnämndens godkännande och när byggnadsnämndens beslut med­delas.

Alt markägarens möjlighet att påverka byggnadsbeståndets omfattning emellertid kan vara inskränkt visar två fall vid arrendenämnden i Gävle och i Umeå (Ritlris "Några problem ang. bostadsarrende" s. 55).

När del gäller sådana i regel icke byggnadslovkrävande arbeten på byggnaden som målning av fasad, utbyte av takläckningsmalerial o.d. kan del som utredningen anför (s. 156 och 170) vara ett allmänt intresse att bevara miljön. En klausul, som kräver markägarens tillstånd för arbeten av denna typ som ändrar byggnadens utseende, kan länkas vara skälig, om en sådan inskränkning av arrendatorns naturliga valfrihet verkligen visas vara befogad på orten. Frågan har emellertid troligen inte prövats hhtills.

SärskUda synpunkter på anläggningsarrende

Arrendatorn har vid anläggningsarrende ett sämre skydd än vad som gäller vid bostadsarrende, eftersom ett direkt besittningsskydd saknas och arren­det därför upphör efter uppsägning. Han har endast i vissa fall rätt lill skadestånd och denna rätl kan med giltig verkan avtalas bort (11:4 JB). Arrendenämnden har vid denna avtalstyp endast en medlande funktion.

Staten har alltså möjligheter att ensidigt framtvinga avtalets upphörande eller bestämma arrendeavgift och andra villkor i fråga om arrenden som avser sjöbodar, andra ekonomibyggnader o. d.

Avsnitt 5 A.2

Möjligheten, att enligt 12:15 andra stycket JB avtala bort hyresvärdens underhållsskyldighet i fråga om enfamiljshus, innebär enligt utredningen (s. 156) att hyresgästen kan få svara för reparationer av vissa mindre brister. Detla lagstadgande gör det emellertid möjligt atl avtala bort hyres­värdens ansvar för "tapetsering, målning och andra sedvanliga reparatio­ner" dvs hela det s.k. inre underhållet. En sådan friskrivning medför

89

emellertid inte alt underhällsskyldigheten fördelas mellan parterna på sam-     Prop. 1985/86: 110 ma sätl som mellan markägare och bostadsarrendalor (s. 156), eftersom byggnaden i det sistnämnda fallet ägs av arrendatorn, som därför själv fär svara för såväl det inre som yttre underhållet.

AvsnUl 5.4.3

Enligt utredningen måste en markägare, som vill ändra avtalsvillkoren, först säga upp avtalet och i uppsägningen begära förlängning av avtalet på dessa ändrade villkor (s. 157). En markägare bör emellertid i god tid ta upp förhandlingar med arrendatorn i syfte att åstadkomma en frivillig uppgörel­se om ändrade villkor. Först om en sådan uppgörelse inle kan nås, måste uppsägningsförfarandet tillgripas. Enligt gällande rätt förlorar uppsägning­en inte sin verkan, om den saknar uppgift om anledningen lill att den företas, men det är önskvärt all en sådan uppgift lämnas redan då.

4.2 Arrendenämnden i Luleå

Gällande muntliga avtal m. m.

Vederlagsfria upplåtelser för bostadsändamål går inle in under arrendelag­stiftningen. Nytljanderätlshavarens skyldigheter är sannolikt begränsade eller i vart fall på grund av avtalsformen svåra att precisera. Nytljande­rätlshavarens ställning torde emellertid också vara svag. Något besitt­ningsskydd enligt arrendelagstiftningen föreligger inte. Om staten fordrar att nyttjanderälten skall upphöra torde nyttjanderätlshavaren inte kunna motsätta sig detta. Om staten begär en skriftlig reglering av nylljanderätten i form av ett arrendeavtal med visst innehåll måste därför nyttjanderätlsha­varen, om han vill sitta kvar, godtaga vad staten fordrar. Han har dock möjlighet att senare, genom att säga upp avtalet, få villkoren för nästa avtalsperiod prövade av arrendenämnden.

Muntliga upplåtelser för bostadsändamål mot vederlag varom avtal träf­fats före den 1 juli 1968 kan enligt övergångsbestämmelserna till 1968 års lagstiftning alltjämt vara gällande. De flesta av dessa avtal torde på grund av p 4 i övergångsbestämmelserna löpa i femårsperioder från den 14 mars 1969. Enligt p 5 i övergångsbestämmelserna har båda parter rätt att påford­ra att avtalen upprättas skriftligt. Om staten önskar en omreglering av villkoren måste emellertid dessa avtal sägas upp i den ordning JB föreskri­ver och prövningen av villkoren för del fortsatta arrendet sker enligl IOkap6§JB.

Muntliga upplåtelser mot vederiag för bostadsändamål som sketl efter den 1 juli 1968 är inle bindande. Arrendatorn har emellertid rätt till ersätt­ning för skada om det inte beror på arrendatorn att skriftligt avtal ej kommit till stånd. Staten har alltså i dessa fall möjlighet att begära att avtalen avfattas skriftligen. Om arrendatorn vägrar saknar han rätl till skadestånd och kan inte heller motsätta sig atl flytta.

90

Byggnadens beskaffenhet m.m.

ivM

Prop. 1985/86: 110

Utredningen uttalar, alt det vid arrendeupplåtelse som omfattar rätt att uppföra byggnad kan vara lämpligt atl i arrendeavtalet bestämma hur byggnaden skall få se ut. Vidare sägs atl för ny-, till- eller ombyggnad bör fordras markägarens tillstånd. Arrendenämnden är tveksam till om sådana villkor pä sikt kan göras gällande mot arrendatorn om de begränsningar som intagits i avtalet eller markägaren uppställer för att lämna tillstånd går utöver vad som krävs för byggnadslov. Det är inte heller säkert, att inskränkningar ifråga om icke byggnadslovsplikliga byggnadsåtgärder på sikt kan göras gällande. I båda fallen kan myckel väl tänkas, att arrende­nämnden vid en villkorstvist kan finna sådana villkor oskäliga mot arren­datorn. Förbehåll om alt ny-, lill- eller ombyggnad skall godkännas av jordägaren har av arrendenämnden i Umeå i viss tvist bedömts som oskäli­ga, bl.a. med hänvisning till den kontroll som byggnadslagstiftningen innebär.

Arrendetiden

Utredningen uttalar att markägaren kan ha svårt att överblicka behovet av en ändrad markanvändning, om staten mäste binda sig för en längre tid än fem är. Det finns anledning understryka att även om arrendetiden vid bostadsarrende är fem är utgår parterna normall från att arrendeförhållan­det skall ha helt annan varaktighet. Någon säkerhet för att en av staten såsom jordägare önskad annan användning ocksä skall komma lill stånd finns heller inle. Möjligheterna begränsas starkt av jordabalkens besilt-ningsskyddsregler.

Arrendeavgiften

Utredningen uttalar, att om jämförbara arrenden inte finns kan de prin­ciper som gäller för avgäldsberäkning vid tomträttsupplätelser komma till användning. Mot delta och de resonemang, som utredningen i anslutning därtill för finns inget principiellt att invända. Det får dock understrykas att vad som här föreslås är en hjälpmetod vars resultat alllid måste avstämmas mot en mer generell prövning enligt grunderna för 10 kap 6 § JB.

Något hinder mot att knyta arrendeavgiften till taxeringsvärdet torde inte föreligga under samma förutsättningar som gäller andra hjälpmeloder, att resultatet blir förenligt med de generella principer som gäller för avgifts-bestämningen. I vad män ändringar i taxeringsvärdena kan antagas mot­svara marknadsbelingade ändringar även av arrendenivåerna är ovisst.

Arrendenämnden i Luleå (och Umeå) har hittills godtagit att arrendeav­gifterna i sin helhet knutils till konsumentprisindex. Som utredningen påpekat har emellertid konsumentpriserna och markpriserna haft helt olika utveckling under senare år. Det är inle klart att prisutvecklingen för arrendeavgifter följer den allmänna prisutvecklingen för småhus och av­styckade tomter för småhus. I vart fall de senaste åren synes arrendeavgif­ternas utveckling i många fall ha följt eller överstigit konsumentprisernas

höjning. Det är emellertid för arrendenämnden känt, att ett slort antal    Prop. 1985/86: 110 arrendatorer utanför Umeå nyligen träffat avtal där avgiften är indexre-glerad endast till 75 procent. Den fortsatta utvecklingen får väl visa om indexreglering enligt KPI ger resultat som vid en prövning enligt 10 kap 6 § JB befinns godtagbara.

Utredningen uttalar att arrendet under alla förhållanden måste bestäm­mas på en nivå som innefattar statens kostnader för arrendeupplåtelserna och att ökade kostnader i form av faslighetsskatt givetvis måste kunna påverka arrendeavgifternas storlek. Jordabalkens avgiftsprövningsregler ger inle någon garanti för atl så blir fallel. Med hänsyn till arrendenivåerna i Norrbotten kan det för dåligt belägna arrendetomter nog finnas en viss risk för att jordägaren inte alltid får full kostnadstäckning.

Arrendatorsföreningar

Sådana förekommer i Övre Norrland företrädesvis inom större exploate­rade områden, där även vissa för arrendalorerna gemensamma anläggning­ar som vägar, vattenledningar etc finns. Föreningarna har då lill uppgift atl förvalla dessa gemensamma anläggningar. Det är också inom sådana områ­den som jordägarna som villkor brukar uppställa att den enskilde arrenda­torn ingår i en arrendalorsförening. Även eljest kan naturligtvis en arren-datorsförening vara av värde för parterna exempelvis vid tvister mellan jordägaren och arrendalorerna om arrendevillkor eller annat. 1 vad mån ett särskilt villkor i arrendeavtalen om skyldighet atl ingå i arrendalorsföre­ning i sistnämnda fall kan vara av värde är osäkert, möjligen kan det leda till ett mer enhetligt uppträdande från arrendatorernas sida i den mån föreningen inte kan komma alt uppfattas som "jordägarens förening".

VUlkor i hyresavtal

Utredningen ullalar, atl staten bör utnyttja den möjlighet som finns i 12 kap 15 § 2 st JB att frånsäga sig viss del av underhållsskyldigheten. Det är väl i och för sig rimligt vid hyresförhållanden av förevarande slag. Vad staten därigenom frånsäger sig är emellertid endast ansvaret för inre under­håll av löpande natur medan underhållsskyldigheten i övrigt kvarstår. Något hinder för staten att i förhållande till hyresgästerna frånsäga sig även övrigt underhåll torde emellertid inte föreligga. Bestämmelserna i 12 kap 9 och följande §§ JB om atl lägenheten skall tillhandahållas och hållas i ell sådant skick alt den enligt den allmänna uppfattningen på orten är fullt brukbar för det avsedda ändamålet gäller endast om annal inte avtalats. Oavsett vad som bestäms i förhållandet mellan hyresvärd och hyresgäst torde väl statens ägaransvar i förhållande till annan lagsliflning kvarstå. Delta i motsats till förhållandel vid bostadsarrende där huset ägs av arren­datorn som också ensamt svarar för dess skick.

92

De privaträttsliga styrmedlen

'Vn-

Prop. 1985/86: 110

Del är väl inle uteslutet, att arrendenämnder och fastighetsdomstolar när del är fråga om känsliga miljöer kan vara beredda att godtaga delaljvillkor ifråga om bebyggelsen som de i andra fall skulle anse oskäliga. Arrende­nämnden delar emellertid utredningens uppfattning alt det är osäkert om staten på avlalsrättslig väg kan åstadkomma önskvärd reglering, om upplå­telsen sker genom bostadsarrende.

4.3 Fortifikationsförvaltningen

l de fall fortsatt upplåtelse ska ske av mark för enskild bebyggelse förordar utredningen att skriftliga avtal upprättas, att arrendeavgiften marknadsan­passas samt att arrendetiden bestäms till 5 år för frifidshus, ev längre för permanent boende. Fortifikationsförvallningen som finner alt försvars­makten i princip redan tillämpar de av utredningen föreslagna reglerna har intet all erinra häremot. Utredningen föreslår vidare alt yrkesfiskare ej längre ska få ha en författningsmässigt gmndad rätt att utan avgift få disponera mark på kronoholmarna. Fortifikationsförvallningen delar även i denna fråga utredningens uppfattning. I fråga om arrendeavgifternas storlek både vad avser bostadsarrende och fiskearrende kan dock vissa skäl av bevakningsmässig eller annan natur finnas som talar för att arren­det bedöms på annat sätt. Arrendeavgiften och andra arrendevillkor bör i sådana fall fastställas efter förhandlingar mellan arrendatorn och vederbö­rande statliga förvaltningsmyndighet.

4.4 Riksantikvarieämbetet

Enligt direktiven skulle utredningen observera önskemålet att bevara fis­kelägenas fysiska miljö. 1 betänkandets avsnitt 5:5 redogörs först för de möjligheter som byggnads- och naturvårdslagstiftningen ger i syfte att bevara en kulturhistoriskt värdefull fiskelägesmiljö. Riksantikvarieämbe­tet har inget all erinra mot utredningens bedömningar i delta hänseende men hade gärna sett att framställningen också berört förulsättningarna för ett verksamt skydd av kulturhistorisk bebyggelsemiljö genom de generella regler med bevarande innebörd jämte områdesbestämmelser eller detalj­plan som lagts fram i förslaget till ny plan- och bygglag.

Avsnittet innehåller vidare en redogörelse för privaträttsliga styrmedel i form av villkor om befintliga byggnaders bevarande och vård, knuina till arrende- eller tomträttsavtal. Ämbetet anser i likhet med utredningen alt ell tomträtlsavial bör kunna innehålla föreskrifter med ganska högt ställda krav på bebyggelsens utformning och lämpliga underhåll.

Däremot torde det enligt utredningen vara svårare att åstadkomma en långtgående reglering genom avtal i form av bostadsarrende. Har bebyg­gelsen i sig ell kulturhistoriskt värde eller ingår den i en kulturhistoriskt värdefull helhetsmiljö syns det likväl betydelsefullt - inte minst för nytt­janderätlshavaren - att avtalet konkret belyser vad som gäller för området

enligt byggnads- och naturvårdslagstiftningen och kommunall antagna rikt-

93

linjer och bevarandeprogram. Frågan hur högt kraven på särskilda vårdin- Prop. 1985/86: 110 satser kan ställas kan enligt utredningen hänga samman med hur slort vederlag som jordägaren betingar sig för upplåtelsen. Riksantikvarieämbe­tet vill här framhålla alt om bevarandet av en genuin miljö är ett starkt motiv för ett fortsatt statligt ägande bör avsteg kunna göras från kravet på förvaltning efter strikt affärsmässiga principer.

4.5    Naturvårdsverket

Naturvårdsverket tillstyrker i allt väsentligt utredningens förslag beträffan­de principerna för handläggningen av fortsatta upplåtelser.

4.6    Planverket

Planverket vill verka för atl öka den allmänna tillgängligheten till attraktiva kustområden. Därför anser verket atl marken på i princip samtliga be­byggda kronoholmar bör kvarbli i allmän ägo. Vill man ge husägare inteck­ningsmöjligheter kan man, om förutsättningar för fastighetsbildning före­ligger, avstycka tomtplatsen och upplåta marken med tomträtt. Om det av administrativa skäl anses lämpligast alt kommunen och inte staten upplåter fastigheter med tomträtt bör enligt planverkels mening respektive krono­holme överlåtas till en av ett sådant förvärv intresserad kommun.

4.7    Domänverket

Domänverket delar utredningens uppfattning atl tomträttsinstilutel endasl undanlagsvis skall tillämpas på kronoholmarna. Institutet bör uteslutande bli aktuellt när man vill skydda kulturhistoriskt synnerligen värdefull be­byggelse från förändringar och andra relevanta styrmedel är otillräckliga. När det gäller den hävdade tomtmarken till boningshus på holmarna bör i stället avtal träffas med ägarna om upplåtelse med bostadsarrende.

För att möjliggöra en rationell förvaltning av holmarna förutsätter do­mänverket atl de ur förvaltningssynpunkt jämställs med övrig egendom verket förvaltar. Därvid kan gällande rutiner tillämpas för nyttjanderätts­avtal, arrendeavgifter, underhåll av byggnader och anläggningar m. m.

Detla är särskilt väsentligt då förvaltningen av kronoholmarna blir mer

kostsam än annan markförvaltning på grund av otillgängligheten ute till

havs. Även om mänga öar inte behöver besökas särskilt ofta så innefattar

förvaltaransvarel en besiktning av fastigheten då och då. Det torde vara

realistiskt att räkna med atl förvaltningskostnader, fastighetsskatt m. m.

blir av sådan storlek atl förvaltningen av kronoholmarna inte kommer att

lämna något överskott. Inledningsvis kommer ett övertagande att medföra

betydande administrativa arbetsinsatser för att dokumentera nyttjande-

rätlsobjekten och uniformera verksamheten. Enligl utredningen råder för

närvarande osäkerhet beträffande bl.a. äganderätten till vissa byggnader,

syftet med vissa upplåtelser m. m. Vidare har de olika myndigheterna

utvecklat olika praxis i upplåtelsearbetet.

94

För all erhålla en likartad handläggning och jämföriiga upplåtelsevillkor    Prop. 1985/86: 110 på de holmar, som fortsättningsvis skall förvaltas av andra myndigheter bör någon form av samordning ske.

4.8 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län

På kronoholmar med fiskelägen eller annan kulturhistoriskt intressant bebyggelse är det angeläget att byggnadsmiljön bevaras. Av de styrmedel som byggnadslagstiftningen tillhandahåller ulgör stadsplanen det bästa medlet för att tillgodose bevarandeintressena. Av olika skäl torde dock som utredningen anför stadsplaneinstitutet komma att användas i begrän­sad omfattning. I stället torde områdesplanen eller planutredningar kombi­nerat med styrningsmöjligheterna i 38 § byggnadsstadgan komma till an­vändning. Länsstyrelsen instämmer i utredningens bedömning att mil­jöintresset i fiskelägena normalt tillgodoses pä ett fillfredsslällande sätt genom nämnda planformer om dessa innehåller preciseringar lill gmnd för tillämpningen av 38 § byggnadsstadgan.

Som utredningen konstaterat är det osäkert i vad mån staten på avtals­rättslig väg kan åstadkomma den reglering som är önskvärd utifrån beva­randeaspekter. Detta gäller åtminstone avtal i form av bostadsarrende. Tomträttsinstilutel erbjuder här möjligen något bättre möjligheter. Men frågan är svårbedömd i synnerhet i situationer där något formellt avtal för närvarande inte föreligger med nyttjanderätlshavaren och denne sedan lång tid - med statens tysta medgivande - haft besittning lill marken. Föreskrifter om stadigvarande bosättning bör i vart fall inte intas i lomt-rätlsavlalen.

Från bevarandesynpunkt är del väsentligt alt den som innehar ett bo­stadshus blir intresserad av alt göra investeringar på sikt och inte väljer alltför kortsiktiga lösningar. Mot denna bakgrund förefaller en femårig arrendetid vara alltför kort. Även om förlängning kan påräknas finns ett osäkerhetsmoment om bl.a. framtida avgifter. Bäst från invesleringssyn-punkt vore i själva verket atl marken försåldes eller uppläls med tomträtt till byggnadens ägare. Härigenom tillskapas också belåningsmöjligheler, vilket ytteriigare bör underiätta långsiktiga byggnadsåtgärder. Länsstyrel­sen anser därför alt något hinder principiellt sett inte föreligger mot friköp av tomtmark i fiskelägen eller andra områden av betydelse för kultur­minnesvården. Från fall till fall får prövas om friköp skall föregås av planläggning. 1 den mån staten säljer byggnader av stort kulturhistoriskt värde är del likaså viktigt alt dessa värden säkerställs genom planbesläm-melser, byggnadsminnesförklaring eller på annal sätt.

En statlig utredning, byggnadspantutredningen, har i uppgift all under­söka möjligheten att belåna byggnader på ofri gmnd. Något förslag i denna fråga föreligger ännu inte. Huruvida eventuella förslag är av beskaffenhet atl föranleda lagstiftning kan inle nu bedömas. Ställningstaganden beträf­fande friköp bör därför ske utifrån nuvarande lagsliflning.

Länsstyrelsen ulgår från alt de köpeskillingar eller avgifter för markupp­

låtelser som kommer atl utgå framöver inle baseras på enstaka markför-

95

säljningar lill höga priser. 1 stället bör eftersträvas att finna en mer rimlig     Prop. 1985/86: 110 prisnivå. En jämförelse bör lämpligen ske med prisnivån för kommunala tomlförsäljningar inom den kommun där kronoholmen är belägen.

4.9 Överlantmätarmyndigheten, Göteborg och Bohus län

Utredning angående fastighelsbildningsmöjlighelerna och konsekvenserna av olika upplåtelseformer beträffande Käringön.

Fastighetsbildning

För all med nuvarande lagstiftning göra del möjligt atl belåna husen pä Käringön krävs fastighetsbildning oberoende av om tomträtt eller ägande­rätt väljs som upplätelseform. Det bedöms atl samma krav på fastighets­bildningen gäller i båda fallen. Med utgångspunkt från målsättningarna, dels att passagemöjligheterna mellan husen skall bevaras, dels alt husägar­na själva i så stor utsträckning som möjligt skall få bestämma om och handha skötseln av den gemensamma marken, dels alt varje husägare skall ha frihet att istället välja arrende och alltså avstå från belåningsmöjiigheten men samtidigt ha möjlighet att ulan större merkostnad ändra sig senare, kan följande lösning föreslås:

För varje bostadshus avstyckas i princip endast marken under huset. Om till ett visst hus hör en gammal hage eller trädgård bör dock även denna ingå i styckningslotten oberoende av om den ligger i direkt anslut­ning till huset eller ett stycke därifrån. I det senare fallet kommer fastighe­ten att bestå av två skiften. Om ett uthus hör lill bostadshuset bör även detta ingå i avstyckningen såsom ett särskilt skifte. En sjöbod som tillhör visst bostadshus bör slutligen såsom ett särskilt skifte ingå i avstyckningen för denna, vilket innebär att en bostadsfastighet i vissa fall kan komma att beslå av fyra olika skiften. Marken mellan husen inklusive marken mellan och framför sjöbodarna samt utanförliggande vattenområde avstyckas till särskild fastighet. Denna fastighet bildas i en första lantmäteriförrätining som dessutom omfattar avstyckning beträffande samtliga de hus vars ägare från början anmäler intresse av all få friköpa eller övergå till tomträtt. Detta innebär atl marken under övriga hus fortsätter atl tillhöra fastigheten Käringön 1: 1 och alltså ägs av staten. Genom den första förrättningen inrättas också en gemensamhetsanläggning enligt anläggningslagen beslå­ende av hela den fastighet som bildas enligl ovan av den gemensamma marken. Till gemensamhetsanläggningen ansluts samtliga bostadsfastig­heter men även de bostadshus som fortsätter att ligga kvar med nyttjande­rätt på fastigheten Käringön 1:1. Förvaltningen av gemensamhetsanlägg­ningen kommer alt åvila samma samfällighetsförening som tidigare bildals för vattendistributions- och avloppsanläggningarna.

Om upplåtelseformen äganderätt väljs kan det vara lämpligt alt samfäl-lighetsföreningen blir ägare till den fastighet som bildas av den gemensam­ma marken.

Au avstycka endast marken under huset anses normalt inte vara någon

lämplig fastighetsbildning. Med hänsyn till de speciella förhållanden som

"

råder i ett fiskeläge och det starka intresset åv alt bevara den nuvarande Prop. 1985/86:110 gemensamma miljön bör dock en sådan fastighetsbildning kunna accepte­ras i detta fall. Vaije bosladsfastighet kommer genom att den också er-häller andel i gemensamhetsanläggningen att uppfylla fastighetsbildnings­lagens lämplighetskrav. Del bör även kunna accepteras att t.ex. takut­språng, yttertrappor, bryggor i anslutning till sjöbodar saml dass och uthus av provisorisk karaktär faller inom den gemensamma marken. Utskjutande byggnadsdelar under tak bör dock ingå i respektive bosladsfastighet. Del ovan beskrivna förfarandet innebär bl. a. all även gränser mot de hus som fortsätter att ligga kvar med nyttjanderätt kommer alt bestämmas redan vid den första lantmäteriförrättningen.

Enligt uppgift lär det även finnas sjöbodar ulan äganderätlslig anknyt­ning till bostadshus. Även om sådana sjöbodar tillkommil i laga ordning och anses böra få stå kvar torde någon fastighetsbildning för dessa inte kunna ske. En lämplig lösning torde vara att marken under dessa får ingå i avstyckningen av den gemensamma marken dock utan atl ingå i upplåtet utrymme för gemensamhetsanläggningen. Om den fastighet som bildas av den gemensamma marken överlåts med äganderätt till samfällighetsföre-ningen kan i överlåtelsehandlingen göras förbehåll om atl gällande nyttjan­derätt för nämnda sjöbodar skall bestå. För att stärka sjöbodsägarnas rätl gentemot samfällighetsföreningen kan skriftliga arrendeavtal upprättas av staten före överlåtelsen lill samfällighetsföreningen. Därvid kan det vara lämpligt all i avtalen inta bestämmelse om att sjöboden inte får övergå lill alt användas för t. ex. bostadsändamål och kanske också all dess utseende inte får förändras. De sjöbodar som här nämnts bör, om arrendeavtal upprättas, också ingå med visst andelstal i den gemensamhetsanläggning som utgöres av den gemensamma marken. Även denna skyldighet bör intas som villkor i arrendeavtalet. Det får däremot anses olämpligt all en sjöbod ansluts lill den gemensamhetsanläggning som utgöres av vatlendis-tributionsanläggningen, eftersom detta skulle underlätta användning som sommarbostad med bl. a. åtföljande sanitära olägenheter.

1 och för sig skulle det vara möjligt att tillämpa arrende som upplåtelse­

form även för de sjöbodar som är knuina till bostadshus. Flera skäl talar

emellertid emot en sådan lösning. Dels är tillgången lill en sjöbod av sådan

väsentlig betydelse fören bosladsfastighet på Käringön atl endast sakrätts­

lig anknytning lill fasligheten bör accepteras, dels blir fastighetens kredit­

värde lägre ulan denna sakrätlsliga anknytning, dels skulle upplåtelse

genom arrende strida mot bevarandeintressena efiersom möjligheten till

uppsägning fömtsätter atl vederbörande skall kunna tvingas riva sin sjö­

bod. Som skäl för alt upplåtelse borde ske i form av arrende har nämnts alt

det i ett arrendeavtal skulle vara möjligt bestämma dels all sjöboden inte

får omvandlas till sommarbostad, dels att försäljning av sjöboden skulle fä

ske endasl lill fiskare. Redan de allmänna bestämmelserna i byggnadslag­

stiftningen ger emellertid goda möjligheter att förhindra omvandling till

sommarbostad. Fysiska inredningsåtgärder för väsentligen annat ändamål

än det vartill byggnaden tidigare varit använd är nämligen hänförliga till

begreppet nybyggnad i 75 § byggnadsstadgan och kräver såväl dispens från

tätbebyggelseförbudet i 56 § byggnadsstadgan som byggnadslov. Dessut-

97

7    Riksdagen 1985/86. I saml. Nr 110

om krävs för en sådan åtgärd dispens enligt 16 § naturvårdslagen. Vidare     Prop. 1985/86: 110

synes omvandlingsrisken vara större om sjöboden kan komma att ägas av

någon som inte samtidigt äger ett bostadshus. Enligt jordabalkens regler

skulle det vara fullt möjligt att förhindra överlåtelse av arrenderätten för en

sjöbod till annan än yrkesfiskare. Det lär däremot inte kunna föreskrivas i

arrendeavtalet all själva byggnaden endast får överlåtas till en fiskare. Den

eventuella möjlighet som arrende skulle ge när det gäller att motverka

överlåtelse av sjöbodar med bra läge ur arbetssynpunkt får vägas mot

ovannämnda fördelar som sakrättslig anknytning lill resp bostadsfastighet

ger. Undertecknad anser utan tvekan att dessa fördelar väger tyngst.

Hamnområdet samt den del av ön som beräknas komma alt tas i anspråk för nybebyggelse anser undertecknad bör avstyckas lill särskilda faslighe­ter för att överlåtas till kommunen. Se närmare härom nedan. Resterande delar av ön där nalurvårdsintressena hell dominerar föreslås även i fort­sättningen ägas av staten. Lämpligen bör dock införas särskilda föreskrif­ter för allmänheten genom ett förordnande enligt 19 § naturvärdslagen. Någon avstyckning av tomtplatser bör ej ske för de enstaka hus som är belägna inom dessa områden.

Planform

En fastighetsbildning av den omfattning det här är fråga om får normalt inle komma till stånd utan en föregående detaljplaneläggning. En fastställd detaljplan synes dock inte behövas i detta fall om områdesplan upprättas och principerna för fastighetsbildning och faslighelssamverkan intas i be­skrivningen till denna. Genom områdesplanen fömtsälles även bli klarlagt l.ex. hamnområdets och den gemensamma markens avgränsning saml avgränsningen av nybyggnadsområdet. Särskilt hamnområdets avgräns­ning kan bli en känslig fräga om detta skall komma atl ägas av kommunen. Enligt uttalande av kommunstyrelsen kommer nämligen mark för byggna­der inom hamnområdet endasl atl upplåtas med arrenderätt, och har kom­munen för avsikt all därvid prioritera fiskare och fast boende före fritids­boende. 1 områdesplanen bör även las ställning till var och i vilken omfatt­ning nya sjöbodar kan tillålas inom den gemensamma marken.

Om samfällighetsföreningen blir ägare till den gemensamma marken torde det inte möta något hinder för samfällighetsföreningen atl inom denna upplåta nyttjanderätt för nya sjöbodar. En fömtsättning är dock att i anläggningsbeslutet från början intas en föreskrift som talar om inom vilka områden av den gemensamma marken sådana upplåtelser får ske. Därvid bör hänvisning kunna göras till ett utdrag av områdesplanen.

För atl en områdesplan skall vara tillräcklig som underiag för fastighets­bildning förutsattes slutligen att den utställes och antages av kommunen enligt de regler som gäller för generalplan, vilket bl.a. innebär krav på samråd med berörda husägare och länsstyrelsen.

Vad gäller frågan huruvida en fastställd detaljplan kan behövas av andra skäl än för att möjliggöra fastighetsbildning kan anföras följande.

Då det är fråga om tätbebyggelse behövs ofta en detaljplan inte minst för

att samordna önskemål om olika förändringar i miljön lill en god helhels-

98

verkan. Vidare kan detaljplan behövas för all tillgodose kravet på medbor- Prop. 1985/86: 110 gar- och sakägarinflytande när miljön skall förändras. Detaljplan ger också en möjlighet atl precisera lagens krav och göra de avvägningar mellan motstridiga intressen som kan behövas. Vidare är detaljplanens rättsverk­ningar ofta nödvändiga för att kunna genomföra de förändringar som eftersträvas. Slutligen ger en detaljplan stadga åt de grannelagsrättsliga förhållandena genom att den inle kan ändras annat än i reglerade former. Den avgörande frågan när man skall ta ställning till om detaljplan behövs i ett visst fall måste vara arten och omfattningen av de åtgärder som avses bli genomförda eller de krav som bevarandet ställer.

Beträffande Käringön avses några egentliga förändringar ej ske. Tvärt­

om är bevarandeintressel mycket starkt, till och med så starkt att det ulgör

ett riksintresse. Avgörande för om detaljplan behövs eller inte på Käringön

blir därför om bevarandeintresset kan tillgodoses tillräckligt på annat sätt.

Enligt undertecknads uppfattning skulle redan ovannämnda förslag ull

fastighetsbildning och faslighelssamverkan innebära betydande garantier

för ett bevarande inte minst på grund av att i slort sett varje tillbyggnad

måste föregås av fastighetsbildning och kräver medverkan bl. a. från sam­

fällighetsföreningen. Genom atl i anläggningsbeslutet intas bestämmelser

om hur den gemensamma marken skall skötas (t ex att staket eller grindar

ej får uppsättas) kommer ett bevarande i viss mån alt garanteras genom

fastighetsbildningen även ifråga om den yttre miljön. Vad gäller möjlighe­

terna all förhindra andra ur bevarandesynpunkt olämpliga förändringar av

hus än tillbyggnader kan med ledning av en av förste länsassessor Carl-

Otto[REDACTED_EFTERNAMN] den 28 juni 1977 upprättad promemoria rörande Gullholmen

konstateras, atl detaljplan, och då främst stadsplan, ger bäst styrmöjlighet

framför allt därigenom att förprövning (byggnadslov) krävs för flera åtgär­

der än inom områden där detaljplan saknas. Genom anlagande av ell

bevarandeprogram (eller miljövårdsprogram) som komplement till 38 §

byggnadsstadgan är det emellertid möjligt att även utanför detaljplan införa

bestämmelser angående färgsättning, takläckningsmalerial m. m. som i

princip får rättsverkan gentemot husägarna även ifråga om åigärder som ej

kräver byggnadslov. Om en åtgärd utförts i strid mot miljövårdsprogram­

met kan byggnadsnämnden alllid med stöd av 13-15 §§ lagen om påföljder

och ingripanden vid olovligt byggande m. m. (LPl) inskrida på olika sätt för

atl få lill stånd rättelse.[REDACTED_EFTERNAMN] menar dock atl nämndens möjligheter att

åstadkomma rättelse i praktiken är begränsade när det gäller sådana åtgär­

der som ej kräver byggnadslov, eftersom en ganska vid bedömningsram

måste accepteras när del är överlämnat åt den enskilde att bedöma om

åtgärden är förenlig med 38 § byggnadsstadgan. Det kan normalt ej heller

förutsättas att den enskilde närmare känner till miljövårdsprogrammets

innehåll. De viktigaste förutsättningarna för ett miljövårdsprograms efter­

levnad måste emellertid vara att det kan vinna förståelse bland åtminstone

en majoritet av fastighetsägarna och att en ordentlig information lämnas till

samtliga berörda fastighetsägare dels om programmets innehåll, dels om

vilka följderna kan bli om åtgärder vidtages i strid mot programmet. Om

ordentlig information lämnats vid upprepade tillfällen borde del också vara

möjligt att med stöd av LPI få till stånd rättelse även i fråga om icke

99

byggnadslovskrävande åtgärder. Utan all dessa förutsättningar är upp-    Prop. 1985/86: 110 fyllda skulle sannolikt inte ens en stadsplan utgöra något effektivt styrme­del för all tillgodose bevarandeintressel. Många fastighetsägare vet nämli­gen inte när man är skyldig att söka byggnadslov. Redan detta ulgör alltså ett informationsproblem.

Undertecknad är av den uppfattningen att inte minst det pågående forskningsprojekt "Planering i samarbete med lokalbefolkningen - en fallstudie kring riksintresset att bevara kustsamhället Käringön" kommer att ge goda förutsättningar för atl få fram ett miljövårdsprogram som flertalet husägare kan acceptera. Informationen till husägarna torde det inte bli något problem med om en samfällighetsförening bildas. Det bör nämligen bli en naturlig uppgift för denna att också engagera sig i miljö­vårdsarbetet. Normall bör undvikas att styrelsen i en samfällighetsföre­ning blir uppfattad av medlemmarna såsom en myndighet. När det gäller Käringön lär det emellertid för efterlevnaden av byggnadsbeslämmelserna vara nödvändigt alt styrelsen samarbetar med byggnadsnämnden och inte heller drar sig för att lill denna rapportera eventuella överträdelser. Del kan inle vara fel att ge styrelsen en sådan roll eftersom del måste ligga i medlemmarnas gemensamma intresse all miljövårdsprogrammet verkligen efterievs och att bebyggelseförändringar ej sker utan vederbörliga till­stånd. Såväl bofasta som fritidsboende skulle t. ex. förlora på om sjöbodar undan för undan inreds lill sommarbostäder. För att i framliden kunna få till stånd rättelse av olagliga byggnadsåtgärder är det väsentligt att en beskrivning görs i ett sammanhang av samtliga byggnader på ön och alt användning, inredning och utrustning antecknas beträffande sådana hus som inte är bostadsbyggnader.

Enligt undertecknads uppfattning bör alltså intresset att bevara den kulturhistoriska miljön på Käringön kunna tillgodoses utan en fastställd detaljplan. Att genom en detaljplan införa generella preciserade bestäm­melser ifråga om husfärg, laktäckningsmalerial m. m. skulle sannolikt inte heller vara någon bra lösning när det gäller Käringön, eftersom det bl.a. lorde vara angeläget att bevara den variationsrikedom som finns idag. Preciserade bestämmelser skulle också kunna onödigt motverka strävan­dena att få till stånd en utveckling på ön. Av de skäl som anges i Lindbergs ovannämnda promemoria rörande Gullholmen torde det vara lämpligt atl såsom ett extra skydd utfärda förordnande enligt 86 § byggnadslagen, vilket bör gälla såväl befintlig som ny tillkommande bebyggelse. Eftersom bevarandet är ett riksintresse får det nämligen anses befogat att länsstyrel­sen ges tillfälle att utöva en fortlöpande kontroll åtminstone ifråga om sådana åtgärder som enligl byggnadsstadgan alllid kräver byggnadslov.

Vad gäller yrkesfiskarnas sjöbodar kommer varken 86 § byggnadslagen eller 38 § byggnadsstadgan att bli gällande. Detta innebär kanske i och för sig en rimlig avvägning mellan utveckling- och bevarandeintressena. Möjli­gen kan dock vissa sjöbodar vara av sådant värde ur bevarandesynpunkt att de bör bygnadsminnesförklaras. Detta kan t ex gälla sjöbodarna kring den gamla hamnen.

Under förutsättning atl fastighetsbildning och fastighetssamverkan kom­

mer till stånd enligt ovan kan slutligen en detaljplan ej erfordras för att ge

100

stadga ål de grannelagsrättsliga förhållandena.

o     

4

När skötseln av gemensam mark överiåtes pa éh samfällighetsförening Prop. 1985/86: 110 föreligger alltid en viss risk för att allmänheten utestängs. Med hänsyn härtill är det angelägel dels att hamnen och marken däromkring behålles i allmän ägo. dels alt indragning ej sker av de tre nuvarande allmänna vägarna på ön, vilka har en sammanlagd längd av c:a 900 meter. En lämplig lösning torde vara atl vägverket träffar överensstämmelse med samfällig­hetsföreningen om atl denna mot full ekonomisk kompensation sköter även de allmänna vägarna.

Beträffande nybyggnadsområdet har i den promemoria som upprättats den 15 oktober 1981 inom ramen för ovannämnda forskningsprojekt fram­ställts som önskvärt atl placeringen av nya bostadshus enligt traditionen skall bestämmas från fall till fall på platsen och ej genom planläggning. Att framställa en detaljplan för nybyggnadsområdet skulle strida mot detta önskemål eftersom det i sä fall skulle bli nödvändigt att i ett sammanhang ta ställning lill husens placering. Med hänsyn lill den relativt ringa nybygg­nadslakt det kan bli fråga om torde en detaljplan ej vara nödvändig för nybyggnadsområdel under förutsättning att kommunen är beredd all ac­ceptera det merarbete som varje byggnadslov kommer att kräva. När detaljplan saknas föreligger nämligen i allmänhet ell större behov av be­siktning och kan krävas närmare utredning för atl kunna konstalera alt fortsatt bebyggelse ej försvåras. Bl.a. måste klaras ul alt avloppsfrågan kan lösas. Jämfört med detaljplan vinnes den fördelen att olika alternativ kan hållas öppna vad gäller den fortsatta bebyggelsen.

Avgränsningen av hela nybyggnadsområdel bör ske i områdesplanen. Likaså bör i denna bestämmas det ungefärliga antalet bostadshus som kan rymmas i hela nybyggnadsområdel eller i dess olika delar.

Den lämpligaste lösningen lorde vara all kommunen från början förvär­var äganderätten lill hela nybyggnadsområdet och att detta avstyckas till särskild fastighet för exploateringsändamål. Även i fråga om avslyckning-arna av de enskilda tomtplatserna inom nybyggnadsområdet bör principen att frånskilja endast marken under huset gälla. Del är nämligen viktigt atl nybebyggelsen uppfattas som en integrerad del av samhället. För atl ytter­ligare markera samhörigheten med det gamla fiskeläget måste de nytill­komna bostadsfasligheterna också få en viss andel i skötseln av den gemensamma marken inom detta. Det kan lämpligen ske genom att kom­munens exploaleringsfastighel från början tilldelas ett andelstal motsva­rande det totala antalet planerade bostadshus inom nybyggnadsområdet. Detta andelslal fördelas sedan på de olika fastigheterna genom åtgärd enligt 42 § anläggningslagen i samband med varje avstyckning.

Sammanfattningsvis anser undertecknad alt en områdesplan och ell miljövårdsprogram som båda antages av kommunen bör utgöra tillräckliga styrmedel när det gäller Käringön. Om fastighetsbildning och fastighets­samverkan inte blir aktuellt torde dock en detaljplan behövas dels för alt tillgodose bevarandeintressel och dels för alt ge erforderlig stadga åt de grannelagsrättsliga förhållandena. Under alla förhållanden mäste den gäl­lande men otidsenliga byggnadsplanen upphävas. Förslag härom bör ut­ställas tillsammans med områdesplanen och miljövårdsprogrammet.

101

Äganderätt eller tomträtt

Prop. 1985/86: 110

Enligt ovan måste kraven på fastighetsbildningen bli desamma om tomträtt eller äganderätt väljs som upplåtelseform. Det är också svårt alt se atl behovet av detaljplan skulle vara större för den ena av dessa upplålelsefor-mer än för den andra.

Tomträtt liknar på många sätt äganderätt. Den utgör en på obestämd lid upplåten nyttjanderätt för visst ändamål som utan krav på markägarens medgivande kan överlåtas och inlecknas på samma sätt som gäller för äganderätt. Ett tomträttsavtal får inte innehålla villkor varav tomträttens inträde eller bestånd är beroende eller som inskränker tomträttshavarens rätt alt överlåta tomträtten. Vad som skiljer tomträtten från äganderätt är främst dels att istället för köpeskilling ulgår en viss årlig gäld till markäga­ren, vilken kan omregleras vart tionde år med hänsyn till inträdda föränd­ringar i markvärdet, dels atl den kan sägas upp av markägaren efter en period av minst sextio år när det gäller upplåtelse för bostadsändamål. Uppsägning får dock ske endast om det är av vikt för markägaren atl fastigheten användes för bebyggelse av annan art eller eljest på annat sätt än tidigare. Upphör tomträtten på grund av uppsägning åligger det mark­ägaren atl lösa in byggnad eller annan egendom som hör till tomträtten. Fördelen med tomträtt ur husägarens synpunkt är dels atl han inte behöver ligga ute med det kapital som marken är värd och inte heller behöver betala någon avstyckningskostnad efiersom avstyckning måste ombesörjas av markägaren före upplåtelsen, dels att den årliga avgälden normalt uppgår till något lägre belopp än räntan på det kapital marken är värd. Nackdelen med tomträtt för husägaren utgöres främst av den osäkerhet som han måste känna inför varje avgäldsreglering (vart tionde år). Har marknads­värdet på liknande tomter i trakten stigit kommer även avgälden att stiga. Den stora fördelen för markägaren (kommunen eller staten) med tomträtt är just alt denna genom avgäldshöjningar kan få del av markvärdestegring­en. Vid äganderätt tillfaller denna helt och hållet husägaren. När det gäller tomlrättsupplåtelse för annat ändamål än bostadsändamål kan avtalas om atl markägaren får säga upp tomlrällen efter kortare tid än sextio år, dock fär ej bestämmas kortare lid än tjugo år. Denna möjlighet kan ha betydelse inom sådana områden där det är särskilt angeläget för markägaren att kunna styra markanvändning. Det kan t. ex. gälla hamnområdet på Kärin­gön. Om det här finns lånebehov för någon byggnad, t.ex. affären, kan kommunen efter att ha köpt in hela området från staten låta avstycka en tomt för denna och upplåta tomten med tomträtt ull affärsinnehavaren.

1 forskningsprojektets promemoria har vad gäller bostadshusen tomträtt förordats framför äganderätt bl. a. av det skälet att äganderätt i motsats till tomträtt skulle medföra stigande fastighetspriser, vilket skulle öka kostna­derna för åretmntboende. Några belägg för att detta påstående är riktigt finns emellertid inte. Erfarenheten från sådana kommuner som generellt tillämpar tomträtt som upplåtelseform har visat att priserna fortsätter att stiga på samma sätt som för fastigheter med friköpla tomter och att byggnaderna, om tomträttsavgälden hålls låg, tar till sig även en slor del av det värde marken annars skulle ha.

102

Ell annat skäl som anförts lill förmån för tomträtt är att det i ett Prop. 1985/86: 110 tomträttsavtal skulle vara möjligt atl även inta föreskrifter angående fasad-material, färgsättning, laktäckningsmalerial etc. Sådana villkor skulle san­nolikt vara möjliga atl införa i ett lomträltsavial men knappast i ett arren­deavtal enligl Lindbergs promemoria beroende på del besiktningsskydd som anses föreligga. Om tomträtt erbjuds torde nämligen vaije husägare ha rätt atl istället välja arrende. Tomträtt synes alltså i nämnda avseende innebära en fördel jämfört med äganderätt. Med hänsyn till vad som anförts ovan under rubriken planform synes emellertid denna reglerings­möjlighet inte behövas. Det skulle slutligen inte vara möjligt att med någon egentlig verkan föreskriva alt ett hus endast får användas för permanent­boende eller gynna helårsboende genom alt för dessa bestämma lägre tomträtlsavgäld än för fritidsboende. Skälen härtill är all en lomträll alllid får överlåtas ulan all markägaren lämnar sitt medgivande härtill. Någon möjlighet skulle ej finnas att höja avgälden sedan huset övergått till en fritidsboende.

Möjligheterna att lösa fastighelssamverkansfrågorna är i princip de­samma för äganderätt och tomträtt. Om tomträtt införs kommer nämligen fastighetsägarens alla rättigheter och skyldigheter gentemot samfällighets­föreningen atl automatiskt övergå på tomträtlshavaren. Vid tomträtt är del emellertid svårt atl länka sig alt samfällighetsföreningen skulle kunna bli ägare till den gemensamma marken. Att samfällighetsföreningen äger mar­ken är av betydelse l.ex. när en fastighet skall utvidgas i samband med Ullbyggnad, eftersom staten då inte behöver blandas in. Äganderätt till den gemensamma marken är vidare en absolut förutsättning för alt samfällig­hetsföreningen skall kunna upplåta mark med nyttjanderätt, (jfr vad som sagts ovan angående vissa sjöbodstomler). Äganderätt skulle alltså utan tvekan stärka öns självstyre och innebära enklare förfarande vid l.ex. tillbyggnad av ett bostadshus eller uppförande av en ny sjöbod.

Undertecknad delar uppfattningen i forskningsprojektets promemoria

alt inle bara lånemöjligheterna utan även kostnaderna för atl bygga och bo

är av väsentlig betydelse för Käringöns utveckling. För valet mellan ägan­

derätt och tomträtt är därför också av mycket stor betydelse hur stora

köpeskillingarna respektive lomträtlsavgälderna kommer all bli. Vilken av

de båda upplålelseformerna som än väljs gäller atl nivån ej får bestämmas

så hög att ett flertal av husägarna istället väljer arrende och alltså avstår

från belåningsmöjiigheten. Då har inte öns problem blivit lösta. Bl.a. för

att kunna lösa fastighelssamverkansfrågorna enligl anläggningslagen torde

krävas alt åtminstone hälften av alla husägare väljer att friköpa tomten

eller övergå till tomträtt. Om en lösning med äganderätt väljs får därför

köpeskillingen för en tomt ej bestämmas högre än att friköp kan bli intres­

sant även för en yrkesfiskare som för närvarnde har rätl till gratis arrende.

Förmodligen innebär detta att köpeskillingen måste sättas betydligt lägre

än del nuvarande taxeringsvärdet, 35 000 kr.Förmodligen kan den inte

sättas högre än 10 000 kr, fömtom avstyckningskoslnaden som för närva­

rande rör sig om närmare 5 000 kr. Även om så sker torde krävas all staten

eller kommunen medverkar till att de bofasta erbjuds någorlunda fördelak­

tiga lån för atl alla som vill av dessa skall ha möjlighet att tacka ja lill

103

friköp. Köpeskillingen skall givetvis avse värdet av såväl den avstyckade Prop. 1985/86: 110 tomtplatsen som dess andel i den gemensamma marken. Det förutsattes nämligen alt den fastighet som består av den gemensamma marken över­iåtes utan ersättning lill samfällighetsföreningen. Sannolikt är det trots skillnader i arrendevillkor inte möjligt alt låta yrkesfiskare friköpa för en lägre köpeskilling än andra husägare. Om tomträtt väljs som upplåtelse-form torde av samma skäl som anförts ifråga om äganderätt krävas att den årliga avgälden bestäms Ull ett betydligt lägre belopp än vad som hade varit möjligt att ta ut om hänsyn skulle tas endast till marknadsvärdet.

Sammanfattningsvis kan konstateras atl äganderätt sannolikt skulle in­nebära en något bättre lösning för Käringön än tomträtt, och framför allt alt tomträtt inte är motiverad i det här fallet för att del allmänna skall få del i markvärdestegringen eller kunna styra markanvändningen. Tomträtt är dock av sistnämnda skäl motiverad inom hamnområdet. Om staten inte har möjlighet att sätta köpeskillingarna mycket lågt och om inte särskilda låncmöjligheter ordnas synes dock tomträtt vara den enda realistiska lös­ningen när det gäller de bofastas behov av att kunna belåna sina hus.

Fastighetsplan

1 de diskussioner som varit angående Käringön har vid flera tillfällen nämnts all en fastighetsplan behövs. Vad menas då med fastighetsplan?

Fastighetsplan får inte uppfattas som något planinslitul vid sidan av

stadsplan och byggnadsplan. Begreppet finns i 4 kap 25 § fastighetsbild­

ningslagen och definieras i motiven som ett förslag till fastighetsindelning,

vilket är avsett att läggas till grund för fastighetsbildningsbeslut. Fastig­

hetsplan skall enligt departementschefen utarbetas av fastighetsbildnings-

myndigheten som ett led i en fastighetsbildningsförrättning om och i den

mån det fordras för att genomföra den begärda fastighetsbildningen. Det är

ganska ovanligt alt en fastighetsplan renritas och binds in i förrällningsak-

len. Oftast består fastighetsplanen endast av en kartskiss som ligger till

grund för bl.a. samråd med berörda sakägare och myndigheter. Fastig­

hetsplanen skall bl.a. kunna tjäna som underlag för sakägarnas slutliga

yrkanden. Ibland kan det finnas anledning att göra en fastighetsplan mera

detaljerad och även låla renrita den. Del kan t. ex. gälla situationer då den

skall ligga till gmnd för avtalsskrivande. Särskilt om detaljplan inte upprät­

tas är det helt nödvändigt att en fastighetsplan utarbetas, om en lösning

som kräver fastighetsbildning väljs för Käringön. Eftersom detaljerade

uppgifter om vad varje fastighet kommer att omfatla behövs som underlag

för förhandlingama med husägarna och kommunen, är det naturligt att

fastighetsplanen i det här fallet görs av fastighetsbildningsmyndigheten i

form av uppdrag innan förrätlningsansökan inlämnas. Staten får då begära

och bekosta detta uppdrag. Fastighetsbildningsmyndighetens uppgift blir

alt i samråd med byggnadsnämnden, länsstyrelsen och representanter för

samhällsföreningen för de olika husen tolka de principer ifråga om fastig­

hetsindelningen som angetts i områdesplan. Redan vid utarbetandet av

fastighetsplanen bör genom mätning på marken bestämmas koordinater för

varje hushörn (dvs blivande Gränspunkt). För att endast sådana gränshörn

104

som ej sammanfaller med hushörn skall behöva utmärkas på marken Prop. 1985/86:110 bedöms del som nödvändigt all förtäta samt ansluta och räkna om del nuvarande stomnätet. Som kartskala måste väljas skala 1:500. Det mesta av arbetet med fastighetsplanen skulle annars få nedläggas på själva för­rättningen. Större delen av kostnaderna för uppdraget bör därför kunna dras av senare från själva förrältningskostnaderna. Lantmäteriverket kan redan enligt gällande lantmäterilaxa medge i speciella fall att en fastighets­bildningsförrättning debiteras efter nedlagd tid istället för enligt sakersätt-ningslaxa. En ny lantmäterilaxa håller dessutom på att utarbetas enligt vilken det skall bli möjligt att endast ta ut förrättningskostnader motsva­rande den totala tidsåtgången för ett visst ärende. Till fastighetsbildnings-kostnaderna kan dock i det aktuella fallet inte räknas åtgärderna beträffan­de stomnätet. För dessa arbeten måste alltså lantmäteriet kompenseras särskilt. Del förutsattes atl de totala kostnaderna för fastighetsplanen skall kunna förskotteras av staten och sedan inräknas i köpeskillingarna om äganderätt väljs som upplätelseform.

Om fastighetsplan upprättas enligl ovan blir del möjligt för faslighels-bildningsmyndigheten att successivt göra de fastighetsbildningsförrätl-ningar som begärs ulan att behöva besöka platsen. Detla kommer att innebära snabb handläggning och gör det möjligt atl hålla nere de totala kostnaderna. Fastighetsplanen kommer också att utgöra ell utmärkt un­derlag för upprättande av situationsplan i samband med kommande bygg­nadsåtgärder.

Arrende

Genom upprättande av arrendeavtal skulle husägarnas rättsliga ställning gentemot markägaren (dvs staten) klarläggas. Belåningsproblemen skulle däremot inte bli lösta. Vidare skulle de gemensamma angelägenheterna inte kunna lösas genom fastighetssamverkan på det sätt som beskrivits ovan. Anläggningslagen och lagen om förvaltning av samfälligheter har nämligen tillkommit för alt reglera samverkan meMan fastigheter. Även om anläggningslagen ger möjlighet all undantagsvis ansluta även byggnader på ofri grund lill en gemensamhetsanläggning anses det normalt möta hinder atl inrätta gemensamhetsanläggning med enbart byggnader på ofri gmnd anslutna (se mera härom nedan). På grund härav och då fastighetsbildning inte heller blir aktuell torde slutligen en detaljplan erfordras för atl tillgodo­se bevarandeintressena och ge tillräcklig stadga åt de grannelagsrättsliga förhållandena. Eftersom arrende inle ger samma möjligheter till fastighets­samverkan kommer kommunen alt fä ett förhållandevis stort ansvar även när det gäller vägar, vatten- och avlopp m m. Eventuellt innebär detla att stadsplan kan behöva väljas.

Enligl 1950 års förordning om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga

havsstränder, skär och holmar m.m. har yrkesfiskare rätt atl avgiftsfritt

begagna bl. a. Käringön för uppförande av boningshus och anläggningar lill

gagn för yrkesfisket. Dessa kan därför så länge förordningen gäller inle

tvingas till något arrende. Övriga husägares juridiska rätt aU ha kvar husen

är mera oklar och staten lär i vart fall kunna kräva all dessa betalar en

105

skälig arrendeavgift. Sannolikt kommer arrendenivån för jämföriiga ärren-    Prop. 1985/86: 110

den alt tjäna som utgångspunkt för skälighetsbedömningen. Gissningsvis

kan arrendeavgifterna på Käringön komma att bestämmas till en nivå

motsvarande c:a fem procent av tomtvärdet, dvs till c:a 2 000 kr per år.

Avgifterna skall bl.a. täcka statens kostnader för arrendeupplåtelserna,

l.ex. administrationskostnader.

Arrende med möjlighet att belåna husen

En sådan lösning finns inte enligt gällande lagstiftning men håller på att undersökas av den s k Byggnadspantutredningen. I forskningsprojektets promemoria har denna lösning betraktats som den mest intressanta upplå­telseformen när det gäller Käringön. Anledningen härtill är främst att de bofastas behov av att kunna belåna sina hus därmed skulle lösas med betydligt mindre kostnader jämfört med äganderätt och tomträtt. Som andra fördelar har nämnts, dels att proceduren vid tillbyggnad skulle bli enklare med denna upplåtelseform än med tomträtt, dels att belåningsmöj­ligheten skulle kunna ges endast till åretruntboende, vilket skulle motverka alt de redan höga huspriserna stiger ytterligare. En betydande nackdel med arrende är dock som ovan nämnts atl reglerna om fastighetssamverkan i princip inte är tillämpliga. Att inrätta en gemensamhetsanläggning med enbart byggnader på ofri grund anslutna strider mot anläggningslagens syfte och är även tveksamt ur rättssäkerhetssynpunkt, eftersom en långi­vare har anledning ulgå ifrån alt fordran hos en samfällighetsförening är säkerställd genom att föreningen har förmånsrätt i medlemmarnas faslighe­ter (lagen 1973: 1152). All nylljanderätten automatiskt skulle ändras vid tillbyggnad låter enkelt men detta förutsätter alt skötseln av den gemen­samma marken är oreglerad. Antingen den gemensamma marken utlägges såsom allmänplats i en stadsplan för att skötas av kommunen eller inrättas såsom gemensamhetsanläggning enligt anläggningslagen måste nämligen avgränsningen mot de enskilda tomtplatserna bestämmas. Samma gäller om en vägförening bildas för att sköta den gemensamma marken. Att huspriserna skulle stiga ytterligare om belåningsmöjlighet införs är möjligt men inte alls säkert. Del kan myckel väl vara så atl de som är beredda att betala mest för husen på Käringön är så kapitalstarka eller har så goda bankförbindelser atl belåningsmöjligheten inte spelar någon roll. Att införa belåningsmöjlighet endast för åretruntboende kan för övrigt vara tvek­samt, eftersom även fritidsboende kan ha behov av att låna pengar l.ex. för att finansiera en upprustning eller kunna betala anslutningsavgift för vatten och avlopp. Det kanske till och med är av viss betydelse ur bevaran­desynpunkt atl lånemöjlighet införs för alla husägare.

Problemet att permanenthus övergår till att bli fritidshus, vilket gäller flera samhällen på västkusten, har behandlats i ett delbetänkande av fri­tidsboendekommittén (DS Bo 1981:3). Det finns anledning förmoda att åtminstone vissa av de åtgärder som föreslagils i belänkandet för att möta problemet kommer atl genomföras.

Även om arrende med belåningsmöjlighet skulle införas är del tveksamt

om detta system är lämpligt att tillämpa för ett helt samhälle. Käringön

106

måste ur flera synpunkter vara mera betjänt "ä'v att inordnas i den "nor-    Prop. 1985/86: 110 mala" fastighelslagstifiningen.

4.9a Bohus läns skärgårdsråd (BSR)

För alt säkerställa så långt som möjligt ett helärsboende föreslås följande efter kronoholmsutredningens betänkande och BSR:s intentioner.

Atl markförsäljning lill privat ägare endasl skall gälla tomtmark, och där helårsboendet kan försäkras, samt att en allmän förvärvslagstiftning typ JFL är önskvärd. Pris enligt bruksjämföriiga objekt, ej marknadstaxerade överbud. Även kommunall förköp.

Atl lomträltsavial kan upprättas lill fast boende och med regler där bl. a. helårsboende kan försäkras. Avgift enligt bruksmässiga grunder.

Att för Käringön avgifterna för tomträtt eller tomtkostnader vid friköp inte sättes högre än de faktiska utgifterna för atl genomföra fastighetsbild­ning. Delta är nödvändigt för att inte boendekostnaderna skall hindra ell fortsatt åretruntboende och inflyttning.

Atl nyttjandeavtal skall gälla fritidsboende och även för helårsboende men med lägre avgift.

Alt vid ägareskifte av bostäder ges företräde för ev helärsboende. Alter­nativt kommunalt förköp.

Att 1950 ärs förordning för yrkesfiskare att uppföra byggnader också ska gälla etablerad havsodlare, fast vallenbruk.

Utredningens översikt i övrigt anses i stort sett tillfyllest.

4.10 Länsstyrelsen i Västerbottens län

Utredningen har i detta avsnitt bl. a. redovisat vissa tänkbara konsekven­ser av en överlåtelse av mark på kronoholmar, såsom krav pä planläggning och fastighetsbildning, exploateringsavtal, anspråk på kommunal service m m.

Såvitt länsstyrelsen kan bedöma uppkommer inle behov av fastställda detaljplaner på kronoholmarna i Västerbottens län. Strukturen på öarna och på den befintliga bebyggelsen är sådan, atl de nybyggnadsföretag som kan aktualiseras torde inskränka sig till kompletteringsbebyggelse i form av gäslslugor, båthus o dyl. Som grund för den planmässiga prövningen av dessa, för fastighetsbildning och för reglering av gemensamma anordningar lorde planulredningar med tillämpning av byggnadsstadgan, fastighelsbild­ningslagen, anläggningslagen och samfällighetslagen vara fullt tillräckliga.

Länsstyrelsen vill i detta sammanhang även peka på atl behov av plan­utredningar, åtminstone enkla sädana, kan föreligga även om vare sig nybyggnadsålgärder eller fastighetsbildning blir aktuellt. Det vore nämli­gen enligt länsstyrelsens mening värdefullt om arrendeavtalen kunde an­knytas till en ungefäriig lomtplatsavgränsning på en karta eller eventuellt på en flygbild. Utredningen har också i sitt förslag till avtalsvillkor nämnt delta. I vårt län har inte sådana lomtplatsbeslämningar gjorts.

Länsstyrelsen bedömer det inle heller troligt alt detaljplanering kommer

att erfordras som instrument för att styra eller kontrollera bebyggelsens

107

utseende eller omfattning. Redan nu flnns i kommunöversikterna i berörda Prop. 1985/86: 110 kommuner riktlinjer, avsedda att i huvudsak bevara den befintliga miljön. 1 gällande arrendekontrakt finns vidare villkor om markupplåtarens medgi­vande till ny-, till- eller ombyggnadsåtgärder. En komplettering av detta villkor med vissa föreskrifter för byggnadernas yttre utformning - färg­sättning, takläckningsmalerial m. m. - i förening med tillämpning av 38 § byggnadsstadgan bör utgöra tillräckliga styrmedel.

Utredningen pekar här bl. a. på del otillfredsställande förhållandet att för närvarande skriftliga arrendeavtal inte finns med samtliga ägare av byggna­der pä kronoholmar. Detta gäller även nägra öar i Västerbottens län. Anledningen är inte klariagd men förhållandet har uppmärksammals och länsstyrelsen har på kammarkollegiets uppdrag gjort en utredning om äganderätten till de aktuella byggnaderna.

Det nuvarande systemet med 5-åriga arrendeavtal, som på kammarkol­legiets uppdrag tecknas med arrendalorerna av länsstyrelsen för statens räkning fungerar väl så långt länsstyrelsen kan bedöma. Avtalen innehåller i huvudsak de villkor som föreslås av utredningen. Som ovan framgår ser länsstyrelsen det dock angelägel att till avtalen knyts en kartskiss, där läget och den ungefärliga omfattningen anges.

5 Förvaltningsmyndigheten

Flertalet remissinstanser ullstyrker eller har inte någon erinran mot att domänverket föreslås bli statlig förvaltningsmyndighet för de bebyggda kronoholmar som kammarkollegiet i dag insimklionsenligt utövar tillsyn över. Fortifikationsförvallningen, naturvårdsverket (delvis), kammarkol­legiet och länsstyrelserna i Väsiernorrlands och Västerbottens län anser att domänverket bör överta förvaltningen även av de obebyggda öarna. Domänverket förklarar sig vara berett att överta den föreslagna förvalt­ningen. Några remissorgan, länsstyrelsen i Norrbottens län, liksom Hapa­randa och Kalix kommuner samt fiskeristyrelsen, Orust kommun och Gullholmens Samfällighetsförening avstyrker förslaget. Länsstyrelsen i Stockholms län för fram Stiftelsen Stockholms Skärgård som alternativ förvaltare i länels skärgård.

Av de myndigheter som tillstyrkt att domänverket övertar det statliga förvaltningsansvaret gör några, däribland riksantikvarieämbetet, 

\kammar

-

kollegiet, länsstyrelsen i Västerbottens län, detta med uttryckligaförbehåll om samråd och medinflytande i ärenden om försäljningar av kronohol­marna. Inskränkningar med denna innebörd bör därför göras i förordning­en (1971:727) om försäljning av staten tillhörig fast egendom m.m. Do­mänverket finner det självklart att 1971 års förordning skall tillämpas men kan inte se några motiv för ytterligare reglering av försäljningen.

Domänverket pekar på att verket har god kunskap i frågor som rör

förvaltningen av statens enskilda vattenområden med tillhörande fiske-

och jakträttsupplåtelser. Kammarkollegiet förordar att tillståndsgivningen

för jakt och fiske tills vidare får ligga kvar hos länsstyrelserna.

108

5.1                                   Fortifikationsförvaltningen

,,

Prop. 1985/86:110

Vad beträffar den framlida dispositionen av de bebyggda kronoholmarna finner utredningen alt de myndigheter som i vissa fall har särskilda intres­sen alt bevaka även fortsättningsvis bör anförtros förvaltningen av sådana holmar och skär som är nödvändiga för respektive myndighets verksam­het. Övriga kronoholmar bör enligt uiredningens mening överföras till domänverkets förvaltning. Kronoholmsutredningens uppdrag omfattade endasl de bebyggda kronoholmarna. 1 princip anser man dock alt knappast några hinder föreligger mot all låta domänverket fä sköta förvaltningen även av de obebyggda kronoholmarna. Ur de synpunkter fortifikationsför­valtningen har alt beakta finns intet att erinra mot atl domänverket - som synes ha en väl fungerande och beprövad organisation i berört avseende -övertar förvaltningsansvaret för såväl de bebyggda som obebyggda krono­holmarna i den mån dessa ej erfordras för andra myndigheters speciella behov.

Kronoholmsutredningen har i en särskild förteckning angivit de be­byggda kronoholmar som fortsättningsvis bör förvaltas av sjöfartsverket respektive fortifikalionsförvaltningen. Förvaltningen instämmer i utred­ningens förslag vad beträffar de holmar som anses böra tillhöra försvars­makten. Förutom i förteckningen angivna har försvaret även anläggningar på vissa andra bebyggda och obebyggda kronoholmar. I vad män även dessa bör ställas under försvarsmaktens förvaltning bör utredas i det särskilda fallet.

Ur fortifikationsförvaltningens synpunkt saknar det härvid betydelse om holmarna i ett förberedande skede förvaltningsmässigl överföres till do­mänverket. Redan i nuläget förekommer regelbundna överläggningar mel­lan domänverket och fortifikalionsförvaltningen rörande överföringar mel­lan verken av annan staten tillhörig mark.

5.2    Sjöfartsverket

Utredningens förslag att förvaltningen av de bebyggda kronoholmarna i huvudsak skall handhas av en myndighet är ur flera synpunkter ändamåls­enligt. Domänverket synes vara den mest lämpade av statliga myndigheter att anförtros förvaltningen. 1 enlighet med utredningens förslag bör förvalt­ningen av de pä sid 330 i utredningen angivna tio kronoholmarna, utom beträffande Södra Bondökallarna 1:1, kvarstå hos sjöfartsverljet. Sist­nämnda fastighet behöver numera ej förvallas av sjöfartsverket. Sjöfarts­verket tillstyrker sålunda, med undantag för vad som angivits beträffande fastigheten Södra Bondökallarna 1:1, utredningens förslag.

5.3    Riksantikvarieämbetet

Utredningen redovisar i avsnittet 7:5 sina förslag rörande den statliga

förvaltningen av kronoholmarna. Sjöfartsverket, fortiflkalionsförvaltning-

en och naturvårdsverket föreslås få fortsätta förvaltningen av de öar som

myndigheterna har intresse av att förvalla ocksä framledes. 1 övrigt bör

.g

förvaltningen handhas av domänverket. Riksantikvarieämbetet har inte Prop. 1985/86: 110 någon erinran häremot men vill framhålla som angeläget alt klara riktlinjer dras upp för domänverkets förvaltning av de kronoholmar där bevaran­deintresset är ell framträdande motiv för ett fortsalt statligt ägande. Riks­antikvarieämbetets ställning som samrådspartner i arbetet härmed bör markeras i samband med beslut om atl genomföra utredningens förslag. Behovet av fortlöpande kontakter mellan förvaltningsmyndighetens och kulturminnesvårdens regionala organ, t.ex. rörande bebyggelsens utform­ning och vård, bör uppmärksammas.

Ämbetet anser också i likhet med utredningen alt statsmakterna måste precisera inskränkningarna i förvaltningsmyndigheternas möjligheter att fritt pröva försäljningar enligt förordningen (1971:727) om försäljning av staten tillhörig fast egendom m. m. och atl sädana preciseringar görs på gmndval av utredningens förslag.

5.4 Fiskeristyrelsen

Utredningen föreslår att förvaltningen av flertalet kronoholmar och andra staten tillhöriga holmar skall överföras från de nuvarande förvaltande myndigheterna lill domänverket.

Enligl fiskeristyrelsens mening föreligger en stor risk för en betydande höjning av avgifterna om domänverket blir förvaltare vilket kan få ekono­miska konsekvenser för yrkesfiskarna. Dä den nuvarande förvaltningen för fisket fungerat på ett tillfredsställande sätt avstyrker fiskeristyrelsen utredningens förslag i denna del.

Om förslaget genomförs anser fiskeristyrelsen att fiskenämnden i länet i likhet med nuvarande ordning bör ges tillfälle alt påverka såväl upplåtel­serna som arrendeavgifterna genom atl yttrande inhämtas från fiskenämn­den.

5.5 Naturvårdsverket

Naturvårdsverket finner del tillfredsställande alt utredningen inte har före­slagit någon förändring när det gäller de av verket förvaltade kronohol­marna. Naturvårdsverket anser att i princip alla kronoholmar, såväl be­byggda som obebyggda, som är eller ligger inom objekt av riksintresse från naturvårdssynpunkt bör överföras lill verkets förvaltning. För övriga kro­noholmar har verket ingen erinran mot utredningens förslag all domänver­ket får handha förvaltningen, med undantag för de öar där statliga sär­intressen motiverar att förvaltningen anförtros åt annan statlig myndighet.

5.6 Domänverket

Förvaltningen av de bebyggda kronoholmarna är splittrad på flera myndig­

heter. 1 vissa fall sköter en myndighet förvaltningen på uppdrag av en

annan. Undantagsvis kan det vara oklart vilken myndighet som förvaltar

holmen. Utredningen visar tydligt alt en översyn och uppstramning av

förvaltningen är befogad.

110

Domänverket biträder förslaget alt kronoholrnär som kännetecknas av Prop. 1985/86: 110 utpräglade försvars- och sjöfartsintressen skall förvaltas av fortifikations-förvaltningen respektive sjöfartsverket samt att naturvårdsverket skall förvalta de holmar som är av riksintresse ur nalurvårdssynpunkt. Domän­verket är berett alt åtaga sig förvaltningen av övriga bebyggda kronohol­mar i enlighet med utredningens förslag.

Beträffande de obebyggda holmar, som inte är av särskilt intresse för andra myndigheters verksamhet - se föregående stycke synes rationellt atl även dessa förvaltas av domänverket. Förutom att detla bör vara praktiskt ur statlig förvaltningssynpunkt bör även beaktas att många av registerfastigheterna i skärgården omfattar såväl bebyggda som obebyggda holmar med däremellan liggande vattenområde, varför det även ur fastig-helsteknisk synpunkt synes rationellt.

I sammanhanget synes naturligt att lill holmarna hörande enskilt vatten­område även överföres Ull domänverkels förvaltning.

Enligt Domänverkets uppfattning är det självklart att förordningen (SFS 1971:727) om försäljning av staten tillhörig fast egendom, m.m. skall tillämpas vid försäljning av kronoholmar eller mark på holmarna. Motiv saknas för atl handlägga sådana försäljningar på annat sätt än försäljningar av annan statlig mark, som är jämförbar med hänsyn lill upplåtelser o dyl.

Beträffande försäljningar förutsätter verket att de skall genomföras i överensstämmelse med SFS 1971:727. Förordningen reglerar såväl sam­råds- som försäljningsförfarandet. Ytteriigare reglering av försäljningen synes inle motiverad enligt verkels uppfattning.

Vid domänverkets försäljningar av fast egendom föres inflytande köpe­skillingar till investeringsfonden. Verket fömtsätter atl några andra regler inte skall gälla beträffande köpeskillingarna från försäljningar av kronohol­mar eller markområden pä dessa.

Beträffande förvaltningen av de enskilda vattenområdena med tillhöran­de fiske- och jakträttsupplåtelser må nämnas att domänverket har god kunskap i dessa frågor. Sålunda har verket ca 2800 fiskerätlsupplåtelser varav ca 100 till yrkesfiskare. Hämtöver driver verket ca 70 kortfiskeom­råden om tillsammans 150000 ha vattenområde för kortfiskeupplåtelser till allmänheten. Upplåtelserna förvallas i huvudsak av verkets lokalförvalt­ningar. Skulle det uppdragas ål domänverket att handhava upplåtelserna av fisket med fasta redskap utanför kronoholmarna torde erfordras änd­ringar i förordningen om förvaltningen av statens fisken (SFS 1981:1217).

5.7 Kammarkollegiet

Utredningen förklarar sammanfattningsvis (s 326) att kammarkollegiet knappast kan anses ha förutsättningar att uppfylla kraven på effektiv och regionall inriktad förvaltning av kronoholmarna. Dessa krav gör sig sär­skilt gällande beträffande de bebyggda holmarna. De obebyggda kronohol­marna, som inte närmare berörs av utredningen, kräver naturligtvis också

111

viss tillsyn, dock mera av bevakningskaraktär. I den mån sådan tillsyn kan     Prop. 1985/86: 110 sägas förekomma i dag utförs den av kustbevakningen.

För kammarkollegiet, som saknar regional organisation, har länsstyrel­sen fungerat som en förlängd arm på det regionala planet. Tidigare ålåg det länsstyrelsen enligt uttrycklig instruktion att hålla hand över att statens fasta egendom inte användes mot givna föreskrifter. För länsstyrelsernas verksamhet har nu regionalpolitiska och andra övergripande planeringsfrå­gor fått större betydelse. Fortfarande svarar dock länsstyrelsen för all statlig förvaltning i länet i den mån en förvaltningsuppgift inte ankommer pä särskild myndighet, och i motsvarande uisträckning skall länsstyrelsen enligt sin instruktion vidla de åtgärder som behövs för all bevaka statens rätt. Kollegiet vill också betona att länsstyrelserna, när så behövts, alllid ställt upp i frågor om kronoholmarnas förvaltning. Kollegiet tror inte att länsstyrelserna i allmänhet upplever dessa frågor som något främmande för en länsstyrelse (s 327). Länsstyrelserna i kustlänen torde tvärtom ha ett intresse att kunna styra utvecklingen av t.ex. fritidsstugebebyggelsen i skärgårdsområdena. Länsstyrelserna skall ju f.ö. enligl utredningens för­slag ha kvar tillståndsprövningen beträffande jakt och fiske med fast red­skap vid kronoholmarna.

Av länsstyrelserna är det endast länsstyrelsen i Norrbottens län som genom formligt beslut av regeringen fått självständiga förvaltningsupp­gifter. Genom beslut 1973-02-02 fick länsstyrelsen sålunda bemyndigande "att tills vidare avgöra ärenden om upplåtelse av nyttjanderätt till tomt­platser på odisponerade kronoholmar vid länels kust". Det allmänna på­ståendet på s 175 att länsstyrelsen på regeringens uppdrag sköter förvalt­ningen av de under kammarkollegiets inseende och vård stående kronohol­marna i länet är således inte helt korrekt.

Kammarkollegiet tillstyrker att de bebyggda kronoholmar som f n. står under kollegiets inseende och vård ställs under domänverkets förvaltning. Kollegiet tillstyrker vidare alt tillståndsprövningen beträffande jakt och fiske med fast redskap åtminstone t v får ligga kvar hos länsstyrelserna. Delta bör gälla också kronoholmar som lyder under fortifikalionsförvalt­ningen, sjöfartsverket eller naturvårdsverket. Länsstyrelserna har f ö hand om motsvarande tillståndsprövning när det gäller allmänt vattenområde.

I fråga om tillämpningen av förordningen (1971:727) om försäljning av staten tillhörig egendom, m m på kronoholmarna har utredningen rekom­menderat inskränkningar i domänverkets möjligheter aft sälja sådan egen­dom. Detta har kollegiet uppfattat som alt domänverket inte ensamt bör få besluta om försäljning. Även efter ett överförande av kronoholmarna Ull domänverket bör sålunda enligt kollegiets mening sådana allmänna intres­sen som närmast företräds av andra myndigheter än domänverket få kom­ma till tals i försäljningsärenden. Redan däri ligger en inskränkning. Kolle­giet får vidare anföra följande.

1 fråga om rätten till jakt och fiske intar kronoholmarna en särställning i

jämförelse med annan statlig egendom. Jakten - främst sjöfågeljakten - är

enligt anvisningar för tillståndsgivningen som Kungl Maj:t utfärdat, i prin­

cip förbehållen den bofasta kustbefolkningen i egentlig mening. Upplåtel­

serna är f.n. avgiftsfria. Fisket är fritt med rörligt redskap. Tillstånd lill

"-

fiske med fast redskap ges i princip endast till yrkesfiskare. För yrkesfis-    Prop. 1985/86: 110 kärna är kronoholmarna av stor betydelse, särskilt i Norrland. Upplåtel­serna sker numera - enligt förordningen (1981:1217) om förvaltningen av statens fisken - mot avgift.

Eftersom domänverket inle kommer att ha förfoganderätt över jakten och fisket vid kronoholmarna är det självklart alt varje försäljning av en sådan holme måste föregås av remiss lill länsstyrelsen, fiskenämnden och kommunen - jfr samrådsskyldigheien enligt 11 § förordningen (1981:1217) om förvaltningen av statens fisken. Föreligger skiljaktiga meningar, bör försäljningsfrågan underställas regeringen.

5.8   Länsstyrelsen i Stockholms län

Länsstyrelsen har heller ingen erinran mot utredningens förslag att domän­verket får hand om förvaltningen av bebyggda kronoholmar där inte stat­liga särintressen motiverar annan förvallande myndighet, t. ex. sjöfartsver­ket, fortifikationsförvaltningen eller naturvårdsverket. 1 länets skärgård kan ocksä Stiftelsen Stockholms Skärgård med sitt över hela övärlden spridda ägoinnehav aktualiseras som förvaltare av statlig egendom. Denna lösning bör vara av intresse när det gäller alt hävda naturvärds- och friluflssynpunkter.

5.9   Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län

Mot utredningens förslag alt domänverket skall överta förvaltningen av kronoholmarna har länsstyrelsen ingen erinran. Förslaget kan främja en rationell hantering av dessa ärenden. Åtgärden att i enlighet med länssty­relsens ovan intagna ståndpunkt i ökad utsträckning medge friköp av mark på kronoholmar bör vidare leda till kostnadsbesparingar och tidigarelagda intäkter.

5.10 Länsstyrelsen i Västernorrlands län

Utredningen förslår atl förvaltningen av de kronoholmar som inte är av särskilt intresse för sjöfartsverket, fortifikationsförvaltningen och natur­vårdsverket förs över från kammarkollegiet till domänverket. Länsstyrel­sen anser atl en sådan ordning är lämplig och atl den även bör gälla för obebyggda kronoholmar. Innan domänverket övertar förvaltningen bör en genomgång göras av naturvårdsverket i samarbete med länsstyrelserna av såväl bebyggda som obebyggda öar för alt klarlägga vilka öar som har sådant intresse för naturvården all de bör förvaltas av naturvårdsverket.

5.11 Länsstyrelsen i Västerbottens län

Länsstyrelsen delar uiredningens bedömning atl öar med speciella statliga

intressen bör förvallas av de för dessa intressen ansvariga myndigheterna.

Detta rör således sjöfartsverket, fortifikationsförvaltningen och natur­

vårdsverket. 1 den mån en eventuell kompletterande utredning betr obe-

113

8   Riksdagen 1985186. I saml. Nr IIO

byggda kronoholmar visar att sådana finns med stora naturvärden bör Prop. 1985/86: 110 ocksä dessa föras lill naturvårdsfonden och således till naturvårdsverkets förvaltning. Med anledning av ett i länet aktuellt ärende vill länsstyrelsen i detta sammanhang erinra om angelägenheten att dessa myndigheter före eventuella försäljningar eller andra dispositionsändringar inhämtar länssty­relsens synpunkter, där riksintressen eller i övrigt starka intressen för det rörliga friluftslivet finns.

Länsstyrelsen kan också ställa sig bakom vad som betr övriga kronohol­mar anförts om fördelarna med en regionalt anknuten förvaltning. Det är naturligtvis positivt om förvaltningen kan innefatta även praktiska moment som t.ex. direktkontakt med arrendalorerna och "förmedlande länk-"funktioner, när frågor aktualiseras om t.ex. ändrad/utökad kommunal service.

Utredningen låter valet stå mellan nuvarande förvaltare, kammarkolle­giet med länsstyrelsen som regionalt kontaktorgan, och domänverket. Domänverket förordas därvid med hänvisning till verkets erfarenhet av arrendefrågor och dess regionala organisation.

Det är givetvis riktigt som utredningen framhåller att förvaltningsfrågor av detta slag ligger utanför länsstyrelsens normala verksamhet. Om brister förekommit i hittillsvarande hantering har delta dock inte framförts hit av berörda parter.

Fiskenämnden uttrycker i sitt yttrande farhågor för att en förvaltning genom domänverket skulle kunna innebära försämringar för yrkesfisket, bl.a. i form av högre avgifter och möjligen också mindre kunskap från förvaltarens sida i fiskenäringsfrågor.

Det kan rent allmänt konstateras att till kronoholmarna i många fall är knutna samhällsintressen - fiske, bevarandeintressen betr natur- och kul­turminnesvård - som normalt inle ingår i domänverkets verksamhet. Del torde också vara så att verkets regionala organisation på många håll inte har erfarenhet av denna typ av förvaltning. Oron för att avgifterna för upplåtelser av fiskerätt, mark etc skall höjas kan vara förståelig, då verket som en följd av uppsatta verksamhetsmål måste driva en aktivare prispoli­tik än andra, här aktuella myndigheter. Del är dock troligt att en justering av avgiftsnivåerna blir aktuell även om annat förvaltningsorgan väljs.

Även om sålunda enligt länsstyrelsens mening vissa faktorer kan inge betänkligheter mot att domänverket övertar förvaltningen av dessa "övri­ga" kronoholmar vill länsstyrelsen inte motsätta sig en sådan lösning. Därvid bör dock - som ovan framhållits - först utredas om i denna grupp ingår öar med starka naturvärden. Dessa bör föras in under naturvårdsver­kets förvaltning. Vidare bör förvaltaren åläggas att samråda dels med länsstyrelse och kommun i förekommande fastighets-, försäljnings- och planärenden med hänsyn till den övergripande planering dessa bedriver, dels med fiskenämnden i frågor betr yrkesfiskets intressen.

5.12 Fiskenämnden i Västerbottens län

Ur fiskesynpunkt har kronoholmarna stor betydelse eftersom fisket om­

kring dessa också tillhör staten. Holmar som ägs av staten genom forlifika-

114

tionsförvaltningen, naturvårdsverket, domänverket m. fl. är inte av samma    Prop. 1985/86: 110 betydelse eftersom fiskerätten där ofta är enskild. Fisket vid kronohol­marna har använts som ett stöd till yrkesfisket vilket varit möjligt då dels länsstyrelsen varit förvaltande myndighet och dels genom att det finns en författning som föreskriver att yrkesfiske skall prioriteras.

1 Västerbottens län, i synnerhet inom Skellefteå kommun, har fisket vid kronoholmar mycket stor betydelse för fiskerinäringen. Flera yrkesfiskare är helt beroende av fisket vid kronoholmarna.

Antalet så kallade kronoholmar varierar starkt inom länet med det största antalet i Skelleftebukten. Fisket vid dessa holmar är, som tidigare framhållits av stor betydelse. Det är framför allt fiske med fasta redskap efter lag som bedrivs vid holmarna. Under senare år har länsstyrelsen och fiskenämnden i allt större utsträckning reserverat fisket vid holmar för yrkesfiskare och fr.o.m. 1983 gäller förordningen om förvaltningen av statens fisken för kronoholmar vilket i praktiken innebär alt endast yrkes­fiskare kan ges tillstånd all fiska vid kronoholmar.

Laxfisket på enskilt vatten har blivit alltmer eftersökt vilket på mänga håll medfört atl arrendenivåerna stigit kraftigt och som en följd därav lett till ekonomiska svårigheter för yrkesfiskarna. Möjligheterna till laxfiske vid kronoholmar är därför av stort värde för yrkesfisket och kan ses som ett indirekt statligt stöd lill näringen.

Det är alltså enligl fiskenämndens mening en nödvändighet att yrkesfis­karna även i fortsättningen ges möjligheter till fiske vid kronoholmarna. En överföring av förvaltningen av holmarna till domänverket innebär sanno­likt ingen förändring av reglerna för upplåtelsen efiersom förordningen om förvaltningen av statens fisken är tillämplig. Frågan är dock om domänver­ket har den kunskap i fiskerinäringsfrågor i t. ex. Västerbollen som erford­ras för fiske. Det finns också enligt fiskenämndens mening risk för en betydande höjning av avgifterna om domänverket blir förvaltare vilket kan få ekonomiska konsekvenser för yrkesfiskarna.

Eftersom den nuvarande förvaltningen av kronoholmarna med kammar­kollegiet-länsstyrelsen i varie fall för fisket fungerat tillfredsställande och del finns många frågetecken i den föreslagna förvaltningen avstyrker fis­kenämnden uiredningens förslag i denna del. Några ekonomiska vinster av förslaget har heller inle påvisats av utredningen. Om någon vinst skulle uppstå kommer den i så fall atl härröra från ökade avgifter för yrkesfis­karna vilket fiskenämnden inle kan acceptera.

Om förslaget genomföres anser fiskenämnden att nämnden i likhet med nuvarande ordning bör ges tillfälle att påverka såväl upplåtelserna som arrendeavgifterna genom alt yttrande inhämtas från fiskenämnden.

5.13 Länsstyrelsen i Norrbottens län

Utredningen föreslår alt domänverket i fortsättningen ska förvalta flertalet av kronoholmarna.

Länsstyrelsen har sedan år 1973 genom särskilt regeringsbeslut handlagt

markupplåtelsefrågor på kronoholmarna i länet. Den erfarenhet som läns-

115

styrelsen härvidlag vunnit under denna tioårsperiod kan länsstyrelsen läg- Prop. 1985/86: 110 ga till gmnd för följande påståenden. Vid prövningen av markupplåtelse-ärendet har länsstyrelsen kunnat bedöma ärendena mot bakgmnd av läns­styrelsens allmänna kännedom om de planmässiga markanvändningsprin­ciperna i kustområdet. Detta medför atl länsstyrelsen kunnat göra avväg­ningen mot allmänna intressen med slor säkerhet. Del samråd mellan länsstyrelse och kommun som regelmässigt sker i bebyggelsefrågor har vid olika Ullfällen visat sig vara värdefullt för all nå ett tillfredsställande resultat i markupplåtelseärenden. Länsstyrelsen har den lokalkännedom och överblick över förhållandena på öarna som underlättar en enhetlig bedömning av markupplåtelserna. Dessa förhållanden samt omständighe­ten att länsstyrelsen är tillståndsmyndighel för jakt- och fiskefrågor talar för att förvaltningen av kronoholmarna bör överföras på länsstyrelserna. Endasl i de fall där utpräglade allmänna särintressen finns bör förvaltning­en skötas av annan myndighet.

5.14  Haparanda kommun

När det gäller frågan om staten eller kommunen skall vara ägare av holmarna anser Haparanda kommun atl det ur förvaltnings- och tillsyns­synpunkt är bättre med kommunen som ägare. Ifall att holmarna fortsätt­ningsvis också kommer alt vara i statens ägo i enlighet med utredningens förslag sä föreslår Haparanda kommun alt förvaltningen av holmarna överflyttas till kommunen.

5.15  Kalix kommun

Kommunen har ett gott samarbete med Länsstyrelsen i alla frågor som rör skärgårdsområdet, exempelvis bebyggelse, planering osv. Eftersom Länsstyrelsen dessutom är tillståndsmyndighet för jakt- och fiskefrågor, bör förvaltningen av kronoholmarna även i fortsättningen vara kvar hos Länsstyrelsen.

5.16  Söderhamns kommun

Frågan om kommunen bör äga den obebyggda marken är beroende av möjligheterna att med domänverket som fortsatt ägare på lång sikt kunna genomföra kuslplanens intentioner. Sannolikt är det enklast för kom­munen att styra skogsvårdsålgärder och åtgärder för friluftslivet i enlighet med kustplanen om kommunen själv är markägare. Möjligheten att vid behov gå in med sådana arbeten med stöd av statsbidrag eller AMS-medel finns också. Kommunens skogsavdelning har sedan länge haft hand om kommunens öar och ett tillskott med Klacksörarna torde inle vålla pro­blem ur skölselsynpunkt.

116

5.17                                   Tanums kommun

.V-:

Prop. 1985/86:110

Utredningens förslag innebär att Domänverket handhar förvaltningen av de bebyggda kronoholmama. Kommunen har inget att erinra emot utred­ningens förslag.

5.18  Gullholmens samfällighetsförening (se även 7.1.17)

Medan (dessa) diskussioner pågick på Gullholmen offentliggjordes Kronoholmsutredningen. Det som huvudsakligen gjorde att gullholmarna ställde sig positiva lill utredningen var all man föreslår all staten fortfaran­de skall äga marken. Vi har haft mycket goda erfarenheter av kammarkol­legiums administration och tvistefrågorna har varit få och då de förekom­mit har de lösts på bästa sätt.

Vi önskar därför understryka att vi anser det angeläget (med ovan nämnda undantag) atl nuvarande ägoförhållanden bibehålles.

För att karaktären på denna, för hela riket intressanta ö, skall kunna bibehållas måste mångfalden och det individuella inslaget bibehållas.

I Kronoholmsutredningen föreslås att Domänverket skulle handha ad-minsitrationen av kronoholmarna. Vi är starkt betänksamma över ett så­dant arrangemang beträffande Gullholmen. Delta affärsdrivande verk skul­le kunna medverka till liknande försök till omdaning av ön som vi motsatt oss gentemot Omst kommun.

Under alla förhållanden måste Kronoholmen Gullholmens framtid avgö­ras genom att kronoholmens invånare, genom Gullholmens Samfällighets­förening, får ett sådant inflytande atl man i samråd med antikvariska myndigheter kan förverkliga bevarandeplanens intentioner ulan genomgri­pande förändringar i mark och byggnadsdisposilion.

Betr.: Förslag lill byggnadsplan för fastigheten Gullholmen 1:1 m.fi., Orust kommun, Göteborgs o Bohus län, upprättat i maj 1983 (Skrivelse från fastighetsägare på kronoholmen Gullholmen).

Fastighetsägare på Kronoholmen Gullholmen ha tagit del av rubricerade byggnadsplaneförslag och beslutat alt i stället för att avgiva separata skrivelser i stället underskriva en gemensam sådan, vilken närsluten över­sändes.

Ett fåtal fastighetsägare har dessutom avgivit speciella anmärkningar separat.

Anslutningen lill denna gemensamma manifestation har varit spontan och hundraprocentig betr. de fastighetsägare, vilka har kunnat nås vid denna tid på året.

Vi vilja påpeka all detta fullständiga förkastande av byggnadsplanen ej betyder att vi motsätter oss de tankar, som uttrycks i bevarandeplanen. Dessa lorde väl kunna tillgodoses utan de genomgripande förändringar i markdisposilionen och äganderätt som byggnadsplaneförslaget innebär.

Den nyligen offentliggjorda kronoholmsutredningen ger kommunen lill-

117

fälle atl i förtroendefullt samarbete med kronoholmen Gullholmens fastig-     Prop. 1985/86: 110 hetsägare utarbeta de enkla regler, som behövs för atl bevarandeplanens principer skall kunna vara vägledande för Gullholmens framtid utan att en fullständig omvälvning skall behöva ske.

Samtidigt som fastighetsägare å Kronoholmen Gullholmen gemensamt avgivit yttrande betr. det av Orusts Kommun utarbetade förslaget till byggnadsplan för Kronoholmen Gullholmen har fastighetsägarna också beslutat att ge uttryck åt sin tillfredsställelse med att Kronoholmsutred­ningen beslutat föreslå att marken på Gullholmen skall behållas av staten, och ej överföras i Orusts Kommuns ägo.

Vi ha dåliga erfarenheter av Omsts Kommuns vilja och förmåga all leva upp till den s.k. Bevarandeplanens allmänna riktlinjer och målsättningar lill vilka vi ansluta oss.

6   Ekonomiska konsekvenser

Några remissinstanser förutser extra kostnader för sin förvaltning av kro­noholmarna. Sålunda anser naturvårdsverket atl det inte kan vara rimligt att en övertagande myndighet drabbas av kostnadskrävande upprustningar av bebyggelse vid en överföring av en kronoholme ulan föreslår all dessa bör åvila den avträdande myndigheten. Domänverket anser alt det är rimligt att den avträdande myndigheten står för kostnaderna för eventuella fastighelsbildningsåtgärder i samband med övertagandet av förvaltningen, om inte särskilda medel beviljas för ändamålet.

Siatens lantmäteriverk och länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län räknar med ett ökat behov av fastighetsbildning och fastighetsregistrering på kronoholmarna.

6.1   Naturvårdsverket

l detta sammanhang vill naturvårdsverket ta upp ett problem som inte behandlas i utredningsförslaget. Verket har under de sensle åren övertagit förvaltningen av ett flertal kronoholmar från annan statlig myndighet. Skälet lill övertagandel har varit att de aktuella öarna är av riksintresse från naturvårdssynpunkt. Bebyggelsen på de överförda holmarna har som regel varit myckel nedgången. Det kan inte vara rimligt att övertagande myndighet drabbas av kostnadskrävande upprustningar av bebyggelse be­roende på bristande underhåll frän avträdande myndighets sida. Verket föreslår därför att avträdande myndighet bör åläggas att svara för att den statligt ägda bebyggelsen på berörd kronoholme hålls i ett fullgott skick ända fram till avträdesdagen.

6.2   Lantmäteriet

Mot de i betänkandet framlagda förslagen och synpunkterna rörande kro­

noholmarnas framtida disposition finns ingenting att erinra från de syn-

118

punkter som lantmäteriverket (LMV) har att.beakta. LMV fillstyrker    Prop. 1985/86: 110 därför atl förslagen genomförs.

LMV har inte anledning eller möjlighet att la ställning till de specificera­de förslagen i avsnitt 6 rörande kronoholmarna på de olika kuststräckorna. Den nyss redovisade bedömningen inbegriper därför inle dessa förslag.

1 anslutning till avsnittet om äganderättsutredningar m. m. i betänkan­dets bilaga I kan tilläggas följande.

Som framgår i det nämnda avsnittet är många kronoholmar redan upp­tagna i fastighetsregislrel. Ett genomförande av förslagen i betänkandet fömtsätter all registrering sker i ytterligare fall. LMV har under övervä­gande frågan om att ta in i fastighetsregistret alla kronoholmar som är oregistrerade. Själva registreringsätgärderna skall därvid ankomma på be­rörda fastighetsregistermyndigheler. En förutsättning för upptagande i fas­tighetsregistret torde vara alt statens äganderätt inte är ifrågasatt. I den fortsatta utredningen av registreringsfrågan kommer bl.a. ambitionsnivå och resursbehov för registreringsålgärderna att beröras.

6.3    Domänverket

Skulle ett kommande beslul i förvaltningsfrågan innebära atl domänverket fär överta förvaltningen av delar av registerfastigheter och detta föranleder fastighelsbildningsåtgärder, förutsätter verket alt förrältningskostnaderna inte skall bestridas av domänverket. Om inte särskilda medel kan anslås synes rimligt alt de avstående myndigheterna bestrider dessa eventuella kostnader.

6.4    Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län

Länsstyrelsen vill slutligen framhålla viklen av alt kronoholmarna indelas i fastigheter. Inte minst den ökade verksamheten inom vattenbrukets områ­de ställer krav på ökad klarhet om öars tillhörighet. Till den ändan har länsstyrelsen hos lantmäteriverket anhållit om registrering av de kronohol­mar inom länet som inle nu utgör särskilda fastigheter.

7   Övriga frågor*

7.1 Den särskilda dispositionen

Remissopinionen i fråga om utredningens förslag till särskild disposition av kronoholmarna kan sägas i huvudsak återspegla myndigheternas inställ­ning till utredningens allmänna överväganden och förslag. De remissorgan t. ex. som intagit en snäv hållning Ull överlåtelse av mark pä kronoholmar i allmänhet har som regel även invändningar mot försäljning i det särskilda fallet. Huvudintrycket är dock atl utredarens förslag i stort tillstyrks. Sålunda tillstyrker t. ex. lånsstyrelsen i Stockholms län att statens ägande­rätt till tomtmarken på Öja (Landsort) inte bör överlåtas. Lånsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser i likhet med utredningen att marken pä

119

* Remissyttranden som rör frågan om samrådsskyldighel i försäljningsärenden åter­finns under avsnittet 5 Förvaltningsmyndigheten i denna remissammanställning.

Käringön och Gullholmen bör bli kvar i samhällets ägo och att den upplåts     Prop. 1985/86: 110 med tomirält resp. arrenderätt.

7.1.1 Riksantikvarie

ä

mbetet

1 kapitel 6 lämnar utredningen en länsvis redogörelse för de bebyggda kronoholmarna samt förslag om deras framtida disposition. Vid genom­gången av denna del av betänkandet har riksantikvarieämbetet samrått med länsantikvarierna i Norrbottens, Västerbottens, Västernorrlands, Stockholms och Göteborgs och Bohus län. Utredningens förslag syns inte innebära några konflikter med kulturminnesvärdens intressen.

Med hänsyn lill de särskilda förhållanden som råder på Käringön i Bohusläns skärgård kan riksantikvarieämbetet godta utredningens förslag beträffande denna kronoholme. Förslaget bygger i huvudsak på forsk­ningsrapporten Käringöns framtid - utvecklingsmöjligheter och hinder. Det omfattande utredningsarbetet har skett i nära samråd med den regiona­la kulturminnesvården. Enligt ämbetets mening bör utsikterna vara goda att lösa den bofasta befolkningens problem med att vidmakthålla bebyggel­sen och atl samtidigt bevara fiskelägels kulturhistoriska riksintressanta miljö enligl de riktlinjer som forskningsprojektet och Kronoholmsutred­ningen anger. Frågorna om fastighetsbildning och faslighelssamverkan, tomträtt eller friköp bör dock ägnas ytterligare studium.

7.1.2 L

ä

nsstyrelsen i Stockholms l

ä

n

Utredningen redovisar 20 bebyggda kronoholmar i Stockholms län men avstår frän att lämna förslag om den framtida dispositionen av Skeppshol­men och Kastellholmen i Stockholm. Ytterligare bebyggda, statligt ägda öar finns, i synnerhet öar som förvahas av domänverket. Länsstyrelsen har dock ingen förteckning över dessa.

De 18 kronoholmar som utredningen behandlar närmare berörs i de flesta fall av riktlinjer enligl den fysiska riksplaneringen. I flera fall förelig­ger mer än ett riksintresse.

Mälaren utgör primärt rekreationsområde. Södra delen av länets skär­gård ingår i del primära rekreationsområdet Sörmlands skärgård. Inom detta ligger förutom Öja (s 257 y) också Fjärdlång, Myggskären, Måsknuv och Fifång.

Kronoholmarna omfattas i regel av olika förordnanden enligl natur­vårdslagstiftningen. Ytteriigare förordnanden övervägs i vissa fall.

Kulturhistoriskt mycket värdefull bebyggelse finns förutom på Öja, som är riksintresseområde för kulturminnesvården också på Söderarm, Ängsö, Svenska Högarna, Bullerön, Fjäderholmarna, Eldgarnsö, Fjärdlång, Myggskären, Måsknuv, Hamnskär, Ridö och Fifång.

För de berörda kommunerna utom Lidingö, som har antagen general­plan, finns kommunöversikter och markdispositionsplaner. 1 dessa finns riktlinjer som innebär alt de aktuella öarna ligger inom områden som skall bestå med nuvarande markanvändning.

Som sammanfattning gäller att de nämnda 18 kronoholmarna är belagda

120

med olika restriktioner lill förmån för framför allt kulturminnesvårdens,    Prop. 1985/86: 110 naturvårdens, det röriiga friluftslivets eller försvarets intressen.

Av betänkandet framgår atl berörda kommuner i länet tillfrågats om intresse finns att förvärva bebyggda kronoholmar. Ingen av kommunerna har uttalat sådant önskemål.

Utredningens förslag innebär för länets del att i princip inga avstyck­ningar av bostadstomter för befintlig bebyggelse ull förmån för enskilda bör ske. Endasl i två fall antyds möjligheter lill sådan försäljning, nämligen beträffande Källskären i Norrtälje kommun och Kariholmen i Södertälje kommun.

En speciell fråga är markdispositionen på Öja. Nynäshamns kommun har pekat på angelägenheten av alt fast befolkning finns på ön och vill främja permanenlbebyggelse.

Länsstyrelsen vill också understryka att det frän regionalpolitisk syn­punkt är angeläget att Öja har en fast befolkning. Förutom alt detta bidrar lill en levande skärgård är det angeläget från flera olika aspekter, t. ex. från allmän bevaknings-, sjöräddnings-, försvars- och oljebekämpningssyn-punkt. Länsstyrelsen vill också påpeka alt den i andra sammanhang beto­nat vikten av att lotsplatsen på Öja blir kvar. Detta är en grundförutsätt­ning för att nämnvärd åretruntbosätlning skall kunna bestå.

På grund av de starka allmänna intressen som finns knuina till Öja bör emellertid inte en utveckling mot privatägda fastigheter ske. En sådan utveckling kan också föra med sig icke önskvärda markvärdehöjningar som i sin lur försvårar möjligheten till permanent bosättning för dem som arbetar på ön. Tomträtten kan här vara en lämplig upplåtelseform, som gynnar permanentboende, ulan att markpriserna trissas upp.

Länsstyrelsen delar utredningens uppfattning att de olika allmänna intressena även för de andra kronoholmarna väger tyngre än eventuella enskilda intressen av markförvärv. Marken bör som utredningen föreslår stanna i siatens ägo, eftersom detta är den bästa garantin att de allmänna intressena tillgodoses. Länsstyrelsen har dock i princip ingen erinran mot den av utredningen nämnda fastighetsbildningen. Del förutsätts därvid all det vid den sedvanliga prövningen av resp ärende inte visar sig föreligga något hinder mot fastighetsbildning.

Länsstyrelsen har heller ingen erinran mot utredningens förslag att do­mänverket får hand om förvaltningen av bebyggda kronoholmar där inte statliga särintressen motiverar annan förvallande myndighet, t.ex. sjö­fartsverket, fortifikationsförvallningen eller naturvårdsverket. 1 länets skärgård kan också stiftelsen Stockholms Skärgård med sitt över hela öväriden spridda ägoinnehav aktualiseras som förvaltare av statlig egen­dom. Denna lösning bör vara av intresse när det gäller att hävda natur­vårds- och friluflssynpunkter.

1 fråga om vissa detaljer i betänkandet vill länsstyrelsen anföra följande. Fyrbyggnaden på Måsknuv är i egenskap av statlig byggnad byggnads­minnesmärke och inte byggnadsminnesförklarad, jfr s 254 x. Beträffande Söderarm (s 250 x) och Måsknuv (s 254 x) bör nämnas att för båda dessa öar gäller att staten genom fortifikalionsförvaltningen har lagfart. Lokal

121

förvaltare för fortifikationsförvaltningen är chefen för Stockholms kustar-    Prop. 1985/86: 110 tilleriförsvar.

Reservation av ledamöterna Rosell m fl.

Vi anser att yttrandet skall ändras pä följande sätt,

-

Sid 2, Qärde stycket' utgår

-

Sid 2, femte styckets' första och andra mening ulgår.

7.1.3 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län

Inom länet finns 38 bebyggda kronoholmar varav 24 är bebyggda med bostadshus (permanent- eller fritidshus). Av dessa 24 holmar förvaltas 14 av sjöfartsverket, fortifikaUonsförvallningen eller naturvårdsverket. På flertalet av dessa holmar finns ingen bostadsbebyggelse i privat ägo. Ut­redningen föreslår ej heller någon ändring i dessa öars disposition. Om avyttring av de av staten ägda bostadshusen blir aktuell i framtiden får överiåtelser av mark och byggnader prövas utifrån den situation som råder i enlighet med vad som ovan anförts.

Några friköp av mark för enskilt ägda fritidshus på kronoholmar som förvallas av fortifikationsförvaltningen föreslås inte ske. Mot delta finns inle något atl erinra.

Utredningen föreslår friköp av tomtmark på Brunskär och Ägnholmen. För Brunskärs del gäller det de tvä tomter i gällande byggnadsplan som staten alltjämt äger. Antalet tomtplatser på Ägnholmen har klarlagts ge­nom en planutredning. Länsstyrelsen har inget att erinra mot överlåtelser i överensstämmelse med den planering som skett.

Beträffande de övriga med privata bostadshus bebyggda kronoholmarna får anföras följande.

Käringön

Käringön intar en särställning bland länets kronoholmar. På ön finns nu c:a 125 åretmntboende och under senare år har antalet bosatta ökat genom att flera unga familjer flyttal lill ön. Käringön är därför i högsta grad ett levande kustsamhälle.

För Käringön pågår arbete med en områdesplan. Denna har föregåtts av ett forskningsprojekt rörande öns framtid i vilket lokalbefolkningen delta­git.

De ståndpunkter länsstyrelsen intagit i samband med pågående plane­ring stämmer väl överens med vad kronoholmsutredningen föreslår. Möj­ligheten atl genom panlsältning belåna fastigheterna för att finansiera underhåll och mordernisering av byggnaderna är en fråga av stor vikt för öns utveckling. Detta fordrar med nuvarande regler fastighetsbildning. Med utgångspunkt i öns traditioner bör i likhet med vad utredningen föreslår som tomtplats i princip endast avstyckas den yta som bostadshu­set upptar på marken. Varje fastighet får sedan del i gemensamma mark-

' Tolfte resp. trettonde stycket i denna remissammanställning,

122

områden. Till gmnd för fastighetsbildningen bör upprättas en fastighets-    Prop. 1985/86: 110 plan enligt fastighetsbildningslagen. I övrigt hänvisas här till en av över­lantmätarmyndigheten i Göteborgs och Bohus län upprättad promemoria, vilken bifogas.

Utredningen föreslår atl kommunen får förvärva hamnområdet och de strandområden där sjöbodar finns. Härigenom får kommunen rådighet över de verksamhetsanknutna frågorna. Med hänsyn till det traditionella sambandet bostadshus-sjöbod bör i allmänhet övervägas att låta sjöbo­darna tillhöra bostadsfastigheterna.

Den med permanent- eller fritidshus bebyggda marken bör enligt utred­ningen upplåtas med tomträtt om majoriteten av de bofasta hushållen önskar tomlrättsupplåtelse. De husägare som inte genast vill ingå ett lomträltsavial kan senare när de så önskar träffa ett sådant avtal.

Länsstyrelsen har inget alt erinra mot att friköp sker i form av tomträtts­upplåtelse. Härigenom bortfaller behovet av kontantinsats för marken. Ur administrativ synpunkt bör dock marköverlåtelse vara all föredra.

Bevarandefrågorna på Käringön beaktas på sä sätt all områdesplanen avses innehålla ell detaljerat miljö- och byggnadsprogram till ledning för byggnadslovgivningen. För alt ytteriigare stärka bevarandeintressel kan möjligen övervägas alt inta föreskrifter om bebyggelsens utformning i lomträttsavlalen. Det är emellertid som tidigare framhållits osäkert i vad mån nuvarande ägare av husen kan vara skyldiga alt i avtal underkasta sig detaljerade föreskrifter i detta avseende.

Genom den planering som påbörjats på Käringön och kronoholmsutred­ningens arbete har förväntningar om en förändring i upplåtelseformerna skapats. Det är därför angelägel all uiredningens förslag rörande Käringön kan genomföras inom en snar framtid. Staten bör omgående ta initiativ lill atl en fastighetsplan upprättas.

Gullholmen

Kronoholmen Gullholmen är lill skillnad från Käringön väsentligen en semesterort. Fastighetsbildning är därför knappast motiverad för att göra ön mera attraktiv för helårsboende.

Intresset all bevara den kulturhistoriskt särpräglade miljön har på Gull­holmen liksom pä Käringön stor tyngd. Bevarandefrågorna har därför slor betydelse för hur ön skall förvaltas.

Som tidigare framhållits blir husägarna mer benägna alt vidta långsiktiga förbättringsåtgärder om de innehar marken med äganderätt eller tomträtt. DeUa talar för friköp av marken. Härtill kommer det förhållandel aU möjligheterna att reglera bebyggelsens utformning får bedömas vara större vid tomträtt än vid arrende. Sammantaget talar detta för atl tomträtt bör erbjudas de boende på Gullholmen. Upplåtelsefrågorna är för övrigt likar­tade med dem på Käringön.

Arbelel med alt upprätta byggnadsplan för Gullholmenön är inne i ett

slutskede. Genom bl. a. en byggnadsplan får man styrmedel för att genom­

föra de riktlinjer för bevarande som framkommit i den bevarandeplanering

som förevarit. Planläggningen bör slutföras innan några fastighetsbild-

123

ningsåtgärder vidtas.

I likhet med förhållandena på Käringön bör vid avstyckning på Gullhol-    Prop. 1985/86: 110 men de gemensamma ytorna mellan byggnaderna inte ingå i de enskilda fasUghelerna.

Även om något större intresse inle nu föreligger från de boendes sida att friköpa marken kan situationen ändras framöver. Möjligheterna till friköp bör därför stå öppna.

Store Snart och Vattenholmen

Enligt betänkandet är det här fråga om fritidshus med god standard. Fastighetsbildning torde kunna ske. Friköp bör därför tillåtas om husägar­na så begär. Någon försämring för det rörliga friluftslivet och naturvården bedöms inte uppkomma.

Matsholmen, Tenungen, Porsholmen, Stora Klövskär, Testholmen, Klätteskär och Stora Svangen

Enligl betänkandet är det här fråga om relativt små fritidshus med enkel eller i något fall normal standard. Fastighelsbildningsfrågan är svårbedömd utifrån de uppgifter som erhålls i betänkandet. Innan beslut om friköp tas bör förhållandena studeras ytterligare. Under fömtsättning atl faslighets-bildning kan ske och ait fritidshusen bedöms komma att bestå och utnytt­jas för sitt ändamål framöver bör friköp kunna ske. Någon försämring för det rörliga friluftslivet och naturvården bedöms inle uppkomma under nu angivna fömtsättningar.

Skiljaktig mening av ledamöterna Göran Axell, m. fl. Enligt vår mening borde näst sista stycket på sid 5 i yttrandet' ha haft '"oljande lydelse.

Utredningen föreslår atl kommunen får förvärva hamnområdet och de strandområden där sjöbodar finns. Härigenom får kommunen rådighet över de v.erksamhetsanknutna frågorna. Med hänsyn till del traditionella sambandet bostadshus-sjöbod kan övervägas att låta sjöbodarna fillhöra bostadsfasligheterna. Länsstyrelsen vill dock inte motsätta sig utredning­ens förslag i denna del.

7.1.3a Göteborgs Stadskansli

För Göteborgs kommun redovisas fem bebyggda kronoholmar; Fjordhol­men (7 ha) med ett privatägt fritidshus, Vinga (37 ha) med en stor grupp bostadshus och uthus, Ägnholmen (9 ha) med 14 bostadshus och ett varv. Stora Måvholmen (6 ha) med två bostadshus och uthus samt Gula Bock­skär som är mycket liten och har ett uthus. Enbart fritidshuset på Fjordhol­men är privatägt. Friköp av mark är möjligt bara på Ägnholmen.

Kronoholmsutredningen berör endast i begränsad utsträckning Göte­borgs kommun. Utredningens förslag att staten när det är lämpligt över-

' Åttonde slyckel i denna remissammanställning,

124

låter kronoholmar och mark på dessa lill komrriuher eller husägare är i sig    Prop. 1985/86: 110 positivt. Eftersom naturvårdsintressen och tillgången till orörd skärgårds­natur ofla berör enskilda kronoholmar så är det rimligt alt kommunen får företräde vid en försäljning. Det blir på så vis kommunen som avgör om de värdena är så starka att kommunen aktivt skall säkerställa dem.

Stadskansliet har i sin beredning inte funnit något skäl att frångå kom­munstyrelsens tidigare lämnade besked att Göteborg inte har något intres­se av atl förvärva bebyggda kronoholmar inom kommunen.

Kansliet vill dock påtala alt det resonemang som utredningen för om Ägnholmen på sidan 301 under överväganden och förslag inte längre är giltigt. Byggnadsnämnden beslöt 1983-06-21 att medge dispens från tälbe-byggelseförbudel och att tillstyrka avstyckning i enlighet med en planut­redning från juni 1982.1 planutredningen ingick också de fyra fritidshusen i väster. Beslutet har vunnit laga kraft. Fastighetsbildning kommer att ske så snart domänverket skrivit avtal med husägarna om villkoren för ett friköp. Arbetet med en byggnadsplan för Ägnholmen finns med i bygg­nadsnämndens verksamhetsplan för åren 1983 till 1985.

7.1.3b Kungälvs kommun

Kommunstyrelsens arbetsutskott har vid sammanträde 1982-02-23, § 104, beslutat meddela kronoholmsutredningen alt Kungälvs kommun icke är intresserad av att förvärva kronoholmar inom Kungälvs kommun.

7.1.3c Tjörns kommun

Kommunstyrelsens arbetsutskott beslutar att tillstyrka bifall till utredning­ens förslag.

7.1.3d Sotenäs kommun

Sotenäs kommun berörs endast i ett avseende, nämligen Matsholmen. Matsholmen ligger söder om Tryggö och är 0,5 ha slor. På holmen finns ett enkelt litet hus som liknar en bod. Holmen är myckel stenig och berggrun­den är delvis söndersprängd. Kronoholmsutredningen föreslår att ön er­bjuds kommunen för förvärv.

Det bör påpekas att betänkandet enbart omfattar bebyggda kronohol­mar. I Sotenäs finns dessutom ett drygt 40-tal obebyggda kronoholmar.

Arbetsutskottet beslutar

att inle avge något särskilt yttrande över utredningen samt

att meddela all kommunens intresse av att överta Matsholmen kvarstår.

7.1.3e Strömstads kommun

Länsstyrelsen har i remiss 1983-10-21 berett kommunen tillfälle atl inkom­

ma med yttrande över rubricerade betänkande utarbetat av kronoholms­

utredningen. För Strömstads vidkommande konstaterar utredningen, atl

förhållanden beträffande de bebyggda kronoholmarna inom kommunen

125

inte är sådana, att försäljning av tomtmark till enskilda kan aktualiseras. Pä    Prop. 1985/86: 110 grund härav föreslås en oförändrad disposition av öarna.

Kommunstyrelsen beslutar,

att tillstyrka betänkandet såvitt avser förhållanden som rör Strömstads kommun.

7.1.4   Länsstyrelsen i Västernorrlands län

Slutligen vill länsstyrelsen upplysa om att byggnadsförbudet enligt 122 § BL för Höglosmen (97), Högbonden (98) och Långskäret (99) numera är upphävt genom länsstyrelsens beslut 1981-09-04 samt atl äganderätten till Oxviksskären (100) synes vara oklar.

7.1.5   Länsstyrelsen i Västerbottens län

Skellefteå kommun

För öarna Djupskär, Norrskär, Bredskär, Gråsidan, Nygmndet, Flotlgrun-det. Kubben och Gäsören gäller, förutom förbud enligt 15 § naturvårdsla­gen, även förordnande enligl 19 § naturvårdslagen i dess lydelse före den I januari 1975, till skydd för landskapsbilden. 1 kommunens översiktsplan för fritidsbebyggelse och friluftsliv, den s. k. kustplanen, har öarna föresla­gils såsom nalurvårdsområden enligt nu gällande 19 §. Frågan om sådant förordnande har dock ännu ej aktualiserats. Lotsskäret är i kustplanen föreslaget som naturreservat, vilket dock inte heller genomförts. Även övriga angivna öar omfattas av förbud enligt 15 § naturvårdslagen.

Intresset för friköp av tomter synes vara svagt och såvitt utredningen kunnat konstatera önskar de boende ingen förändring av nuvarande förhål­landen. Kommunen har dock uttalat sig beredd att övertaga de kronohol­mar som nu står under kammarkollegiets förvaltning. Utredningen föror­dar också i enlighet med sina principiella ställningstaganden atl kommunen ges rätt all förvärva holmarna. Kommunen vill genom ett förvärv säker­ställa nalurvårdsintresset och kommuninnevånarnas behov av och tillgång lill orörd skärgårdsnatur samt själv avgöra om marken skall få friköpas eller om den skall vara kvar i allmän ägo.

Enligt länsstyrelsens mening kan hävdas att även ett fortsatt statligt innehav av öarna tillgodoser naturvårdsintresset och behovet av orörd skärgårdsnatur.

Emellertid utgör - som länsstyrelsen tidigare framhållit - yrkesfis­keintresset vid dessa öar ett starkare skäl att ställa sig tveksam till ett kommunalt förvärv. I varje fall bör bästa möjliga garantier krävas för att yrkesfiskarnas rättigheter bibehålls. I dagsläget synes en av kommunens beslutande organ gjord utfästelse i detla avseende vara den säkraste garan­ti som kan ges. Länsstyrelsen har dock pekat på en viss osäkerhet i en sådan beslutsomgång på grund av eventuella motstående intressen. Under alla förhållanden bör utfästelsen vara ett villkor för ett kommunalt förvärv.

Mot bakgrund av ovanstående anser länsstyrelsen att kronoholmarna bör kvarstå i siaflig ägo men, därest försäljning av tomtmark till enskilda

aktualiseras bör holmarna överlåtas till kommunen, som sedan får ta

'26

ställning till planering och ev avstyckningar.

Robertsfors kommun

''"

Prop. 1985/86: 110

Av skäl som utredningen anför bör öarnas disposition inte ändras.

Umeå kommun

Kommunen bör enligt länsstyrelsens mening få förvärva Fjärdgrund trots att detta strider mot den företrädesrätt, som i princip bör gälla för sjöfarts­verket i fall, där ön är av betydelse för sjöfarten. Kommunens skäl för sin önskan om förvärvet - hamnens utvecklingsmöjligheter - är tungt vä­gande. Det bör såvitt länsstyrelsen kan förstå vara fullt rnöjligt för kom­munen och sjöfartsverket att träffa en överenskommelse, som tillgodoser sjöfartens intressen.

I fråga om Bredskär godtar kommunen i sitt yttrande att fortifikations-förvaltningens dispositionsrätt bibehålls under förutsättning alt ytterligare bebyggelse ej skall aktualiseras på ön. Länsstyrelsen delar detta ställnings­tagande.

Kommunen är vidare intresserad av all förvärva Risön, inbegripet be­fintlig arrendetomt. Detta överensstämmer med uiredningens förslag och länsstyrelsen har inga erinringar däremot.

7.1.6   Länsstyrelsen i Värmlands län

Värmlands län berörs av utredningen endast beträffande ett fåtal öar i Vänern inom Lurö skärgårds naturreservat inom Säffle kommun (sid 312-313).

Utredningen konstaterar att samtliga bebyggda kronoholmar i länet står under naturvårdsverkets förvaltning och att öarna ingår i naturreservat och är av riksintresse för naturvården och friluftslivet. Mot bakgrund härav anser utredningen att fastighetsbildning pä öarna inte kan utföras och att markförsäljningar till enskilda inle bör komma ifråga. Kronoholmsutred­ningen föreslår atl staten behåller äganderätten lill all mark på öarna.

Länsstyrelsen delar utredningens uppfattning.

7.1.7   Haparanda kommun

Hieiagrunden

Även Hieiagrunden som består av de två småholmarna Kajava och Korkea ingår i fasligheten Sandskär 2:1. Naturvårdsverket är förvaltare. På Ka­java som är den mindre av holmarna finns en bosättning nära stranden. Den består av tvä fiskestugor.

I den fysiska riksplaneringen är Haparanda skärgård klassificerad som riksintresse för rörligt friluftsliv, vetenskaplig naturvård, fritids- och yrkesfiske. Dessutom framgår i utredningen Marina reservat 1980 att Ha­paranda yttre skärgård har många viktiga marina värden som bör skyddas. Därför anser Haparanda kommun det viktigaste vara all kronoholmarna förblir i samhällets ägo.

127

På de holmar som Haparanda kommun äger har inga marköverlåtelser    Prop. 1985/86: 110 lill enskilda skett. I de fall då kommunen upplåtit mark för fritidsbebyggel­se så har det uteslutande varit fräga om arrendetomter. Detta kommer ocksä att vara kommunens fortsättningsvisa ståndpunkt.

Haparanda kommun anser följaktligen att pä kronoholmarna får inga marköveriåtelser till enskilda ske under några som helst omständigheter.

7.1.8 Kalix kommun

Som ett led i sitt arbete skrev Kronoholmsutredningen den 13 februari 1981 till kommunen och frågade, om kommunen kunde tänkas vara intresserad av atl förvärva kronoholmarna inom kommunen. Vi uppfattade skrivelsen på det sättet, att de inom kommunen belägna kronoholmarna möjligen skulle komma alt försäljas. Från kommunens sida ansågs det nödvändigt att säkerställa kommunmedborgarnas och del röriiga friluftslivets behov av tillgång till orörd skärgårdsnatur. Det ansågs därför angeläget alt kom­munen förvärvade kronoholmarna, så atl de i framtiden blev kvar i del allmännas ägo. I händelse av förvärv avsåg kommunen att icke exploatera holmarna. Ny bebyggelse skulle tillålas endasl i den omfattning som fram­går av kommunens kuslplanering. Mot denna bakgrund meddelade kom­munen utredningen, att Kalix kommun var intresserad av att förvärva de kronoholmar som är belägna inom kommunen.

Efler att ha tagit del av utredningens betänkande får vi meddela, all kommunen med samma mouvering som år 1981 fortfarande har den upp­fattningen, all kronoholmarna skall vara i del allmännas ägo. Kommunen ser helst all de forifarande ägs av staten. Om staten av en eller annan anledning avser att försälja kronoholmarna, är kommunen mot bakgrund av som här sagts fortfarande intresserad av atl förvärva samtliga kronohol­mar. Köpeskillingen bör därvid fastställas med utgångspunkt från den värdering som låg lill gmnd vid försäljningen till SCA-bolaget av fastighe­terna Rånön och Bergön.

7.1.9 Luleå kommun

Inom kommunen finns 28 bebyggda kronoholmar. Intresseområdet ett (tätorter) inrymmer en bebyggd kronoholme, Likskärei, medan 13 krono­holmar finns inom området nr 2 (ytterskärgården) och 14 öar inom det tredje intresseområdet (skärgårdens inre delar och fastlandskusten).

Kronoholmsutredningen anser att tomtmark på öar i Luleå yttre skär­gård inle bör kunna komma i fråga för överlåtelse till husägare och att kronoholmarna i den yttre skärgården av Luleå kommun bör behållas av staten. Med hänsyn till att kommunen i praktiken sköter förvaltningen av Brändöskäret och Haraskär bör dock dessa områden erbjudas kommunen.

Öarna i den inre skärgården kan enligt utredningens uppfattning överlå­tas lill Luleå kommun. Det kommer därmed att åvila kommunen att ta ställning till enskildas önskemål om friköp av tomtmark.

Skulle Luleå kommun inle vara intresserad av atl köpa de bebyggda

kronoholmarna i den inre skärgården, förordar kronoholmsutredningen att

128

fastighetsbildning påbörjas som förberedelse till försäljning av tomtmark   Prop. 1985/86: 110 till husägarna på öarna.

Med anledning av ovanstående vill fastighetskontoret redovisa följande synpunkter.

När det gäller kronoholmar i den yttre skärgården som enligt krono­holmsutredningens uppfattning inte bör avyttras till kommunen förutsätter faslighelskonloret att staten där kommer att vidta åigärder för det rörliga friluftslivet etc i likhet med kommunens intentioner inom området. Dessut­om har stadsarkitekten vid samråd uttalat ett visst intresse för all överföra Kluntarna i kommunens ägo.

Vad så gäller kronoholmar som enligt utredningens uppfattning bör kunna avyttras till kommunen förutsätter fastighetskontoret att de till­tänkta överlåtelsevillkoren snarast kommer att preciseras. Härvid spelar köpeskillingen naturligtvis en stor roll. Staten bör ge exempelvis lantmä­teriet i uppdrag att värdera de aktuella öarna, 1 sammanhanget måste hänsyn tas till att kommunens policy är att ej avyttra tomtplatserna till privata husägare.

Skulle enighet om överlåtelsevillkoren inte kunna näs förutsätter fastig­hetskontoret atl samråd med byggnadsnämnden sker innan fastighetsbild­ning påbörjas. Kommunen intar nämligen en restriktiv hållning till av­styckningar på flertalet av ifrågavarande öar.

Sammanfattningsvis anser fastighetskontoret att kommunens intresse att förvärva kronoholmarna kvarstår men att slutlig ställning inte kan tas förrän överlåtelsevillkoren preciserats.

Birger[REDACTED_EFTERNAMN] m.fi. yrkar att yttrandet ändras på så sätt att sista meningen i första stycket' på detta blad i första hand ulgår och i andra hand ges följande lydelse: I sammanhanget mäste hänsyn las till att kom­munens policy f. n. är alt ej avyttra tomtplatserna till privata husägare.

7.1.10            Piteå kommun

Piteå kommun får härmed meddela att vi inget har att erinra mot att staten i fortsättningen äger kronoholmarna.

7.1.11            Skellefteå kommun

Av utredningen framgår att endast enstaka husägare är intresserade av att förvärva tomtmark. Den allmänna uppfattningen tycks vara atl man vill behålla nuvarande arrendeförhållanden. Utredningen konstaterar dock att hänsynen lill naturvården och det rörliga friluftslivet knappast utgör ett hinder mot fastighetsbildning beträffande den bebyggda marken.

Eftersom önskemål om friköp av tomtmark saknas bör enligt utredning­ens mening Skellefteå kommun erbjudas köpa öarna.

Kommunstyrelsens arbetsutskott har 1981 03 24 § 397 beslutat att för­klara kommunen beredd överta Kronoholmarna, därest staten vill överlåta

' Sjunde stycket i denna remissammanställning.

129

9    Riksdagen 1985/86. 1 saml. Nr IIO

holmarna utan ersättning. Kronoholmsutredningen anser dock all del ej Prop. 1985/86: 110 finns några omständigheter som kan motivera alt staten skänker öarna till kommunen utan hävdar all köpeskillingen skall beräknas med ledning av marknadsvärdet. Främsta skälet för kommunen atl vilja överta Kronohol­marna är all säkerställa nalurvårdsintressena och kommuninnevånarnas behov av och tillgång lill orörd skärgårdsnatur. Genom förvärv avgör kommunen huruvida marken framledes bör bli kvar i allmän ägo eller överlåtas till privatpersoner.

Sammanfattningsvis föreslår fastighetskontoret all belänkandet lämnas utan erinran och atl kommunstyrelsens arbelsulskolts tidigare fattade be­slut i princip vidhålles men atl frågan om köpeskillingens storlek får diskuteras mellan parterna.

7.1.12 Umeå kommun

Umeå kommun begränsar sitt yttrande till de delar i utredningen som berör den framtida dispositionen av de tre kronoholmarna i kommunen.

Kommunen har tidigare anmält intresse av atl förvärva de tre aktuella öarna. Som skäl för att överta Fjärdgrund har åberopats att kommunen äger det omkring ön liggande vattenområdet. Risön, som ligger i anslutning till naturskyddsområdet Strömbäck-Kont som ägs av kommunen är också intressant. I fråga om Bredskär har anförts atl kommunen äger ett intresse av atl ön inte privatiseras.

Sjöfartsverket har uppgett atl man har intresse av att förvalta Fjärd­grund även framledes. I Umeå Hamns långsiktiga strategiska målsättning ingår utfyllnad av vattenområdet vid Fjärdgmnd för att erhålla ytterligare markområde. För närvarande pågår utfyllnad av vägbanken lill Fjärdgrund kontinuerligt efter tillgång på användbara massor. Efter färdigställande av vägbanken avser Umeå Hamn anlägga vågbrytare öster om ön för att ytterligare förbättra vågskyddet för sjötrafiken. Kronoholmen Fjärdgrund är alltså av slort intresse för hamnens kommande utveckling. Vid ett kommunalt förvärv av Fjärdgrund skulle fyrbyggnaden kunna undantas och således slå kvar i siatens ägo.

Belräftande Bredskär som föreslås vara kvar i statens ägo förutsätter kommunen att ytterligare bebyggelse ej aktualiseras.

Kommunen är intresserad av all förvärva Risön lill ett pris som är motiverat utifrån nuvarande markanvändning. Förvärvet bör även omfatta befintlig arrendetomt.

7.1.12a Umeå Hamn

Kronoholmen Fjärdgrund

Bilagt översändes fotografi över Umeå Hamn. På fotografiet framgår de gränser som utvisar Umeå Hamns kommande planer på utfyllnad av vat­tenområde för erhållande av ytterligare markområde.

För närvarande pågår utfyllnad av vägbanken till Fjärdgrund kontinuer­ligt efter tillgång på användbara massor. Efter färdigställande av vägban-

130

ken avser Umeå Hamn att anlägga vågbrytare längs den streckmarkerade    Prop. 1985/86: 110 gränsen för att ytteriigare förbättra vågskyddet för sjötrafiken.

Umeå Hamn äger idag ca 90 hektar landområde. I hamnens långsiktiga strategiska målsättning för erhållandet av ytterligare rriarkområde ingår som fotografiet utvisar även området runt kronoholmen Fjärdgmnd.

Som framgår av ovanstående är kronoholmen Fjärdgrund av stort intres­se för Umeå hamns kommande utveckling.

7.1.13 Söderhamns kommun

Kronoholmar i Söderhamns kommun är Klacksörarna utanför Humle­gårdsstrand, vilka förvaltas av Domänverket.

Pä förslag av arbetsutskottet beslutar kommunstyrelsen all säsom kommunens yttrande hänvisa lill vad stadsarkitekten anfört samt uttala alt kommunen ej har några invändningar mot kronoholmsut­redningens belänkande samt alt kommunen är beredd uppta förhandlingar i frågan om eventuellt köp av Klacksörarna.

7.1.13a Stadsarkitekten i Söderhamn

För Klacksörarna gäller enligt utredningen följande:

Ögruppen består av 113 ha landyta och är bebyggd med elva hus spridda över öarna. Tomterna är upplåtna som bostadsarrende, (682 kr år 1980) med undantag för ell hus som domänverket hyr ul. Några av husen är gamla fiskarstugor som är av kulturhistoriskt intresse. Övriga är frilids-hus uppförda efler 1940. El och telefon saknas. Det är svårt att lägga till vid öarna.

Klacksörarna har ett inle obetydligt regionalt intresse för naturvård och kulturminnesvård och är av lokal betydelse för friluftslivet.

Samtliga enskilda pä öarna önskar friköpa sina tomter. Söderhamns kommun, som äger en stor del av övriga öar i kommunen har intresse av att förvärva ögruppen för alt säkra friluftslivets intressen. Enligl utred­ningens bedömning torde hänsyn lill friluftsliv och naturvård och kultur­minnesvärd inte utgöra hinder mot avstyckning av den bebyggda mar­ken, men fastighetsbildningen bör föregås av någon form av planutred­ning.

Söderhamns kommun bör erbjudas alt få köpa Klacksörarna. Om kom­munen avböjer förvärv bör staten ansöka om fastighetsbildning i syfte att försälja tomtmarken till de enskilda.

Söderhamns kommun bör således i sitt yttrande över Kronoholmsutred­ningens betänkande ta ställning till följande frågor:

1)

Vilka bevarandeintressen har ögruppen ur naturvårds-, kulturvårds-och friluftslivets intressen?

2)

Har kommunen intresse av atl äga Klacksörarna?

3)

Är det lämpligt att tillåta fastighetsbildning för befintlig bebyggelse?

1 förslaget till kustplan, som är under utarbetande anges atl Klacks­

örarna är av mycket stort intresse för naturvård och rörligt friluftsliv.

131

Stränderna är läll framkomliga men möjligheterna till landstigning är be- Prop. 1985/86: 110 gränsade på grund av den blockrika botlen. Skogsbruket bör inriktas på gallring och skärmställning helt efter friluftslivets krav. Vissa öar lämnas helt och tillåls fortsatt utveckling mot urskog. För friluftslivet kan anord­nas enklare anläggningar för att underlätta landstigning och tillgänglighet, t.ex. brygga, vindskydd eller övernatlningskoja, strövstigar mm. Fiskelä­get är i grupp 111 enligt kulturhistorisk inventering från 1974 och bör behandlas varsamt.

Friköp av tomter för befintlig bebyggelse torde vara tillåtlig ur fastig­hetsbildningssynpunkt. Någon form av planutredning bör först upprättas som klarlägger frågor ur olika synpunkter som tillgänglighet (allemansrätt), VA-frågor, eventuella gemensamhetsanläggningar (båtplatser m m), möj­ligheter att till fastigheterna knyta båtplatser på fastlandet, kulturminnes­vård m m. Byggnadsnämnden hardärvid att bedöma om fastighetsbildning kan göras utan föregående detaljplanering. Om kommunen i enlighet med utredningens förslag köper holmarna får kommunen som markägare ta ställning till om tomterna skall avstyckas och säljas. Motsvarande tomter på kommunens övriga öar upplåts med arrende.

7.1.14 Nynäshamns kommun

De synpunkter som kommunen kommer alt lämna begränsas till att avse vad i belänkandet särskilt anföres rörande Öja.

Kommunen har ett starkt intresse av atl skärgården hålles levande genom att fast befolkning finns där. Det är angeläget att nuvarande befolk­ning kan behållas i skärgården men också atl skärgårdsbefolkningen för­yngras. Vid flera tillfällen har kommunen sökt verka för att göra ny bosätt­ning möjlig på Öja. Del har dä varit fråga om personal vid sjöfartsverket som önskar vara bosatt på ön och erhålla lämpliga familjebostäder. Det innebär i praktiken att vederbörande skall fä möjlighet att uppföra statligt belånat hus där. Den möjlighet till förhyrning av bostadshus som redovisas pä sidan 260 i betänkandet är ej tillfredsställande. Alternativet lill atl hyra bostadshus behöver ej vara det som utredningen synes förutsätta, nämli­gen att byggherren skall äga tomtmark. Sjöfartsverket synes tidigare icke ha varit särskilt intresserat av att medverka till sådan bosättning och har bl.a. hänvisat till alt militära myndigheter ej önskar bostadsbebyggelse på Öja. Nyligen har verket emellertid i princip gått med på atl i ett fall upplåta tomtmark på långtidskontrakt (50 år), vilket är tillräckligt för att ett enfa­miljshus skall kunna belånas statligt, under förutsättning atl borgen kan erhållas.

På sidan 261 i betänkandet framkommer farhågor att ett ökat friköp av tomter skulle kunna komma i konflikt med totalförsvarets intressen. Kom­munen har förståelse för att en mera betydande ny fritidsbebyggelse skulle kunna vara till men för försvarsintressena och vill även framhålla att ej heller kommunen är intresserad av en sådan utveckling.

Den vill dock understryka att en tillräckligt stor permanent bosatt be­

folkning på Öja enligt den information kommunen erhållit av närmast

'32

berörda militära myndigheter bedömes vara äv stor betydelse för det Prop. 1985/86:110 militära försvaret, varför sagda myndigheters uppfattning sammanfaller med kommunens. Sålunda har chefen för ostkustens örlogsbas vid över­läggningar med kommunens representanter 1983-09-08 kraftigt betonat det militära intresset av att fast befolkning finnes på Öja. Chefen för Stock­holms kustartilleriförsvar har genom fortifikalionsbefälhavaren på kom­munens förfrågan framfört motsvarande synpunkter. Företrädare för hem­värnet har framhållit angelägenheten av att hemvärnspersonal finns att rekrytera i skärgården, vilket förutsätter fast bosättning av någon omfatt­ning. Även den kraftiga expansionen av fritidsbåtsverksamheten har gjort att det är angeläget med fast befolkning i skärgården. Båttrafiken kring Öja är synneriigen livlig och en fast befolkning där är utan tvekan en tillgång för sjöräddningen. Erfarenheten har också visat att när det gäller att få ull stånd snabba insatser för oljebekämpning, förekomsten av fast befolkning i skärgården har mycket slor betydelse.

Ovan redovisade önskemål om förbättrade möjligheter till bosättning på Öja behöver ej komma i konflikt med utedningens pä sid 261 redovisade slutsals all ön även fortsättningsvis bör ägas av staten; något som för övrigt på gmnd av öns militära betydelse förefaller ganska självklart. Kommunen är dock angelägen att understryka att de möjligheter till fast bosättning som redovisas av utredningen icke är tillfredsställande. Kom­munen vill därför framhålla atl det förvaltande statliga organet (sjöfartsver­ket) bör få direktiv att framgent aktivt verka för att permanent bosättning pä Öja underlättas. Detla kan med de begränsningar som tillgång på lämp­lig mark och färskvatten föranleder ske i den ovan nämnda formen med sådana långtidupplåtelser av byggnadstomter som möjliggör statlig belå­ning av bostadsbebyggelsen. Eventuellt skulle för den boende förmänliga långtidskontrakt till sjöfartsverkets befintliga bebyggelse kunna tillgodose behovet av lämpliga bostäder även för unga familjer. Detta skulle kunna bidra till att bevara den gamla kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen och ge den intressanta miljön liv.

Det är angelägel atl de olika statliga myndigheter som kan ha intresse av att det finns fast befolkning på Öja samverkar för atl få en lämplig perma­nenlbebyggelse lill stånd. Regeringen bör därför la initiativ till sådant samarbete mellan sjöfartsverket, militärförsvaret, sjöräddningen och kust­bevakningen. Kommunens medverkan kan påräknas.

7.1.15 Orust kommun

Utredningens förslag synes i huvudsak slå i överensstämmelse med fast­lagda principer för den pågående kommunala planeringen av kronohol­marna Käringön och Gullholmen vad gäller fastighetsbildning, upplåtelse och förvaltning.

Stamfastigheterna resp Käringön 1:1 och Gullholmen 1:1 förutsattes fortsättningsvis ägas av staten.

De områden som enl resp områdesplan för Käringön och byggnadsplan

för Gullholmen avsatts för hamn- och verksamhetsändamål skall överiåtas

pä Orust kommun.

133

Upplåtelse av mark för bostadshus sker i princip med tomträtt på Kä-    Prop. 1985/86: 110 ringön och med arrenderätt på Gullholmen.

Eftersom tomträtt förutsätter fastighetsbildning, bör områdesplanen för Käringön på statens bekostnad kompletteras med en fastighetsbildnings-plan.

I resp tomträtts- och arrendeavtal kan intagas föreskrifter syftande till säkerställandet av motivet att bevara miljön. Befogenheten att på statens vägnar träffa tomträtts- och arrendeavtal bör av kammarkollegiet kunna delegeras till länsstyrelsen.

Genom kompletterande förrättningar enl AL bör verksamhetsområdena för resp bildade samfällighetsföreningar utvidgas att omfatta all obebyggd mark med undantag endast för vägar under statligt underhäll. I samfällig-hetsföreningarnas kompetens kan även ingå andra för resp samhälle ge­mensamma angelägenheter.

Med erforderlig anpassning till kommunens målsättning, uttryckt genom kommunens egen planläggning, tillstyrker kommunstyrelsen sålunda ge­nomförande av kronoholmsutredningens förslag vad avser Orust kommun.

7.1.16            Chalmers tekniska högskola

Vi stöder uiredningens förslag beträffande den bebyggda ön Gullholmen utom ifråga om att överföra förvaltningen lill domänverket. Kammarkolle­giet har sedan mycket lång tid varit en utmärkt förvaltare såvitt vi kunnat konstatera. Det finns därför inte något skäl att överföra förvaltningen till domänverket.

Vi instämmer i allt väsentligt i vad som sägs i bilaga 3 beträffande Käringön. Det måste vara en vägledande princip att de bofastas intressen beaktas så långt det är möjligt. Den metod som tillämpas på Käringön måste också kunna tillämpas på andra bebyggda kronoholmar. Tomträtts­avgifter, arrendeavgifter och markpriser måste emellertid avpassas efter ortens ekonomi snarare än till de höga markpriser som åstadkommes genom sommargästers efterfrågan.

7.1.17            Gullholmens Samfällighetsförening

Samtliga pä kronoholmen Gullholmen boende är starkt medvetna om öns specifika karaktär och dess stora kulturella värde. Det är för oss myckel tillfredsställande alt man redan i utredningsuppdraget speciellt uppmärk­sammat Gullholmens särpräglade fysiska miljö.

I maj 1978 publicerades förslag till riktlinjer för bevarandeplan för ön Gullholmen, vilket fått ett mycket positivt mottagande, av Gullholmens invånare.

Innan Kronoholmsutredning offentliggjordes sommaren 1983 hade emel­lertid Orust kommun framlagt ett förslag till byggnadsplan för kronohol­men Gullholmen, vilken i vissa delar ej går all förena med avsikterna i tidigare nämnda bevarandeplan. Vi är mycket förvånade över att kom­munen låtit utarbeta denna byggnadsplan.

134

Vi vill med ett exempel visa denna desavouérihg av bevarandeplanens   Prop. 1985/86:110 intentioner.

I bevarandeplanen anges: (citat) "Småskaligheten är utmärkande för helhetsbilden". Nya stora sammanhängande bryggkonstruktioner har byggts och dessa stämmer dåligt med samhällels karaktär.

I byggnadsplanens beskrivning anges motsalt avsikt: (citat) "Det är angeläget med likformig utformning av samtliga bryggor" - "och samfäl­lighetsföreningen bör genom avtal med markägaren (kommun eller staten) åtaga sig skötsel av desamma".

Detta byggnadsplaneförslag väckte bestörtning hos kronoholmens invå­nare och en namninsamling mot förslaget fick en 100%-ig anslutning av de fastighetsägare som kunde näs vid denna tid pä året (juni 1983) utgörande ca 80% av kronoholmens fastighetsägare. Det som upprörde gullholmarna mest var alt del föreslagna hamnområdet på öns östra sida skulle överföras till kommunens ägo. Vi anser även att hamnområdet på öns västra sida, som nu ägs av kommunen, övergår till staten.

Medan dessa diskussioner pågick på Gullholmen offentliggjordes Kronoholmsutredningen. Det som huvudsakligen gjorde att gullholmarna ställde sig positiva till utredningen var alt man föreslår alt staten fortfaran­de skall äga marken. Vi har haft mycket goda erfarenheter av kammarkol­legiums administration och tvistefrågorna har varit få och då de förekom­mit har de lösts på bästa sätt.

Vi önskar därför understryka alt vi anser det angeläget, med ovan nämnda undantag, att nuvarande ägoförhällanden bibehålles.

För atl karaktären på denna, för hela riket intressanta ö, skall kunna bibehållas måste mångfalden och det individuella inslaget bibehållas.

1 Kronoholmsutredningen föreslås atl Domänverket skulle handha admi­nistrationen av kronoholmarna. Vi är starkt betänksamma över ett sådant arrangemang beträffande Gullholmen. Detta affärsdrivande verk skulle kunna medverka till liknande försök till omdaning av ön som vi motsatt oss gentemot Orust kommun.

Under alla förhållanden måste Kronoholmen Gullholmens framlid avgö­ras genom att kronoholmens invånare, genom Gullholmens Samfällighets­förening, får ett sådant inflytande atl man i samråd med antikvariska myndigheter kan förverkliga bevarandeplanens intentioner utan genomgri­pande förändringar i mark och byggnadsdisposition.

7.2 Äldre kungliga brev och andra författningar

KammarkoUegiet pekar på förekomsten av vissa äldre kungliga brev med upplåtelser av fiskerätt. Övriga remissinstanser har inte redovisat nägra liknande brev eller författningar inom sitt förvaltningsområde.

7.2.1 Fortifikationsförvaltningen

Kronoholmsutredningen har slutligen efterlyst förekomsten av äldre kung­

liga brev och andra författningar vars giltighet kan ifrågasättas. Så vill

fortifikationsförvallningen har kunnat utröna förekommer inga sådana

135

brev eller författningar inom förvaltningens område.

7.2.2                                                                          Sjöfartsverket

Prop. 1985/86: 110

Enligl vad för sjöfartsverket är känt finns inte beträffande de av verket förvallade kronoholmarna kungliga brev eller andra författningar vars gil­tighet kan ifrågasättas.

7.2.3   Naturvårdsverket

Naturvårdsverket har inte, utöver vad utredningen redovisat, kännedom om kungliga brev eller andra författningar som rör kronoholmarnas förvalt­ning.

7.2.4   Kammarkollegiet

Vad gäller de lill lotsväsendet anslagna holmarna, som enligt utredningen (s 60) inle omfattas av 1950 års förordning, kan nämnas atl fisket genom kungl brev 1929-05-31 (avseende Göteborgs och Bohus saml Hallands län) och 1935-03-15 (övriga kustlän) upplåtits "till allmänt begagnande i den omfattning, som I § lagen den 27 juni 1896 om rätt till fiske omförmäler", dvs för fiske med rörligt redskap. Vidare har genom kungl brev 1937-05-28 det till Öja (Landsort) hörande strömmingsfisket upplåtits till allmänt be­gagnande (Öja är således ett hemman av krono natur).

Kammarkollegiet får slutligen överlämna en inom kollegiet upprättad promemoria angående vissa äldre föreskrifter om allmänhetens lillträdes-räll m. m. lill kronoholmar.

Äldre föreskrifter om allmänhetens lilllrädesrätt m. m. till kronoholmar (PM 1984-02-02)

I kronoholmsutredningens belänkande, s 331, omnämnes alt till utredning­en från jordbruksdepartementet överlämnats en förfrågan från länsstyrel­sen i Norrbottens län om kungl brev 1881-04-30 rörande bl. a. vissa krono­holmar i länet alltjämt är gällande. I betänkandet, s 332, ifrågasattes också att andra brev och författningar kan finnas, vilkas giltighet kan dragas i tvivelsmål. Följande må i anledning härav antecknas.

1881 års kungl brev avsåg ett till Kungl Maj:t från länsstyrelsen i Norr­bottens län inkommet förslag till användande av "kronans återstående, ej disponerade överloppsmarker i Nederkalix och Råneå socknar ävensom av de lill Nederluleå och Nedertorneå socknar hörande kronoholmar och skär jämte den för Cari Johans stad ursprungligen avsedda plats i sist­nämnda socken". Enligt brevet beslöt Kungl Maj:t att såsom kronoparker behålla vissa marker i Nederkalix och Råneå socknar samt det område som ursprungligen avsetts för Carl Johans eller Haparanda stad i Nedertorneå socken.

Beträffande kronoholmarna i Nederkalix socken beslöt Kungl Maj:t enligt 1881 års brev att vissa holmar skulle upplåtas till lotsverkets behov utan avgift men med allmänheten förbehållen fri fiskerätt i lillgränsande

136

vatten, an vissa holmar skulle bibehållas såsom Upplagsplatser för kronans Prop. 1985/86:110 

skogseffekter eller andra tillhörigheter, likaledes med allmänheten fri fis­kerätt i tillstötande vaUen, atl vissa holmar skulle bibehållas för kronans räkning såsom för allmänheten fritt tillgängliga platser i och för fiske, samt atl återstående holmar skulle sammanförda i gmpper försäljas till den högstbjudande.

Även inom Råneå och Nederiuleå socknar skulle enligt 1881 ärs brev vissa holmar bibehållas för kronans räkning såsom för allmänheten fritt tillgängliga platser i och för fiske, medan vissa holmar skulle, samman­förda i gmpper, försäljas till den högstbjudande. En holme i Råneå socken - Luckerholmen - skulle fortfarande få av loisverket med kronolotsarna förbehållen uteslutande rätl lill begagnande av fisket invid holmen. Inom Nederiuleå socken skulle för lotsverket disponeras vissa holmar mot dit­tills stadgad avgift och vissa holmar med fri fiskerätt för allmänheten i tillstötande vatten, varjämte två holmar skulle behållas såsom upplagsplat­ser för kronans räkning med allmänheten förbehållen fri fiskerätt i lillgrän­sande vatten.

De i 1881 års brev uppräknade holmarna i Nedertorneå socken skulle samtliga, efter avdrag för enskildas områden på några av holmarna, för kronans räkning tills vidare bibehållas för lotsverkets behov samt såsom för allmänheten fritt tillgängliga platser för fiske och nödhamnar.

Före utfärdandet av 1881 års brev hade Kungl Maj:t 1879-05-16 och 1879-10-10 meddelat beslut beträffande användandet av uppkomna över­loppsmarker i Piteå socken. Enligt beslutet 1879-05-16 skulle vissa över­loppsmarker ställas under statens vård och förvaltning för alt användas som kronoparker. Vidare skulle vissa överloppsmarker avsättas till håll-och beteshägnader, såsom nybyggen åt enskilda och tillökningsmark till äldre hemman och nybyggen m m. Älerslående överloppsmarker på fast­landet skulle försäljas på offentlig auktion till den högstbjudande. Den Kungl Maj:l jämväl underställda frågan om dispositionen av kronohol­marna i Piteå socken skulle anslå, jntill dess lotsstyrelsen avgivit infordrat yttrande till Kungl Maj:l. Sedan lotsstyrelsens yttrande inkommit förord­nade Kungl Maj:t genom beslut 1879-10-10 att vissa holmar skulle överläm­nas lill lotsstyrelsens disposition, medan övriga holmar skulle förbli i kronans ägo, men tills vidare för allmänt begagnande friges.

Beträffande de kronolägenheter, holmar och skär i Norrbottens län vilkas försäljning anbefallts enligt nämnda kungl brev blev under de när­maste åren efter brevens tillkomst åtskilliga auktioner hållna. Slutligen inlämnade länsstyrelsen med skrivelse 1884-05-27 lill Kungl Maj:t auk-tionsprolokoll och anbud beträffande de försäljningsobjekt som då åter­stod. Genom beslut 1884-11-15 antog Kungl Maj:t vissa av de sålunda gjorda anbuden. Med förkastande av övriga anbud förordnade Kungl Maj:t samtidigt om bibehållande under kronans disposition av viss överlopps­mark och viss i ett tidigare torp ingående mark såsom kronoparker saml vissa holmar och skär i Nederkalix och Råneå socknar såsom för allmänhe­ten fritt tillgängliga platser i och för fiske.

Såvitt nu företagen genomgång av jordeböckerna för kustsocknarna

inom rikel utvisar, har liknande särskilda förordnanden med avseende på

137

allmänhetens förfoganderäu över kronoholmar endast utfärdats för väst- Prop. 1985/86: 110 kusten. Sålunda hade Kungl Maj:l och rikets ständer enligt kammarkolle­giets på grund av Kungl brev 1845-03-10 utfärdade kungörelse 1845-04-25 (SFS 1845:7) beslutat att sammanlagt 116 holmar i Tjärnö, Morianda, Tanums, Kville och Svenneby socknar skulle, utan avgift till kronan, tills vidare upplåtas, de utarrenderade vid arrendetidens slut och de övriga genast, till fritt och allmänt begagnande av varje svensk undersåte. Med hänvisning till kungl brev 1857-01-30 utfärdade kammarkollegiet vidare en kungörelse 1857-03-13 (SFS 1857:7, s 3), enligt vilken Kungl Maj:t och rikets ständer beslutat att ytterligare sex kronoholmar i Tanums, Kville och Torsby socknar skulle tills vidare upplåtas till fritt och allmänt begag­nande av varje svensk undersåte, utan något avgifts erläggande till kronan samt under iakttagande, att sådant behörigen antecknades i jordeboken. Slutligen utfärdade kammarkollegiet en kungörelse 1957-10-09 (SFS 1857:40 s 3), varigenom tillkännagavs att Kungl Maj:t och rikels ständer enligl kungl brev 1857-09-09 beslutat att tills vidare upplåta 19 holmar i Tanums socken till fritt och allmänt begagnande av varje svensk undersåte utan någon avgifts eriäggande till kronan, men under iakttagande att för­hällandet varder i jordeboken behörigen antecknat. Förevarande kungl brev och kammarkollegiets kungörelser finns antecknade i SOU 1925:19 (utredning rörande fiskerätlsförhållandena vid rikets kuster), del I s 351 ff - Som framgår av SOU 1925: 19, del I s 351 ff blev också i samband med lotsregleringarna på 1820-lalet och i vissa fall även tidigare ett antal kronan tillhöriga holmar och skär inom västra lotsdistriktet, huvudsakligen Göte­borgs och Bohus län, upplåtna till lotspersonalen och lotsplatserna inom distriktet.

I de register över gällande författningar som sedan år 1973 utgivits av Allmänna Förlaget (Liber Förlag) finns kammarkollegiets kungörelser av åren 1845 och 1857 rörande holmarna på västkusten ej uppförda. Såvitt framgår av registren och av tidigare SFS har de i kungörelserna avsedda besluten ej formellt upphävts. Förmodligen har kungörelserna hänförts till författningar som enligt registrens förord "utfärdats av annan myndighet än Kungl Maj:t och som enligt uppgift från det departement under vilket myndigheten hör, inte längre bör las med i registret därför att författningen inte anses tillämplig".

Vid tiden för utfärdandet av 1845 års kungörelse gällde fiskestadgan 1766-11-14, som tillförsäkrade "varje Rikels undersåte" frihet atl fiska "i öppna havet, vid kronoskär, stränder och holmar, som egentligen till något hemman icke höra, eller under särskilda villkor innehavas" och som vidare medgav "alla Svenska undersåtare" rättighet att på sådana stränder, holmar och skär anlägga "bodar och beredningshus för den fisk, som inom och utom Skärgården fångas, byggningsplatser för fiskefartyg, käri och redskap, samt våningshus för folk och arbetare, som till havsfiske brukas, med vad därtill hörer" (2 kap § 1 respektive 1 kap § 12). Vidare gällde jaktstadgan 1808-04-13. som i art

II 

§ 5 förklarade alt i skärgårdar på klippor och skär som ej löd till något visst hemman eller ute på öppna havet den skulle njuta jakträttighet som betalade skatt för skytte, men att, om

138

skatt inte erlades, jakten därstädes skulle vara fri för alla, så länge annor-    Prop. 1985/86:110 ledes inte blivit å Kungl Maj:ts och kronans vägnar förordnat.

Vid liden för tillkomsten av 1857 ärs kungörelse samt 1879, 1881 och 1884 års kungl brev ägde enligl fiskeristadgan 1852-06-29 1 kap 1 S "varje rikets inbyggare" frihet att fiska "i öppna havet, ävensom vid sådana kronan tillhöriga havsstränder samt i saltsjön belägna skär och holmar, vilka icke till något hemman höra eller under särskilda villkor innehavas". Enligl 1852 års fiskeristadga 6 kap 44 § ägde länsstyrelserna "all å kronans skär, stränder och holmar, som ej till hemman höra eller för något visst ändamål bestämda äro, anslå nödig mark för uppförande av boningshus, bodar och beredningshus, byggnad av fartyg och förfärdigande av käri och redskap". Vidare var vid denna tid enligt jaktstadgan 1864-10-21, §4 jakten "för varje svensk man" i princip fri "på oavvittrad mark samt Kungl Maj:t och kronan vid avvillring i de norra länen tillfallen överiopps-mark, ävensom i skärgård pä klippor och skär, som ej lyda till visst hemman, saml ute på öppna havet".

I 1881 och 1884 års kungl brev beträffande Norrbottens län är direkt utsagt alt allmänhetens förfoganderätt lill de i breven avsedda kronohol­marna gäller fisket. På dessa holmar får därför otvivelaktigt bestämmelser­na i 1852 ärs fiskesladga - liksom numera även bestämmelserna i förord­ningen 1950:597 om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havsstränder, skär och holmar mm- anses ha blivit tillämpliga. Beträffande jakten pä holmarna gäller numera lagen 1938: 274 om rätt till jakt 2 § 3 mom.

1845 och 1857 års kungörelser beträffande västkusten samt 1879 års kungl brev beträffande Piteå socken i Norrbottens län tillförsäkrade all­mänheten en förfoganderätt som enligt ordalydelsen skulle kunna sägas vara i princip oinskränkt. Att så egentligen varit avsett kan dock dragas i tvivelsmål. 1 praktiken har säkerligen allmänheten även beträffande dessa holmar inte tillerkänts någon vidsträcktare förfoganderätt, än vad som följt av fiske- och jaklrältslagsliftningens bestämmelser. 1950 års förordning om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havsstränder, skär och holmar och 1938 års jaktlags 2 § 3 mom. bör kunna tillerkännas sin fulla betydelse även i dessa fall. Någon tillämpbarhet utöver vad som följer av angivna författningsbestämmelser bör numera inte kunna tillerkännas ordalydelsen av 1845 och 1857 års kungörelser och 1879 års brev.

Ett uttalande i enlighet med antydda riktlinjer beträffande den nuvaran­de tillämpbarhelen av ovan angivna kungörelser och kungl brev kan möjli­gen göras av regeringen. Däremot bör något formellt upphävande av kun­görelserna och breven ej ifrågakomma.

139

Bilaga 2

BUaga 2     Prop. 1985/86: 110

Jordbruksdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 februari 1986 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Anmälan till proposition om kronoholmarnas framtida disposition

Fiskerättsliga bestämmelser m. m. 1 Inledning

Finansministern har i sitt anförande lagt fram förslag till allmänna riktlinjer för dispositionen i framUden av kronoholmarna. Han har därvid bl.a. behandlat frågan om och i vad mån bebyggd mark lämpligen kan överiåtas till kommuner och enskilda saml konsekvenserna i en rad olika hänseen­den av sådana överiåtelser. Jag skall i det följande behandla vissa lagstift­ningsfrågor som främst gäller hur yrkesfiskets intressen skall kunna tas till vara i de fall staten avyttrar en kronoholme helt eller delvis och hur rätten till fisket i vattnen vid holmar i övrigl skall gestalta sig i framtiden.

I fråga om del utredningsförslag som ligger till grund för propositionen och remissbehandlingen av detla hänvisar jag till finansministerns anföran­de.

Regeringen beslutade den 19 december 1985 alt inhämta lagrådets ytt­rande över ett inom jordbruksdepartementet upprättat förslag till lag om ändring i lagen (1950:596) om rätt till fiske m. m. Det till lagrådet remittera­de förslaget utesluts här.

Lagrådet har i sitt yttrande, som bör fogas till protokollet i detla ärende som bilaga 2.1, lämnat det remitterade förslaget utan erinran. Propositio­nens lagförslag skiljer sig från detla endast genom alt vissa redaktionella ändringar har gjorts.

2 Gällande bestämmelser m. m.

Kronoholmarna har sedan gammalt haft stor betydelse för yrkesfisket.

Behovet av kronoholmarna som fasta uppehållsorter under fiskesäsongen

var särskilt utmärkande tidigare. Genom den strukturomvandling som har

skett inom fiskenäringen, där antalet fiskeföretag har minskat samtidigt

som fartygen har blivit större och tekniskt mer utvecklade, torde detta

behov numera inte ha samma tyngd. Fortfarande har dock kronoholmarna

stor betydelse för fisket med fasta redskap, särskilt längs norrlandskusten.

145

10    Riksdagen 1985/86. 1 samt. Nr 110

Under senare tid har nya verksamheter, såsom mussel- och fiskodling    Prop. 1985/86: 110 m. m., i statens enskilda eller i allmänt vallen ökal i omfattning.

Kronoholmarnas betydelse för yrkesfisket är också en väsentlig orsak till de regler som har gällt för fisket vid dessa holmar. Redan enligt I § lagen den 27 juni 1896 (nr 42 s. 

I) 

om rätt lill fiske ägde varje svensk medborgare rätt att fiska - förutom i öppna havet även vid "sådana kronan tillhöriga havsstränder samt i saltsjön belägna skär och holmar, vilka icke till något hemman höra eller under särskilda villkor innehavas". Detta ansåg fiskerättskommiltén (SOU 1947:47) innebära att någon en­skild fiskerätt inte följde med de havsstränder, skär och holmar som angavs i I § 1896 års lag. Enligt kommitténs mening fanns det inte längre tillräckliga skäl att upprätthålla denna grundsats. 1 stället borde enligl kommittén vanliga regler om enskilt fiskevatten tillämpas även vid dessa s. k. kronoholmar. Detta innebar emellertid inte att kommittén ville upphä­va den gamla rätten lill fritt fiske. Denna rätt borde enligl kommittén behållas men inte regleras i fiskelagen utan i en särskild förordning. Vid tillkomsten av lagen (1950:596) om rätt lill fiske instämde föredragande departementschefen i kommitténs förslag. Därefter antogs av riksdagen förordningen (1950:597) om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havs­stränder, skär och holmar m. m. Vid sådana kronan tillhöriga havsstränder saml i saltsjön belägna skär och holmar, som inte hör till något hemman eller innehas under särskilda villkor, får enligt denna förordning varje svensk medborgare fiska med rörligt redskap.

Fisket med fasta redskap vid dessa kronoholmar skall enligt förordning­en (1981:1217) otn förvaltningen av statens fisken förvaltas av den myndig­het under vilken vattenområdet hör och av länsstyrelsen upplåtas om inte annat följer av naturvårdslagen (1964:822) eller andra föreskrifter eller om särskilda skäl föreligger mot upplåtelse. Därvid skall företräde ges åt sådana fiskare, för vilkas försörjning fisket är av väsentlig betydelse. Fiske med fasta redskap efler bl. a. lax får upplåtas endast till sådana fiskare, om inte särskilda skäl föranleder annat. Upplåtelser skall ske mot avgift, om inte särskilda skäl föreligger för avgiftsfrihet. Avgiften skall bestämmas med hänsyn till fiskets beskaffenhet och värde, ändamålet med upplåtelsen och önskemålet att staten får skälig avkastning av fisket.

Fiskerätten vid kronoholmarna är alltså föremål för en särreglering. Annars får enligt 5 § lagen (1950:596) om rätt till fiske (FL) fiske i enskilt vallen bedrivas endast av jordägaren eller den som enligl avtal, urminnes hävd, dom eller skattläggning eller på annan särskild grund har rätt till det. Från denna regel finns emellertid åtskilliga undantag.

Bland de undantag som finns från huvudregeln i 5 § FL kan nämnas att

allt fiske med röriigt redskap är fritt längs norrlandskusten, dock ej fiske

efter lax (6 § FL). Längs södra ostkusten är endast ett visst begränsat

nätfiske fritt för det röriiga yrkesfisket (7-9 §§ FL). Vid södra ostkusten

är dessutom fisket med handredskap fritt (20 a § FL). Vid Gotlands län,

Blekinge läns södra kust saml vid Skånes östra och södra kuster är fisket

med röriiga redskap i stort sett fritt (10-12 och 20 a §§ FL). Vid Skånes

västra kust och vid kusten av Hallands län saml Göteborgs och Bohus län

är, med undanlag för visst ostronfiske, fisket med säväl rörliga som fasta

146

redskap fritt (13 § FL).

1 allmänt vatten får varje svensk medborgare fiska med rörligt redskap medan fasta redskap i princip får sättas ut först efter tillstånd av den myndighet som regeringen bestämmer (2 § FL).

Fiskeriidkare och sammanslutningar av yrkesfiskare har sedan läng tid tillbaka haft författningsgrundad rätt att utnyttja kronoholmarna avgifts­fritt för de byggnader, bodar m.m. som har behövts för fisket. Således fanns bestämmelser med denna innebörd redan i 1896 ärs lag. Enligt 1950 ärs förordning gäller att fiskeriidkare och sammanslutning av yrkesfiskare är berättigade att på kronoholmar i mån av tillgäng avgiftsfritt erhålla upplåtelse av mark för uppförande av boningshus, bod eller annan anlägg­ning till gagn för yrkesfisket.

Prop. 1985/86:110

3 Den framtida regleringen av fisket vid kronoholmarna m. m.

Mitt förslag: 1 fiskelagen bör införas en bestämmelse med innebör­den att någon enskild fiskerätt inte finns vid de staten tillhöriga havsstränder, holmar och skär där det röriiga fisket enligt äldre bestämmelser är fritt den 30 juni 1986. Dessutom bör en bestämmel­se införas att fiske med fasta redskap vid dessa holmar endast fär ske efter tillstånd av den myndighet som regeringen bestämmer.

Yrkesfiskares författningsgrundade rätt att avgiftsfritt utnyttja marken på kronoholmar för byggnader m. m. upphävs. Avveckling­en skall ske successivt.

Utredningen: Utredaren har lagt fram förslag som syftar till att ta till vara yrkesfiskets intressen i de fall staten avyttrar en kronoholme. Förslaget innehåller andra tekniska lösningar än milt (se betänkandet s. 108-110, 112-115, 150-153).

Remissinstanserna: Fiskeristyrelsen avstyrker vad utredaren föreslagit om kommunal förvärvsrätt till kronoholmar med tillhörande vatten. Svens­ka kommunförbundet anser att sådana överiåtelser skall kunna ske ulan förbehåll för yrkesfisket. Av de berörda remissinstanserna tillstyrker de flesta att den författningsenliga avgiftsfriheten för markupplåtelser upp­hävs. Fiskeristyrelsen och länsstyrelsen i Västerbottens län avstyrker dock detta förslag. Sveriges fiskares riksförbund anser att avgiftsfriheten övergångsvis bör utsträckas ännu längre än vad utredaren har föreslagit. Domänverket påpekar att det krävs en författningsändring om verket skul­le överta tillståndsprövningen för fisket med fasta redskap i vattnen kring kronoholmarna. Kammarkollegiet anser dock att denna prövning tills vi­dare bör ligga kvar hos länsstyrelsen (se bilaga 1.2, avsnitt 3).

147

Skälen för mitt förslag

Prop. 1985/86: 110

Rätten till fiske

Om en kronoholme med tillhörande enskilt vatten säljs, övergår i princip även fiskerätten till den nye ägaren. Det kan visserligen åligga staten att, enligt 7 kap. 11 § jordabalken, rättsligt garantera gällande upplåtelser av rätt lill fiske med fasta redskap, men den varje svensk medborgare tillkom­mande rätten att fiska med röriigt redskap vid kronoholmarna skulle upp­höra. Genom överlåtelsen skulle vidare samhället förlora sitt inflytande över fördelningen och utnyttjandet av vattnen kring kronoholmarna för fiske.

Utredaren har i sitt förslag visserligen tagit hänsyn till yrkesfiskels intressen. Dessa skulle vid överlåtelser från staten av sådana kronoholmar som omfattas av 1950 års förordning tillgodoses genom förbehåll och sidoavtal. Även möjligheterna att enligt fastighetsbildningslagen (1970:988) bilda särskilda fiskefastigheter framhålls av utredaren. 1 övrigt har utredaren dock inle gått in på frågan hur fiskerätten i dessa vallen bör utformas.

Flertalet remissinstanser som har yttrat sig i frågan understryker beho­vet av all garantera ett oförändrat yrkesfiske vid kronoholmarna. Några anser också att fiskeriintressena kan utgöra skäl att förhindra överlåtelser. Andra tekniska lösningar än de som föreslagits av utredaren har dock inte diskuterats av remissinstanserna.

För min del anserjag det klarlagt att det finns ett betydande behov av att garantera oförändrade möjligheter för yrkesfisket all bedriva sin näring vid kronoholmarna. Jag anser att fiskerätten vid de holmar etc. som omfattas av 1950 ärs förordning i princip bör vara oförändrad oavsett om kronohol­marna behålls av staten eller om de överlåts till en kommun eller en enskild. Det bästa sättet att åstadkomma detta är enligt min mening att i lagen om räll lill fiske föreskriva undanlag såvitt avser kronoholmarna från huvudregeln om enskild fiskerätt. Därigenom tillgodoses enligt min mening de intressen från yrkesfiskets sida som förts fram vid remissbehandlingen av kronoholmsutredningens betänkande.

Av dessa skäl anserjag atl kronoholmar med tillhörande fiskevatten inte bör omfattas av bestämmelserna om enskild fiskerätt i lagen (1950: 596) om rätt till fiske.

Därigenom blir inte heller fiskerättsliga frågor av avgörande betydelse när överlåtelser ifrågasätts. Från yrkesfiskets synpunkt finns del i och för sig alltså utrymme för ett större antal överiåtelser än utredaren synes ha tänkt sig. Förhållandena kan förenklas när en slrandfastighet bestående av mark på en kronoholme skall bildas och säljas.

Bestämmelserna i 1950 och 1981 ärs förordningarom fisket med röriiga

resp. fasta redskap bör föras över till lagen om rätt till fiske. Det bör

ankomma på regeringen att meddela närmare bestämmelser om villkor för

upplåtelser av fisket med fasta redskap. Jag vill i detta sammanhang

anmäla atl jag avser atl föreslå att länsstyrelsen liksom hiuills skall vara

tillståndsgivande myndighet samt att upplåtelser skall ske enligt samma

bestämmelser som tidigare och inom de ramar som framgår av prop. 1980/

'48

81: 153 om åtgärder för alt främja fritidsfisket m. m. (se även prop. 1984/    Prop. 1985/86: 110 85: 143 s. 29). Avgifter bör dock inte längre tas ut när staten har frånhänt sig äganderätten till en holme. I sådana fall bör liksom i fråga om fiske med fasta redskap på allmänt vallen fisket fä bedrivas avgiftsfritt.

När det gäller försäljningar av holmar eller mark pä holmar som inte omfattas av 1950 års förordning bör de av utredaren angivna möjligheterna för aU ullgodose yrkesfiskets intressen utnyttjas.

Upplåtelse av mark

Enligt andra slycket förordningen (1950:597) om fiskerätten vid vissa kronan tillhöriga havsstränder, skär och holmar m.m. (1950 års förord­ning) är yrkesfiskare berättigade att i mån av tillgång utan avgift få upplå­telse av mark för alt uppföra boningshus, bod eller annan anläggning till gagn för yrkesfisket på de platser som nämns i förordningens rubrik. Mina skäl att föreslå atl denna författningsenliga avgiflsfrihet bör upphävas är följande.

Yrkesfiskare bodde vanligen förr i tiden på kronoholmarna under hela fiskesäsongen. Numera används holmarna mest för tillfällig övernattning eller för förvaring av fiskeredskap och liknande. Fångsterna bereds som regel ombord på fiskefartygen under transporten till någon fiskehamn på fastlandet. En hel del av byggnaderna används helt eller delvis som fritids­hus.

Upplåtelser av mark på kronoholmarna för yrkesfiskets behov kan enligl min mening i princip jämställas i avgiftshänseende med upplåtelser för andra ändamål. Eftersom byggnaderna numera ofta används såväl för yrkesfiske som för andra ändamål, skulle ett ökat krav på kontroll av användningen bli följden, om avgiftsfrihet behålls i det ena men inte i det andra fallet.

Förordningen (1981:1217) om förvaltningen av statens fisken bygger på principen att upplåtelser av fiskerätt i statens vatten skall ske mot avgift. Jag kan inte se något skäl atl inte tillämpa denna princip även på de yrkesfiskare som för fiskets skull utnyttjar mark på en kronoholme.

Jag vill betona atl mitt förslag endasl innebär att den författningsgrun­dade räiten alt erhålla en avgiftsfri upplåtelse av mark skall upphävas. Även i fortsättningen bör yrkesfiskels behov av l.ex. förvaringslokaler på en kronoholme som är i statens ägo beaktas.

Några remissinstanser pekar på behovet av oförändrad avgiftsfrihet på livstid eller längre för den som redan har en avgiftsfri upplåtelse. Jag anser också att sociala skäl talar för en successiv avveckling. Jag vill därför förorda att dessa yrkesfiskare inte skall behöva betala någon avgift sä länge de bedriver sitt yrkesfiske enligl gällande upplåtelser.

149

övriga frågor

Prop. 1985/86:110

Kammarkollegiet har i en till sitt remissyttrande fogad promemoria (se bilaga 1.2, avsnitt 7) närmare redovisat förekomsten av vissa författningar, som anknyter till frågor som nu har avhandlats. Enligt min mening saknas anledning alt nu närmare gå in på behovet av dessa författningar.

Enligt 2 § 3 mom. lagen (1938:274) om rätt till jakt får jakt inte utan tillstånd av länsstyrelsen idkas på holmar, klippor och skär som inte hör till visst hemman, där ej regeringen för visst område annat förordnat. Enligt min mening bör nuvarande tillämpning av jaktlagen i detta hänseende inte ändras på grund av de föreslående besluten om kronoholmarna. Dessa beslut kräver inte heller någon ändring av jaktlagen.

4 Upprättat lagförslag

1 enlighet med det anförda har inom jordbruksdepartementet upprättats förslag till lag om ändring i lagen (1950:596) om rätt till fiske.

Förslaget bör fogas lill protokollet i detta ärende som bilaga 2.2.

' Bilagan har uteslutils här. Förslaget är likalydande med det som fogats till proposi­

tionen,

150

5 Specialmotivering

Prop. 1985/86: no

5 a 

§

Paragrafen är ny. Bestämmelsen avser fiskerätten vid de staten tillhöriga havsstränder samt i havet belägna skär och holmar som inte hör till något hemman eller innehas under särskilda villkor och där det alltså inte finns någon annan enskild fiskerättshavare än staten. Det är samma holmar som omfattas av 1950 års förordning.

Någon enskild fiskerätt skall inle förekomma vid dessa holmar. Detta gäller såväl så länge holmarna fortfarande är i statens ägo som efter det en överiåtelse har skett.

Vid fastighetsbildning i samband med överiåtelse prövas holmens ägona­tur varefter den bildade fastigheten omfattas av bestämmelserna.

De nya reglerna gäller endast holmar som vid ikraftträdandet tillhör staten. Holmar som överlåtits redan före ikraftträdandet berörs alltså inte.

Bestämmelserna ger alla svenska medborgare rätl att fiska med rörliga redskap. Fiske med fasta redskap får bedrivas efter tillstånd. Dessutom tillkommer enligl 21 § lagen om rätt till fiske frifiskeräll för vissa utländska medborgare.

Bestämmelserna gäller, såvitt avser fasta redskap, endast om inle något annat är särskilt föreskrivet. Detta innebär alt någon inskränkning inle görs i redan gällande rätt till fritt fiske. Som jag har nämnt tidigare finns det redan en rätl atl ulan tillstånd fiska med fasta redskap vid Skånes västra kust, vid kusten av Hallands län samt vid kusten av Göteborgs och Bohus län (13 §FL).

Med hänsyn till att det inte görs någon ändring i redan rådande förhållan­den berörs inte någon enskilds rätl. Den som köper en kronoholme eller mark med tillhörande vatten på en sådan holme vet ju redan vid förvärvet vilka fiskerättsliga regler som gäller.

21 §

1 paragrafens första stycke har en redaktionell ändring gjorts.

Övergångsbestämmelserna

Lagändringen träder i kraft den 1 juli 1986. Samtidigt upphör 1950 års förordning all gälla. Någon räll för yrkesfiskels utövare att efler ikraftträ­dandet avgiftsfritt erhålla upplåtelser av mark finns inle. Däremot berörs inle avgiftsfrihelen för äldre upplåtelser så länge yrkesfisket pågår. Varak­tigheten av de äldre upplåtelserna berörs över huvud taget inle av ändring­en. Detta gäller även gentemot en ny förvärvare. Avgiftsfrihelen för äldre upplåtelser kan dock upphöra även om upplåtelsen som sådan består. Detla kan inträffa om en enskild fiskeriidkare eller en sammanslutning av yrkesfiskare upphör med yrkesfisket. Med hänsyn till att avgiftsfrihelen tillkommit för atl gagna det aktiva yrkesfisket kan vad som nu har sagts inte ge anledning till ersättning för dem som innehar avgiftsfri upplåtelse

när de slutar med sitt yrkesfiske.

151

6 Hem S täJJan

Prop. 1985/86; /1 o

Jag hemställer att regeringen föres/år riksdagen

att anta förslaget tiil /ag om ändring i lagen 0950:596) om rätt till fiske.

152

Bilaga 2.1    Prop. 1985/86: 110

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde den 28 januari 1986.

Närvarande: jusUtierådet[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. justitierådet Sterzel, regeringsrå­det Tottie

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 19 december 1985 har regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrå­dets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1950:596) om räU lill fiske.

Förslaget har inför lagrådet föredragils av hovrättsassessorn Ulf An­dersson.

Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet:

Förslaget lämnas utan erinran.

153

Innehållsförteckning

Prop. 1985/86:110

Sid.

Propositionens huvudsakliga innehåll   ..................... 

1

Propositionens lagförslag ...................................... 

3

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 februari 1986

4

Bilaga I       Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27

februari 1986 (finansdepartementet)     ..... 

.... 

5

1

Inledning ........................................................ 

5

2

Överväganden och förslag  ................................. 

6

2.1                                                                  Allmänna utgångspunkter         

6

2.1.1

Kronoholmsbegreppet m. m....................... 

6

2.1.2

Överlåtelse med äganderätt  .................... 

.... 

6

2.1.3

Yrkesfisket m.m...................................... 

9

2.1.4

Upplåtelse med nyttjanderätt   ................. 

.... 

9

2.1.5

Förvaltningsmyndigheter ......................... 

11

2.2                                                                  Riktlinjer för kronoholmarnas framtida disposition        

14

2.2.1

Överlåtelse med äganderätt  .................... 

14

2.2.2

Upplåtelse med nylljanderäll   ................... 

18

2.2.3

Förvaltningsmyndigheten   ....................... 

22

2.2.4

Ekonomiska konsekvenser   ...................... 

25

3 Övriga frågor   ................................................. 

.. 

26

3.1

Den särskilda dispositionen   ........................... 

.. 

26

3.2

F

ö

rfattnings

ä

ndringar   ............................................     26

3.3

Vissa samordningsfrågor   .............................. 

.. 

28

4 Hemställan   .................................................... 

28

Bilaga l.l

Sammanfattning av betänkandet (Ds Fi  1983:12)

Kronoholmarnas framtida disposition   ... 

29

Bilaga 1.2            Sammanställning av remissyttrandena            

65

Bilaga 2       Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27

februari 1986 (jordbruksdepartementet)    .. 

145

1

Inledning ........................................................ 

145

2

Gällande bestämmelser m.m................................. 

145

3

Den framtida regleringen av fisket vid kronoholmarna m.m 

147

4

Upprättat lagförslag   ........................................ 

150

5

Specialmotivering   ........................................... 

151

6

Hemställan   .................................................... 

152

Bilaga 2.1            Lagrådels yttrande    .................. 

153

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1986                                154