Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1977/78:157

Regeringens proposition

1977/78:157

om organisation av statsförvaltningens centrala arbetsgivarfunktion,

beslutad den 16 mars 1978.

Regeringen föreslår riksdagen all antaga de förslag som har upplagils i bifogade utdrag av regeringsprotokoU.

På regeringens vägnar THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

INGEMAR[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås all ett nytt centralt ämbetsverk - statens arbets­givarverk - inrättas fr. o. m. 1 januari 1979 som central myndighet för arbetsgivarpolitiken på verksnivå. Till arbetsgivarverket föreslås sådana centrala myndighetsuppgifter samlas som renodlat kan hänföras lill statens roll som arbetsgivarpart. Arbetsgivarverket skall enligl förslaget bl. a. svara för alt genomföra eller samordna förhandling med de statsanställdas huvudorganisationer i alla frågor i vilka staten förhandlar centralt med undantag för de förhandlingar som statens förhandlingsräd (FHR) svarar för i frågor som bereds inom regeringskansliet för beslut av statsråd, regering eller riksdag. Arbetsgivarverket skall dock kunna överlämna av­talsförhandlingar till annan myndighet där så är lämpligt.

1 fråga om samverkansförhandlingar, dvs förhandlingar enligl 11-14 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet som förs av den myn­dighet som fattar beslul i den aktuella frågan, skaU arbetsgivarverket svara för den samordning av formerna för myndigheternas förhandlingar som kan komma alt krävas. FHRs uppgifter atl bistå de statiiga myndigheterna med rekommendationer, råd och synpunkter i frågor som rör samver­kansförhandlingar skall enligl förslaget överföras till arbetsgivarverket. Verket föreslås även kunna biträda administrativa fackmyndigheter, t. ex. statskontoret, riksrevisionsverket och siatens personalnämnd (SPN) med förhandlingsexpertis i samband med samverkansförhandlingar.

Vidare föreslås all arbetsgivarverket skall ha samordningsansvaret för sådan normerande verksamhet 1 form av föreskrifter, tillämpningsanvis-

I   

Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 157

Prop. 1977/78:157

2

ningar m. m. som rör förhållandet mellan staten som arbetsgivare och de statsanställda och som har giltighet utanför den myndighet som utfärdar bestämmelserna. Myndighet med uppgifi all utfärda sådana bestämmelser skall enligl förslaget åläggas samrådsskyldighet med arbetsgivarverket in­nan bestämmelserna utfärdas. SPNs uppgifi all meddela anvisningar för tillämpningen av gäUande föreskrifter inom del personaladministraliva om­rådet och atl meddela allmänna riktiinjer för den personaladministraliva verksamheten föreslås överföras lill arbetsgivarverket.

Arbetsgivarverket skall även enligl förslaget svara för sådan rådgivning och utbildning som riktar sig till myndigheterna i deras roll som arbetsgi­vare.

1 propositionen läggs vidare fram förslag om inrättande av en ny central myndighet, benämnd siatens arbetsmarknadsnämnd. Nämnden föreslås få 1 uppgift bl. a. atl översiktiigt följa utvecklingen av personalbehovet inom statsförvaltningen, särskUt med avseende på effekter av stmklurförändringar inom förvaltningen, övertalighelsproblem m.m. Nämnden föreslås vidare fortlöpande medverka vid omlokalisering och i andra slmkturpåverkade frå­gor samt vid behov medverka i arbetsmarknadspolitiskt betingade åtgärder avseende den statiiga arbetsmarknaden.

I nämndens arbetsuppgifter skall enligl förslaget ingå även individinrik-lade åtgärder, såsom omplacerings- och vissa personalsociala insatser. Ett nära samarbete med arbetsmarknadsverket förutsätts i dessa frågor.

Vidare anmäls i propositionen ett fortsatt utredningsarbete rörande dels frågan om fortsall organisation av personalutbildning och personaladmini­strativ konsultation m. m., dels frågan om arbelsmlljöfrågornas organisa­tion, dels frågan om ledning och samordning av den regionala verksamhe­ten.

Prop. 1977/78:157

Utdrag

BU DG ETD EP ARTEM ENTET

PROTO KO LL

vid regeringssammanträde 1978-03-16

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Asling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Burenslam[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om organisation av statsförvaltningens centrala arbetsgivarfunktion

1   Inledning

Med slöd av regeringens bemyndigande den 14 april 1977 tillkallade chefen för budgetdepartementet en särskild utredare' för att utreda vilka olika organisatoriska åtgärder som behövs för atl staten som arbetsgivare skall kunna uppfylla de krav som ställs med anledning av olika reformer inom arbetsrättens område.

Med skrivelse den 28 november 1977 har utredningen överlämnat belän­kandet (Ds B 1977:9) Staten som arbetsgivare - principförslag lill organi­sation och arbetsformer.

Efler remiss har yttranden avgivits av rikspolisstyrelsen (RPS), överbe­fälhavaren (ÖB), försvarets materielverk (FMV), försvarets forskningsan­stalt (FOA), postverket, televerket, statens järnvägar (SJ), statens väg­verk, siatens trafiksäkerhetsverk (TSV), luftfartsverket, statistiska cen­tralbyrån (SCB), statskontoret, generaltuUstyrelsen, byggnadsstyrelsen, riksrevisionsverket (RRV), siatens avtalsverk (SAV), trygghelsnämnden (TrN), statens personalpensionsverk (SPV), statens personalnämnd (SPN), statens personalulbildningsnämnd (PUN), statens förhandlingsråd (FHR), universitets- och högskoleämbetet (UHÄ), kommerskollegium, arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), statens invjmdrarverk (SIV), statens lantmäteriverk (LMV), statens industriverk (SIND), statens vattenfalls­verk, domänverket, förenade fabriksverken (FFV), länsstyrelsen i Stock­holms län, Centralorganisationen SACO/SR, Statsanställdas förbund (SF)

'Generaldirektören Folke Rydbo

Prop. 1977/78:157

4

och    Tjänstemännens    centralorganisations     stalsljänslemannaseklion (TCO-S).

Vidare har SACO/SR-föreningen vid SPN och slatstjänslemannaför-bundels avdelning vid SPN inkommit med yttranden.

2   Utredningen 2.1    Allmänt

Utredningen har kartlagt nuvarande arbetsfördelning mellan centrala administrativa myndigheter vad avser uppgifter av betydelse för staten som arbetsgivare. Utredningen har vidare lämnai förslag lill fortsall orga­nisation av den centrala statliga arbetsgivarfunktionen.

Utredningen konstaterar atl arbetsgivarfunktionen i statsförvaltningen utövas av alla verk och myndigheter. Dessa har alla berörts av del omfat­tande reformarbetet inom arbetsrättens område. Bland reformerna har lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL) och lagen (1976:600) om offentlig anställning (LOA) den principiellt mest genomgri­pande betydelsen.

För atl myndigheternas särskilda förulsäuningar bättre skall kunna be­aktas föreslår utredningen atl nuvarande centrala arbetsgivarfunktioner delegeras till myndigheterna i den utsträckning del är möjligt.

En annan utgångspunkt för utredningen har varit den starkare markering av parlsrelalionen mellan staten som arbetsgivare och personalorganisa­tionerna som kommer lill ullryck i bl. a. MBL och LOA. Utredningen har utgått från alt förhandlingar och kollektivavtal kommer att bli den domine­rande medbestämmandeformen. Erfarenheterna inom statsförvaltningen av rollen som arbetsgivarpart är emellertid begränsade. Arbetsgivarpoliti­ken behöver ytterligare utvecklas i många frågor.

Arbetsuppgifter som ankommer på staten som arbetsgivare bör enligl utredningen organisatoriskt hållas skilda från de uppgifter som samman­hänger med statens allmänna samhällsfunktioner. Det bör klart framgå vilka organ som representerar de statliga arbelsgivarinlressena.

Utredningen menar all del ligger i såväl myndighetemas som personal-organlsallonemas intresse all arbelsgivaruppgiflerna är väl samlade och samordnade. Den nuvarande arbetsfördelningen mellan olika centrala organ med arbetsgivamppgifler är emellertid enligt utredningen f. n. myckel splittrad.

Utredningens förslag till ny organisatorisk stmktur har avgränsats till de delar av den centrala arbetsgivarfunktionen, som av statsmakterna över­lämnats lill särskUda myndigheter och som berör förhållandet mellan ar­betsgivare och arbetstagare för alla eUer slora flertalet anställda med statiigt reglerade anstäUnlngsförhållanden.

Utredningens organisalionsförslag utgår från den centrala förhand­lingsfunktionen. Utredningen har vidare utgått från all myndigheterna

Prop. 1977/78:157

5

kommer atl behöva effektivt stöd i arbetet all uppfylla de krav som kan komma all ställas lill följd av bl. a. kommande medbestämmandeavtal.

I fråga om central personaladministrativ verksamhet bygger utredning­ens förslag på all den principiella skillnad som föreligger mellan å ena sidan personaladministrativ konsultations- och rådgivningsverksamhet och övergripande utvecklingsarbete och å den andra sidan omplacerings- och personalsocial verksamhet bör vara organisationsgmndande.

Utredningen påpekar i sammanhanget alt omplacering och personalso­cial verksamhet ofla är inriktad mot åigärder som sträcker sig över myn­dighetsgränser. Frågorna måste ofla lösas i kontakt med berörda enskilda anställda. Åtgärderna kan för myndigheterna ha mer eller mindre tvingan­de karaktär och skiljer sig därigenom väsenlligl från den kundrelation som råder i samband med konsultation och allmän personaladministrativ råd­givning.

I utredningens förslag till ny organisatorisk struktur tillmäts den regio­nala verksamheten slor betydelse. En omfördelning av verksamheten från central till regional organisation bör därför ske.

2.2    Arbetsgivarverket

Utredningen föreslår all de arbetsuppgifter som ankommer på staten som arbetsgivarpart på central nivå bör samlas lill en myndighet - arbets­givarverket. Del nya verket bör ges ställning som central myndighet i frågor där staten uppträder som arbetsgivare.

Arbetsgivarverket föreslås svara för samordningen av den statliga ar­betsgivarpolitiken i den mån detta inte ankommer på regeringen. I begrep­pet arbetsgivarpolitik innefattar utredningen bl. a. de mål och principer som staten som arbetsgivare representerar och verkar för i frågor som berör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare.

I samordningsansvaret för den statliga arbetsgivarpolitiken bör enligl utredmngen ingå uppgiften att verka för en samordning mellan centrala organ inom verksamhet som är av betydelse för den statiiga arbetsgivarpo­litiken. Vidare innefattas uppgiften att främja ell enhetligt arbelsgivarage-rande hos myndigheterna i den utsträckning delta anses nödvändigt och lämpligt.

I arbetsgivarverkets uppgifter bör vidare ingå alt samordna eller ge­nomföra förhandling med de centrala personalorganisationerna i alla frågor i vilka staten förhandlar på central nivå.

Förhandlingar som syftar till kollektivavtal på central nivå bör enligl utredningen i princip samlas till arbetsgivarverket. Dock bör arbetsgivar­verket kunna överlämna genomförandet av avtalsförhandlingar till annan statlig myndighet där så är lämpligt. Detta bör gälla såväl till annan admini­strativ fackmyndighet som annan myndighet. Utökningen av del avtalsba­ra området lalar enligt utredningen för en ökad delegering av förhandlings­verksamheten.

ti    Riksdagen 1977178 1 saml. Nr 157

Prop. 1977/78:157

6

I likhet med vad som nu gäller för SAV bör arbetsgivarverket enligl utredningen kunna meddela bindande anvisningar om tillämpningen av kollektivavtal som träffals av verket. Har rätten alt genomföra avtalsför­handlingar delegerats lill annan myndighet bör denna myndighet också meddela eventuella tillämpningsföreskrifter.

1 arbetsgivarverkets samordningsansvar för den centrala förhandlings­verksamheten bör - vid sidan av uppgifterna i samband med kolleklivav-talsförhandlingar- ingå vissa uppgifter som har samband med de admini­strativa fackmyndigheternas samverkansförhandlingar. 1 detta samman­hang konstaterar utredningen atl MBL förutsätter, att den instans som fattar beslul i en fråga, i förekommande fall också svarar för genomförande av samverkansförhandlingar. Administrativa fackmyndigheter som utfär­dar för myndigheterna bindande bestämmelser i frågor som berör förhål­landet mellan arbetsgivare och arbetstagare är därmed förhandlingspart vid sådana samverkansförhandlingar. Enligt utredningen bör arbetsgivar­verket svara för den samordning av formerna för de administrativa fack­myndigheternas samverkansförhandlingar som kan komma atl krävas. Ar­betsgivarverket bör vidare, om så önskas kunna biträda dessa myndigheter med förhandlingsexpertis.

I arbetsgivarverkels ansvar för förhandlingsverksamhelen bör vidare ingå uppgiften alt verka för ändamålsenliga och korrekta former för myn­digheternas förhandlingsverksamhet, såväl vad gäller kollektivavialsför-handlingar som samverkansförhandlingar saml när så erfordras utfärda föreskrifter i sådana frågor. Detla innebär bl. a. alt arbetsgivarverket bör överta FHRs nuvarande uppgift atl bistå de statliga myndigheterna med rekommendationer, råd och synpunkter i frågor som rör förhandling som inle syftar till kollektivavtal samt om information enligt MBL.

Utredningen anser således atl FHRs verksamhet bör koncentreras lill alt samordna och genomföra förhandlingar enligl MBL i frågor som bereds inom regeringskansliet för beslut av statsråd, regering eller riksdag.

Enligl utredningen är del angeläget atl säkerställa en samordning mellan den normerande verksamhet på verksnivå som staten som arbetsgivare ensidigt svarar för genom författningar m. m. å ena sidan och avtalsför­handlingar å den andra. Därför bör arbetsgivarverket ges möjligheter lill insyn och påverkan i de frågor om föreskrifter och anvisningar av betydel­se för förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, som enligt gällan­de regler kan avgöras av bl. a. de administrativa fackmyndigheterna.

Utredningen föreslår all central myndighet som äger utfärda direktiv som berör förhållandel mellan arbetsgivare och arbetstagare med giltighet utanför den egna myndigheten bör åläggas samrådsskyldighel med arbets­givarverket före utfärdande av sådana bestämmelser. Arbetsgivarverket bör vidare enligt utredningen ha allmän överblick över del aktuella regel­systemet.

Utredningen utgår från alt betydande delar av SPNs verksamhelsområ-

Prop. 1977/78:157

7

de i framtiden kommer all regleras genom avtal. Utredningen föreslår därför att SPNs inslruktionsenliga rätl all meddela anvisningar för tillämp­ningen av gällande föreskrifter inom det personaladministraliva området och atl meddela aUmänna riktiinjer för den personaladministraliva verk­samheten bör överföras till arbetsgivarverket.

Utredningen framhåller all arbetsgivarverket måste ha väl fungerande kontakter med myndigheterna för all kunna genomföra sina uppgifter på ett ändamålsenligt sätl. Det bör därför enligl utredningen ingå i arbetsgi­varverkets åligganden att följa utvecklingen hos myndigheter i viktigare frågor som berör förhållandena mellan arbetsgivare och arbetstagare.

Flera olika kontaktformer bör tillämpas. 1 arbetsgivarverkets uppgifter bör exempelvis ingå all svara för sådan rådgivning och utbildning som riktar sig lill myndigheterna i deras roll som arbetsgivare.

För alt myndigheternas erfarenheter och problem skall kunna fångas upp redan på ett tidigt stadium i planeringen av den arbelsgivarpoliliska verksamheten föreslår utredningen all myndigheterna deltar i del vid ar­betsgivarverket bedrivna utvecklingsarbetet.

Utredningen föreslår också all särskilda periodiska arbetsgivarkonfe-renser genomförs. Cheferna för verk och myndigheter bör vid dessa konfe­renser kunna diskutera och lämna synpunkter på den övergripande arbets­givarpolitiken. Konferenserna bör ges rådgivande ställning lill arbetsgi­varverket. Den inre organisationen av arbetsgivarverket bör vidare enligl utredningen byggas upp med särskilt beaktande av behovet av löpande kontakter mellan arbetsgivarverket och myndigheterna.

Enligt uiredningens bedömning kommer arbetsgivarverkets uppgifter ofla att kräva omfattande förberedelser i form av utrednings- och utveck­lingsarbete. Utredningen framhåller alt förberedelsearbetet inför avtals­förhandlingar inom arbetsgivarverket alllid bör utformas med hänsyn till dess karaktär av intern arbetsgivarangelägenhel. Med hänsyn lagen till de speciella krav som följer härav bör enligl utredningen formerna för förbe­redelsearbetet kunna varieras efter frågans art.

Utredningen anser all arbetsgivarverkels ställning som central myndig­het för arbetsgivarpolitiken motiverar all verket i princip har egen expertis inom hela det avlalsbara området. 1 vissa fall torde detta endasl innebära all verket har tillräckliga resurser för alt ha allmän överblick inom ett visst ämnesområde. I andra fall bör verket ha mer omfattande egen kompelens.

Eftersom rådgivningsverksamheten i anslutning till träffade avtal blir en kontinuerlig uppgifi föreslår utredningen alt arbetsgivarverket har egna permanenta resurser inom de sakområden som har blivit föremål för cen­tral avlalsreglering.

Utredningen har utgått ifrån all viss sakkunskap inom olika administra­tiva områden permanent kan överföras lill arbetsgivarverket från berörda administrativa fackmyndigheter. 1 huvudsak bör dock arbetsgivarverkets behov av sakkunskap tillgodoses genom inlåning av personal från dessa och andra myndigheter.

Prop. 1977/78:157

8

I fråga om arbetsgivarverkets ledningsorganisation anser utredningen atl verket bör ledas av en styrelse med uppgifter motsvarande dem som nu åligger SÄVs styrelse. Enligl utredningen bör i arbetsgivarverkets styrelse ingå företrädare för regeringen. Härutöver bör ett antal ledamöter repre­sentera myndigheternas intressen. Med hänsyn bl. a. till utvidgningen av det avlalsbara området bör också företrädare för vissa av de administrativa fackmyndigheterna ingå i styrelsen.

Inom styrelsen bör finnas en förhandlingsdelegation som inom sig bör kunna utse arbetsutskott.

Som komplement till styrelsen och förhandlingsdelegationen föreslår utredningen alt särskilda rådgivande arbelsgivardelegationer bör knytas lill arbetsgivarverket för bestämda sakområden inom arbetsgivarpolitiken. I delegationerna bör bl. a. finnas företrädare för myndigheter med uppgif­ter inom respektive område samt representanter för andra myndigheter. Tillkomsten av rådgivande delegationer, liksom den närmare inriktningen av deras verksamhet, bör fortlöpande anpassas lill bl. a. tyngdpunktsför­skjutningar i den centrala förhandlingsverksamheten.

1 vissa fall bör enligt utredningen arbelsgivardelegation kunna ges man­dal all sluta kollektivavtal. Del bör ankomma på arbetsgivarverket att pröva när detla är lämpligt och i förekommande fall hemställa hos rege­ringen om inrättande av sådan delegation.

2.3    Nämnden för omplacering och trygghetsfrågor

Enligt utredningen medför bl. a. de pågående strukturförändringarna inom förvaltningen all personalrörligheten mellan och inom myndigheter får ökad betydelse. En effektiv omplaceringsverksamhet är en förutsätt­ning för atl staten skall leva upp lill de krav som följer av Irygghetslagslift-ningen. Utredningen anser därför atl staten som arbetsgivare - och som koncern - lill sitt förfogande bör ha ett särskilt organ som är specialiserat på dessa och närliggande frågor och föreslår all en ny myndighet, nämnden för omplacering och Irygghetsfrågor, inrättas.

Verksamheten vid den föreslagna nämnden bör enligt utredningen i första hand omfatta omplaceringsinsatser vid övertalighel, omlokalisering och olika slag av arbetshandikapp, insatser för all främja anställning av grupper med svårigheter på arbetsmarknaden, t, ex. äldre och arbetshan­dikappade, samt direkt individinriklade personalsociala insatser i frågor som är av sådan karaktär all de inte kan lösas av de enskilda myndigheter­na. Verksamheten bör även omfatta vissa utvecklingsinsatser och viss rådgivning riktad till myndigheterna.

Enligt utredningen bör nämnden ges en nära organisatorisk anknytning till arbetsgivarverket. Arbetsfördelningen mellan arbetsmarknadsverket och den föreslagna nämnden bör utformas så att nämnden medverkar vid genomförandel av arbetsmarknadspolitiken som företrädare för staten som koncem, jämförbar med en förelagsgrupp inom den privata sektorn.

Prop. 1977/78:157

9

Den verksamhet som enligt utredningsförslaget skulle åvila den nya myndigheten åliggerf n. i första hand SPN. OcksåTrNs verksamhet faller enligl utredningen till slora delar inom den föreslagna nämndens verksam­hetsområde. Utredningen föreslår atl den nya nämnden organisatoriskt skall byggas upp genom en sammanslagning av TrN och vissa delar av SPN.

2.4   Statens institut för personaladministration och personalutveckling

Utredningen framhåller på flera släUen i sitt belänkande alt myndighe­ternas behov av slöd i form av utbildning, konsultation och rådgivning bl. a. inom det personaladministraliva området ökat till följd av arbetsrättsreformerna. I sammanhanget konstaterar utredningen atl en del av SPNs verksamhet är inriktad mot konsultation och medverkan i ut­veckling av personaladministrationen inom enskilda myndigheter. SPN har med nuvarande resurser fått inrikta olika utvecklingsprojekt mot i första hand generella insatser, t. ex. framställning av skrifter och hand­böcker, medan den direkta myndighetsanpassade assistansen varit jämfö­relsevis blygsam. Stora myndigheter med förhållandevis goda, egna resur­ser för personaladministraliva frågor har enligt uiredningens bedömning i de flesta fall förutsättningar all själva anpassa och bygga vidare på gene­rellt inriktade konsultinsatser medan mindre myndigheter i regel behöver mer direkt assistans. Enligl utredningen är del över huvud laget svårt för myndigheterna att finna konsulter med erfarenheter från både statsförvalt­ningen och det personaladministraliva området. Del är därför angelägel alt myndigheterna har tillgång lill en kvalificerad rådgivnings- och konsulla-tionsverksamhel för sill personaladministraliva utvecklingsarbete.

Utredningen pekar på det starka samband som råder mellan SPNs kon­sultverksamhet och den verksamhet som PUN bedriver i syfte bl. a. atl stödja myndigheternas personalutbildning. Utredningen ser personalul-bildningsinsalser och den här beskrivna konsulterande verksamheten som sinsemellan kompletterande och föreslår därför all myndighelsslödjande, konsulterande verksamhet inom del personaladministrativa området och utvecklingsverksamhet som behövs i anslutning därtill och som nu bedrivs inom SPN sammanförs med PUNs nuvarande verksamhet till ett nytt statligt institut för personaladministration och personalutveckling.

Utredningen anser alt vissa delar av det nya inslilulets verksamhet lämpligen skulle kunna finansieras genom avgifter. Frågan om den närma­re fördelningen mellan avgiftsfinansierad och anslagsfmansierad verksam­het bör dock enligt förslaget utredas ytterligare.

Enligt förslaget bör institutets konsultarbete inriktas mot atl i första hand stödja myndigheter med begränsade möjligheter all själva utveckla sin personaladministration och  personalutveckling.  Utvecklingsarbetet

Prop. 1977/78:157

10

bör i slörsla möjliga utsträckning ske i nära samarbete med enskilda myndigheter eller grupper av myndigheter.

2.5  Organisation för arbetsmiljöfrågor

Vad gäller staten som arbetsgivare har utredningen konstaterat alt den nuvarande arbetsfördelningen inom arbetsmiljöområdet är oklar, såväl på central som på regional nivå. SPN, siatens arbelsmiljönämnd (SAN), de regionala hälsoråden och SAV har alla uppgifter inom området. Utred­ningen har inle lämnai förslag tUl hur en mer ändamålsenlig arbetsfördel­ning skulle kunna åstadkommas. Utredningen har dock konstaterat att frågan bör utredas närmare gemensamt av parterna. Bl. a. bör därvid prövas frågan om en organisatorisk samordning mellan SAN och de delar av SPN som f. n. är inriktade på arbetsmiljöfrågor saml konsekvenserna av den nya arbelsmiljölagen.

2.6  Den regionala verksamhetens organisation

Utredningen har konstaterat atl den regionala organisationen uppvisar vissa samordningsproblem, bl. a. vad gäller arbetsfördelningen mellan verksamheten vid SPNs regionkontor och verksamheten vid den statliga företagshälsovårdsorganisationen. Utredningen menar all de samlade per­sonalsociala resurserna skulle las tillvara mer effektivt om en organisato­risk samordning genomfördes på regional nivå. Med hänsyn lill personal­organisationernas inflytande över bl. a. de regionala hälsoråden bör sam­ordningsproblemen enligl uiredningens mening lösas gemensamt av par­terna. Utredningen har därför avstått från all lämna förslag i frågan.

I avvaktan på atl frågan om den regionala organisationen löses bör enligt utredningen SPNs nuvarande regionala organisation övergångsvis föras till den föreslagna nämnden för omplacering och Irygghetsfrågor.

2.7  Genomförande av den nya organisationen

Utredningen har redovisat atl den i sill arbele vid flera tillfällen erfarit att ell snabbt ställningstagande i fråga om organisationen av den centrala statliga arbetsgivarfunktionen är nödvändigt. I syfte all göra detla möjligt har utredningen begränsat sitt uppdrag lill all lämna ell principförslag och föreslagit all den närmare utformningen av de föreslagna nya organens inre organisation och mer preciserade arbetsuppgifter utreds i särskilda organi-sationskommiltér.

Vad gäller arbetsgivarverkels inre organisation har utredningen särskilt framhållit del angelägna i alt en integration kan åstadkommas mellan de olika kunskaper, synsätt och erfarenheter som samlas 1 verket till följd av förslaget.

Prop. 1977/78:157

11

Verksamheten vid den föreslagna nämnden för omplacering och Irygg­hetsfrågor och det föreslagna institutet för personaladministration och personalutveckling kommer enligt utredningen atl ha betydelse för hur vissa åligganden till följd av bl. a. avtal uppfylls. Utredningen har föresla­git alt de centrala huvudorganisationerna bereds tillfälle atl medverka i det fortsatta utredningsarbetet i dessa delar.

Utredningen har i sill arbete utgått från alt den nya organisatoriska strukturen skall kunna tillskapas inom ramen för i huvudsak oförändrade resurser.

3   Remissinstanserna 3.1    Allmänt

Remissinstanserna delar i huvudsak utredningens grundläggande ut­gångspunkter för förslaget till ny organisation av den centrala statliga arbetsgivarfunktionen. Vikten av att de statliga arbetsgivaruppgifterna så långt som möjligt decentraliseras och delegeras till anslällningsmyndighe-terna betonas av många remissinstanser. Exempelvis pekar SAV pä att tendensen under senare lid gått mot ökad decentralisering av lönefrågor. Löneavtalen har inneburit ökat ansvar på lokal nivå genom all myndighe­terna haft att efter förhandlingar med de lokala personalorganisationerna fördela lönemedel som ställts till förfogande genom centralt avtal. SAV finner det troligt alt denna decentraliseringstendens kommer alt fortsätta. Till detta kommer enligt SAV den lokala hanteringen av medbestämman­defrågor.

ÖB understryker de förändrade krav som kommer all ställas på arbets-givariunklionen på olika nivåer i samband med alt arbetsgivarbefogenheler decentraliseras. Ansvaret ökar för förhandlingar, avtal och tolkning m. m. på lokal nivå. SJ menar alt vikten av all de statliga arbelsgivamppgiftema i största möjliga utsträckning decentraliseras genom delegering till de en­skilda myndigheterna är uppenbar. De senaste årens arbetsrältsliga ut­veckling bygger på en sådan decentralisering som en av de väsentligaste grundprinciperna för ökad trygghet och ökal medbestämmande.

Liknande uppfattningar redovisas även av bl. a. RPS, televerket, luft­fartsverket, generallullstyrelsen, byggnadsstyrelsen, SPN, PUN, UHÄ, SIV, LMV, statens vattenfaUsverk, länsstyrelsen i Stockholms län, SA­COISR. SFochTCO-S.

Vissa remissinstanser, bl.a. televerket, SJ, luftfartsverket, byggnadssty­relsen och SIV varnar, med instämmande i utredningens uppfattning, för en utveckling som skulle innebära ökad centralisering av arbetsgivarfunk­tionen. Televerket anför t. ex. atl även om centrala enheter behövs för viss styrning inom statsförvaltningen som en enhet betraktad bör inriktningen vara atl begränsa och inte utvidga den centrala dirigeringen.

Prop. 1977/78:157

12

Enligt byggnadsstyrelsen bör man i utövandet av de centrala arbetsgi­varfunktionerna inte överdriva behovet av samordning, om de enskilda myndigheterna ska kunna bedriva sin verksamhet smidigt och rationellt. Enligt styrelsen visar erfarenheten alt centralt utfärdade anvisningar ofta på grund av sin detaljeringsnivå och strävan att vara helt läckande kan bli svårförståeliga och svåra atl tillämpa i den praktiska verksamheten.

SPN delar principiellt utredningens uppfattning all myndigheterna måste få betydande frihet atl själva komma fram till ändamålsenliga lös­ningar. SPN betonar dock att det från både rättssäkerhetssynpunkt och som ett uttryck för koncernpolitik är mer effektivi och i vissa fall nödvän­digt atl en central fackmyndighet tar fram generella metoder och hjälpme­del än atl varje myndighet gör det själv. SPN avser här sådana föreskrifter som följer av förordningar från regeringen samt generell utvecklings- och utbildningsverksamhet. Enskilda statsanställda bör få en likvärdig be­handling åtminstone vad beträffar en lägsta godtagbar standard - oberoen­de av vilken myndighet de tillhör.

Även de statsanställdas huvudorganisationer delar uiredningens värde­ringar i dessa frågor.

SACOISR pekar på all utvecklingen på del statliga medbestämmande-området f. n. går mot en omfattande avtalsreglering av frågor som i MBLs ganska vidsträckta mening rör förhållandet mellan arbetsgivaren och ar­betstagaren.

1 samband med pågående förhandlingar om statliga medbestämmande­avtal har, enligt SACO/SR, avtalsförslag utväxlats, som visar att principen om långtgående delegering och decentralisering inte är partsskiljande. Del är givetvis angeläget att den centrala statliga arbetsgivarorganisationen inte minst i det här avseendet ansluter sig lill och tillämpar de principer som kommer atl anges i kommande avtal.

SF anser all ell förverkligande av intentionerna bakom arbelsrättsre-formen kräver långtgående delegering och decentralisering av besluts­funktioner inom statsförvaltningen. Detta förutsätter i sin lur en anpass­ning av den centrala arbetsgivarfunktionen. Organisatoriska förutsättning­ar måste skapas för att erforderligt stöd skall kunna ges myndigheterna, så atl dessa kan svara upp mot de nya kraven. Del gäller bland annat del ökade behovet av information och utbildning.

TCO-S anför bl. a. atl medbeslämmandereformens viktigaste innebörd är utvidgningen av det kollektivavtalsbara området. Av särskild betydelse i sammanhanget är också medbestämmandelagens inriktning mot en för­stärkning av löntagarnas inflytande på lokal nivå. Dessa utgångspunkter har enligt TCO-S principiellt avgörande betydelse för utformningen av den statliga arbetsgivarfunktionen i främst följande två avseenden. Organisa­tionen måste vara sådan atl den inte bara tekniskt och formellt svarar mot de krav som den nya arbetsrätten ställer ulan måste också vara ell verk­samt instmment för en utveckling som bygger på kollektivavtalet som form

Prop. 1977/78:157

13

för parternas inlressereglering. Vidare gäller att arbetsgivarfunktionens utformning måste svara mot kravet på en ökad delegering av befogenheter från central lill lokal nivå.

3.2   Organisatorisk struktur i stort

Många remissinstanser uttrycker principiellt slöd för utredningens för­slag lill organisatorisk struktur 1 stort, dvs. inrättandet av ell särskilt arbetsgivarverk, en nämnd för omplacering och Irygghetsfrågor saml ell institut för personaladministration och personalutveckling. Detta gäller bl. a. FMV, FOA, postverket, SJ, TSV, luftfartsverket, generallullstyrel­sen, SAV, SPV, kommerskollegium, AMS, LMV, statens vattenfaUsverk, domänverket och FFV.

Också personalens huvudorganisationer, SACO/SR, SF och TCO-S till­styrker i princip utredningsförslaget.

SACOISR konstaterar atl utvecklingen går mot omfattande avtalsregle­ring. Det är därför enligt SACO/SR naturligt alt utredningen i sitt förslag utgått från de krav som den nya situationen ställer och all utredningen fäster stort avseende vid arbetsgivarsidans förberedelser för förhandlingar om och tillämpning av medbestämmandeavtal. SF delar uiredningens uppfattning alt den nuvarande organisationen inle är helt ändamålsenlig. En förändring av organisationen är därför motiverad av de skäl som utredningen redovisar och av de erfarenheter som SF har av den nuvaran­de organisationen. SF finner liksom utredningen skäl för alt särskilja den konsulterande och rådgivande verksamheten på del personaladministrali­va området från den individinriktade omplacerings- och personalsociala verksamheten. TCO-S tinner alt den organisatoriska strukturen i utred­ningens förslag väl motsvarar gmndläggande fackliga intressen. TCO-S anser i likhet med utredningen atl de principiella skillnader som föreligger mellan konsultalionsverksamhel och personalsocial verksamhet bör vara organisationsgrundande. Enligl TCO-S fmns inga principiella skäl som talar mot den av utredningen föreslagna uppdelningen av SPNs nuvarande verksamhet.

Principen att lill en myndighet samla de centrala arbetsuppgifter som sammanhänger med siatens partsroll får slöd av samtliga remissinstanser som uttalat sig i frågan med undanlag för FHR, som inle anser all utred­ningen påvisat all förslaget skulle medföra avgörande fördelar. Samord­ningsproblem mellan nuvarande organ med arbelsgivamppgifter skulle enligt FHR, i avvaktan på ytteriigare överväganden om organisatorisk ordning kunna lösas t. ex. i en samrådsnämnd med företrädare för berörda myndigheter. SPN tillstyrker en organisatoriskt samlad arbetsgivarfunk­tion men anser att en tillräckligt entydig arbetsgivarorganisation skulle kunna uppnås på enklare sätt än vad utredningen har föreslagit.

Några remissinstanser förordar en längre gående organisatorisk sam-

t2   Riksdagen 1977178. 1 saml. Nr 157

Prop. 1977/78:157

14

ordning än vad utredningen föreslagit bl. a. för atl risken för kompetens-tvister skall kunna undvikas och ell effektivare utnyttjande av befintliga resurser skall kunna säkerställas.

SCB och statens vattenfaUsverk ifrågasätter om inte vissa organ för central personaladministration, såsom nämnden för vissa omplacerings­frågor (NOM), statsförvaltningens centrala förslagsnämnd och statens grupplivnämnd, borde införlivas med eller knytas lill del föreslagna ar­betsgivarverket.

Televerket, stålens vågverk, UHÄ och länsstyrelsen i Stockholms län anser att den föreslagna nämnden för omplacering och Irygghetsfrågor saml del föreslagna institutet för personaladministration och personalut­veckling organisatoriskt bör samordnas med den centrala arbelsgivarmyn-dighelen. Liknande synpunkter har framförts från SCB.

Även andra remissinstanser har kommenterat utredningens förslag om inrättandet av en nämnd för omplacering och trygghetsfrågor samt ett institut för personaladministration och personalutveckling.

SPN ställer sig avvisande till uppdelningen av den personaladministrali­va verksamheten på central nivå. Erfarenheterna visar enligl SPN ofta att del inte är möjligt alt nå positiva resultat enbart genom ensidiga insatser antingen i form av rådgivande och konsulterande verksamhet, utveck­lingsverksamhet eller individinriktad verksamhet. De större problemen måste i stället angripas från en mer total personaladministrativ synvinkel vilket innebär behov av kombinationer av förutseende, förebyggande och avhjälpande insatser riktade til! myndigheterna. SPN anser alt verksam­heten bör sammanhållas i en myndighet. Den myndigheten bör dock till skillnad från arbetsgivarverket inle vara ell renodlat arbetsgivarorgan. Del utvecklings- och planeringsarbete som SPN bedriver skall sålunda kunna vara underlag och hjälp även för arbetstagarorganisationer.

Även FHR, SIND och länsstyrelsen i Stockholms län förordar all nämnden och institutet bör hållas samman organisatoriskt. SACOISR framhåller del angelägna i alt information från den individinriklade verk­samheten når organ som arbetar med annan administrativ verksamhet.

Ulan all ifrågasätta del ändamålsenliga i alt inrätta den föreslagna nämnden har bl. a. statskontoret, RRV och PUN vissa kritiska synpunkter på förslaget om institutet.

RRV anser atl del även i fortsättningen bör finnas ell centralt organ för statsförvaltningens personaladministrativa utvecklingsarbete och övergri­pande frågor om personalutbildning. Del personaladministraliva utveck­lingsorganet bör alltjämt vara SPN. Enligl RRV bör PUN beslå med huvudinriktning på avgiftsfinansierad kursproduktion och kursdistribu­tion.

Statskontoret avstyrker förslaget all inrätta del föreslagna institutet med motiveringen alt del bör vara tillfyllest atl SPNs nuvarande uppgifter fördelas på arbetsgivarverket och den föreslagna nämnden. Krävs ytlerii-

Prop. 1977/-:157

15

gare centrala personaladministraliva insatser bör dessa kunna ulföras av statskontoret, SPV, PUN, RRV och konsultförelag. Också PUN, som ifrågasätter bildandet av institutet, är tveksam lUl vUken personaladmini­strativ konsultation som faller utanför arbetsgivarverkels, den föreslagna nämndens, statskontorets, RRVs och PUNs verksamhetsområden.

Remissinstansernas synpunkter på vissa delfrågor i uiredningens förslag om nämnden och institutet redovisas senare.

3.3   Arbetsgivarverket

Utredningens förslag all samla de rena parlsuppglflerna för staten som arbetsgivare till en myndighet - arbetsgivarverket - får, som redan redovi­sats, stöd från en bred remissmajoritet. Detta gäller även personalens huvudorganisationer.

En samstämmig remissopinion tillstyrker även utredningsförslaget alt arbetsgivarverkels verksamhet skall präglas av decentralisering.

Ulan alt ifrågasätta förslaget om arbetsgivarverket i slort har vissa remissinstanser tagit upp olika delfrågor i utredningsförslaget.

Enligl utredningen föreslås arbetsgivarverket svara för samord­ningen av den statliga arbetsgivarpolitiken i den mån detla inle ankommer på regeringen. Detta kommenteras bl. a. av SIND som finner det värdefullt alt speciell sakkunskap på arbetsgivarpolitikens område samlas hos ett och samma organ på vilket myndigheterna kan repliera.

Enligl SIV kan uppgiften all samordna arbetsgivarpolitiken ge utrymme för alltför långtgående krav på enhetlighet. Verket anser dock all utred­ningsförslaget ger tillfredsställande utrymme för myndigheternas inflytan­de på arbetsgivarverket. Statskontoret menar alt den statiiga arbetsgivar­politiken främst är avhängig av politiska överväganden och av den sam­hällsekonomiska utvecklingen. Det är, menar statskontoret, regeringen och inte arbetsgivarverket som har all utforma arbetsgivarpolitiken,

Enligl RRV och SPN faUer det yttersta ansvaret för arbetsgivarpolitiken på statsmakterna. RRV för ett omfattande resonemang om vissa frågor som enligt RRV är av betydelse för utformningen av den statliga arbetsgi­varpolitiken och som inle har behandlats av utredningen. Verket konstate­rar bl. a. all den statiiga verksamheten inte enbart kan ses i traditionella arbetsgivar- och arbetstagarfunktioner. Den statliga arbetsgivaren måste beakta också samhällsintresset.

RRV konstaterar vidare all den arbetsrältsliga lagstiftningen medfört att den exekutiva tyngdpunkten i arbetsgivarfunktionen kommer all ligga hos resp. verksledning. Inom ramen för centrala avtal m. m. gör verksledning­arna ställningstaganden på eget ansvar. Enligt RRV måste beslut som fattas av regeringen eller centrala arbetsgivarverk vara förankrade i förväg hos bl. a. det statiiga arbetsgivarkollektivet. Centrala beslul måste således

Prop. 1977/78:157

16

kunna underbyggas med båda parternas synpunkter, även den "lokala" arbetsgivarsidans.

Uiredningens förslag om arbetsgivarverkets uppgifter i samband med samordning och genomförande av förhand­lingar tillstyrks i huvudsak av remissinstanserna. Exempelvis anser generallullstyrelsen atl det är önskvärt alt så slor del som möjligt av det centrala förhandlingsarbetet sker hos en och samma myndighet.

Vikten av atl förhandlingsverksamhelen delegeras betonas av flera re­missinstanser. SF anser exempelvis att det måste vara en målsättning att kollektivavtalsförhandlingarna i större utsträckning kan föras av de enskil­da myndigheterna. SACOISR och TCO-S framför liknande synpunk-ter.AMS finner hittillsvarande erfarenheter av avtalsdelegering goda och understryker därför utredningens uppfattning att genomförande av av­talsförhandlingar i ökad utsträckning bör överlämnas till annan myndighet.

Bl. a. SACOISR anser i likhet med utredningen att det är principiellt rikligt att ansvaret för förhandlingar om saml anvisningar till och tolkning­ar av avtal förs till samma myndighet. Också bl. a. FHR anser alt den centrala avtalsslulande myndigheten bör meddela föreskrifter och anvis­ningar till hur träffade avtal skall tolkas och tihämpas.Byggnadssiyrelsen anser alt verket själv bör få rätt all träffa erforderliga avtal inom sitt verksamhetsområde. Arbetsgivarverket bör dock i vissa fall av samord­ningsskäl inträda som avtalspart. RRV ansluter sig till utredningens förslag att centrala samverkansförhandlingar i ämnen som bara indirekt rör för­hållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare - exempelvis frågor om redovisning, revision, arkivvård - bör föras av fackansvarig myndighet. RRV delar också utredningens förslag all avtalsförhandlingar i sådana frågor bör delegeras lill den myndighet som har fackansvaret.

Utredningens förslag om arbetsgivarverkets uppgifter att svara för viss samordning mellan avtalsverksamheten och annan normerande verksamhet i frågor av betydelse för förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare kommenteras av vissa remissinstanser. Exempelvis FHR delar uiredningens uppfattning att del är angelägel alt normerande föreskrifter inle får stå 1 strid med träffade avtal eller försvåra kommande avtalslösningar. 1 avvaktan på ytterligare överväganden om hithörande frågor bör tillämpas den ordningen att sam­råd mellan berörda myndigheter sker exempelvis i en samrådsnämnd. PUN finner del befogal att arbetsgivarverket ges möjlighet alt samordna anvisningsverksamhel i anslutning till avtal och författningsgrundad nor-meringsverksamhet. Bl. a. RPS har fört fram liknande synpunkter.

SPV anser det angeläget att finna smidiga och effektiva former för den samrådsskyldighet med arbetsgivarverket som enligl utredningen skall åligga myndigheter som inom sina verksamhetsområden får utfärda före­skrifter i frågor som är av betydelse för förhållandel mellan arbetsgivare och arbetstagare även utanför den egna myndigheten.

Prop. 1977/78:157

17

I frågor som inte omfattas av kollektivavtal och som berör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare bör enligt SAVs mening den centrala arbetsgivarfunktionen endast avse frågor av principiell eller övergripande karaktär medan den egentliga hanteringen bör åvila myndigheterna.

SJ anser del angeläget alt arbetsgivarverkels normerande verksamhet begränsas lill vad som är nödvändigt för all ge myndigheterna förutsätt­ningar och ramar för deras verksamhet. Efiersom centrala direktiv kan få ekonomiska konsekvenser som kan försvåra affärsverkens konkurrenssi­tuation, bör enligt postverkel arbetsgivarverket främst ha rollen som kon­sult i relation till affärsverksgruppen.

LMV anser det riktigt all föra den normerande verksamhet som nu åvilar SPN till arbetsgivarverket såsom utredningen föreslagit. Televerket anser det logiskt och riktigt all SPNs normgivningsmakl överförs lill arbetsgi­varverket. Rätten atl föra förhandlingar och sluta avtal bör enligt telever­kets mening gå hand i hand med den normgivande befogenheten.

SPN anser att en samordning bör säkerställas av normerande verksam­het till följd av MBLs ikraftträdande. Nämnden föreslår all erforderliga arbetsgivartolkningar m. m. i anslutning till avtal bör ankomma på arbets­givarverket i samverkan och samråd med berörda administrativa fack­myndigheter. Utformandet av tillämpnlngsföreskrifler bör dock åligga re­spektive administrativa stabsorgan i samverkan med arbetsgivarverket. SPN motsätter sig all nämndens normerande verksamhet i dess helhet förs till arbetsgivarverket.

Byggnadsstyrelsen anser det angelägel all verkets myndighetsroll be­träffande normer för planering, byggande och fastighetsförvaltning bibe­hålls entydig och klar.

För all de enskilda myndigheterna i deras roll som arbetsgivare skall kunna uppfylla de krav som ställs på dem i samband med förhandlingar och avtal måste de, enligt utredningen, kunna påräkna slöd i form av rådgivning och utbildning. Flera remissinstanser delar denna uppfattning. Det gäller bl. a. ÖB, TSV, luftfartsverket, statskonto­ret, generaltuUslyrdsen, SAV, SPN, PUN, UHÄ, SIND och SACOISR.

PUN anser att den ökade avlalsregleringen ställer ökade krav på arbels-rättsligt och administrativt kunnande. PUN finner det därför naturligt att en satsning på utveckling av arbetsgivarförelrädarna i myndigheterna till en del sker genom atl arbetsgivarverket ger ut informationsskrifter, anord­nar informationskonferenser och ger råd.

UHÄ ser del som en av det nya arbetsgivarverkets viktigaste uppgifter att svara för sådan rådgivning och utbildning och ulgår från alt tillräckliga resurser ställs lill verkels förfogande för ändamålet.

Vad gäller formerna för dessa insatser anser siatskoniorei atl utbildning i hittills vederlagen mening bör åvila PUN. Enligl PUN bör huvudprinci­pen vara all mer omfattande utbildning i anslutning lill avtal tillgodoses genom samverkan mellan arbetsgivarverket och PUN. Liknande syn­punkter har framförts av RRV, SPN och SACOISR.

Prop. 1977/78:157

18

TCO-S anser atl avsevärd uppmärksamhet bör ägnas åt avgränsningen mellan arbetsgivarverkels parlsinriklade rådgivning och utbildning å ena sidan och sådan konsultation som enligt förslaget avses åligga del föreslag­na institutet för personaladministration och personalutveckling å den and­ra.

Behovet av väl fungerande kontakter mellan arbetsgi­varverket och myndigheterna betonas av både utred­ningen och många remissinstanser. Utredningen föreslår flera former för informationsutbytet mellan myndigheterna och arbetsgivarverket. Bl. a. SIV anser all uiredningens förslag tUl kontaktformer mellan arbetsgivar­verket och myndigheterna är tillfredsställande. RPS framhåller särskilt vikten av atl myndigheterna genom periodiska arbetsgivarkonferenser får möjligheter att diskutera och lämna synpunkter på den övergripande ar­betsgivarpolitiken. Betydelsen av de föreslagna periodiska arbetsgivar-konferenserna berörs även av bl. a. luftfartsverket, generaltuUstyrelsen och RRV.

Också uiredningens förslag om all lill arbetsgivarverket knyta råd­givande arbelsgivardelegationer för bestämda sak­områden inom arbetsgivarpolitiken har vunnit slöd hos remissinstanserna. Delta gäller bl. a. ÖB, postverket, vägverket, luftfartsverket, statskontoret och SPV. Byggnadsstyrelsen anser att man i avvaktan på vissa klarläggan­den bör vara återhållsam med att knyta en särskild delegation för bygg­nads- och lokalfrågor till arbetsgivarverket.

Televerket anser all förslaget alt vissa avtalsförhandlingar bör kunna genomföras av särskilda arbelsgivardelegationer är ett bra exempel på sätt att involvera myndigheterna.

Utredningen har föreslagit all arbetsgivarverket skall svara för visst utrednings- och utvecklingsarbete. Bl. a. av detta skäl anser utredningen att viss sakkunskap permanent bör tillföras arbets­givarverket från de administrativa fackmyndigheterna. 1 övrigt bör verket tillfälligt kunna låna in experter från dessa och andra myndigheter.

I likhet med utredningen anser bl. a. luftfartsverket atl arbetsgivarver­kets egen expertkompetens bör begränsas till vad som krävs för all ha allmän överblick medan mer omfattande kunskap inom ett sakområde i normalfallet bör kunna hämtas hos administrativa fackmyndigheter och andra myndigheter.

PUN anser atl arbetsgivarverket bör tillföras permanent kompetens inom de administrativa områdena. Till en del bör detta ske genom perma­nent överföring från de administrativa fackmyndigheterna. SPN anser atl ett permanent överförande av tjänstemän från stabsmyndigheter till ar­betsgivarverket på sikt inle ger någon kompetensökning, efiersom dessa efler en lid inte Inhämtar kunskaper och erfarenheter i sin gamla miljö. En kombination av inlåning och permanent överförande av tjänstemän torde vara del alternativ som bäst tillgodoser arbetsgivarverkets behov av ex-

Prop. 1977/78:157

19

perlis. Byggnadsstyrelsen anser all man bör vara återhållsam med att knyta särskild expertis i byggnads- och lokalfrågor lill arbetsgivarverket.

ÖB anser att förslaget atl låna in personal bör säkerställa behovet av kontakt och aktuell miljökunskap. Också exempelvis FMV, SJ och PUN framhåller del angelägna i alt arbetsgivarverket bemannas med personal med erfarenhet från del praktiska arbelel vid myndigheterna. Generaltull­styrelsen anser dock att mindre och medelstora myndigheter kan ha svårt all avslå från personal. Arbetsgivarverket måste därför enligl styrelsen bli självförsörjande i fråga om basarbelskrafl.

Enligt statskontoret bör arbetsgivarverkels resursbehov bedömas ut­ifrån de krav som under överskådlig framlid kan komma all ställas på organisationen. Verket menar all möjligheterna att träffa kollektivavtal på nya områden i och för sig skapar behov av nya resurser på central ni­vå.RRV anser inte atl arbetsgivarverket annat än undanlagsvis bör skaffa sig permanent expertis från olika fackområden eftersom sakkunskap i regel förutsätter kontinuerlig kontakt med verksamheten i fråga. I stället bör behov av sakkunskap tillgodoses genom tillfälliga tjänster.

Både statskontoret och RRV avstyrker förslaget att arbetsgivarverket tillförs permanenta resurser genom överföring från de administrativa fackmyndigheterna.

Utredningens förslag till ledningsorganisation för ar­betsgivarverket har kommenterats av några remissinstanser.

SA V ansluter sig lill förslaget atl arbetsgivarverkets ledningsfunktion breddas i förhållande till SÄVs styrelse.

Luftfartsverket anser att förslaget att myndigheterna bör vara represen­terade i styrelsen visserligen är välmotiverat men all del varken är prak­tiskt möjligt eller i övrigt lämpligt atl myndighetsförelrädarna betraktas som företrädare för alla myndigheter. Myndigheternas inflytande måste därför tillförsäkras på annat sätt. Liknande synpunkter framförs från statskontoret och generallullstyrelsen.

ÖB anser del viktigt att försvarsmakten är representerad i arbetsgivar­verkets styrelse. SJ anser att det vore lämpligt atl del i styrelsen ingår ledamöter med kännedom om arbetsmarknaden utanför den offentliga sektorn. Byggnadsstyrelsen anser all myndigheten bör vara företrädd i arbetsgivarverkets styrelse.

Siatskoniorei anser att om arbetsgivarverket ges den kraftfulla ställning som utredningen föreslagit måste ordförandeposten i princip Innehas av en företrädare för regeringen i form av en av budgelminislerns närmaste medarbetare.

3.4   Förhandlingsrådets uppgifter och ställning

Utredningen har föreslagit atl FHRs uppgifi   alt bistå de statliga   myndigheterna   med   rekommendatio-

Prop. 1977/78:157

20

ner, råd och synpunkter i frågor som rör förhandling som inte syftar till kollektivavtal samt om information enligt MBL överförs lill arbetsgivarverket. Förslaget tillstyrks av en majoritet av de remissinstan­ser som yttrat sig i frågan.

Vissa remissinstanser anser dock inte alt FHR skall kvarstå som en självständig myndighet såsom utredningen föreslagit med uppgifi atl svara för samverkansförhandlingar i frågor som bereds inom regeringskansliet för beslut av statsråd, regering och riksdag, RPS anser-all en samordning av arbetsgivarpolitiken lättare skulle åstadkommas om hela FHRs verk­samhet överfördes lill arbetsgivarverket, GeneraltuUstyrelsen, SIND och SACOISR ifrågasätter om inte FHRs förhandlingsverksamhel lämpligen borde inordnas i regeringskansliet.

Ä andra sidan anser SPN alt FHR bör bibehållas för all markera skillna­den mellan de beslul som förbehålls statsmakterna och de beslul som grundas på överenskommelser med de anställdas organisationer.

FHR anser att rådets båda verksamhetsslag är naturliga och värdefulla komplement till varandra. 1 FHRs rekommenderande verksamhet drar rådet nytta av den praktiska erfarenheten från förhandlings- och informa­tionsverksamheten i fråga om regeringsärenden.

3.5 Nämnden för omplacering och trygghetsfrågor samt statens institut for personaladministration och personalutveckling

Remissinstansernas kommentarer lill utredningens förslag om inrättande av en nämnd för omplacering och Irygghetsfrågor saml ett institut för personaladministration och personalutveckling har redovisats tidigare.

Den föreslagna nämndens relation till arbetsmark­nadsverkets verksamhet har berörts av några remissin­stanser. RPS ifrågasätter om inle huvuddelen av nämndens verksamhet med fördel kan underordnas arbetsmarknadsverket. FOA och SJ menar atl arbetsmarknadsverkets resurser bör användas för delar av den verksamhet som enligl utredningen bör åligga nämnden. AMS har inget alt erinra mot förslaget och framhåller i sammanhanget del ansvar som staten som ar­betsgivare har i arbelel att bereda arbetshandikappade sysselsättning inom statsförvaltningen.

Enligt utredningen bör nämnden ges en nära organisatorisk anknytning till arbetsgivarverket. Exempelvis TSV anser atl detta väl kan försvaras med utgångspunkt från utredningens grundläggande organisationsprinciper. Andra remissinstanser ställer sig tveksamma lill denna del av förslaget. Detta gäller bl. a. SPN, luftfarts­verket, statskontoret och TCO-S. Siatskoniorei menar exempelvis all omfattningen av nämndens verksamhet administrativt sett motiverar en fristående ställning.

Bl. a. FOA och SACOISR finner det angeläget alt en nära samverkan

Prop, 1977/78:157

21

tillförsäkras mellan verksamheten vid nämnden och del av utredningen föreslagna institutet. Den principiella skillnaden mellan de båda myndig­heternas verksamhet lalar dock - som redovisats - enligt majoriteten av remissinstanser mot en organisatorisk samordning.

Utredningen har föreslagit att TrN skall inordnas som en del av nämn­den. SA V och TrN avstyrker förslaget med motiveringen bl. a. att TrN inrättats i anslutning till centralt träffade avtal för att pröva vissa frågor som överiämnats till arbetsgivaren, s .k. arbetsglvarventiler. Härigenom har verksamheten så nära anknytning till den centrala arbetsgivarfunktio­nen att den nuvarande organisatoriska samordningen bör bestå.

TSV finner det önskvärt atl den av utredningen föreslagna nämnden organiseras så atl de centrala personalorganisationerna ges möjlighet lill inflytande över verksamheten. TCO-S konstaterar all utredningen inle närmare behandlat frågan om ledningsorganisation för nämnden men ulgår för sin del från alt ledningsorganet kan få en parlssammansalt konstmk­tion.

Vissa remissinstanser har tagit upp frågan om relationen mellan myndigheterna och del föreslagna in­stitutet. SIND anser - i motsats lill utredningen - alt institutet bör ha normerande uppgifter inom sitt område, dvs. ansvar för utarbetandet av tillämpningsregler m. m. SIV - som ställer sig frågande till inrättandet av institutet - anser å andra sidan atl råd i frågor av pollcykaraktär inom institutets verksamhetsområde bör hämtas från arbetsgivarverket. Enligt SF och TCO-S bör institutet ges en roll som rent serviceorgan. SACOISR, som i likhet med övriga huvudorganisationer tillstyrker inrättandet av institutet, anser all inslilulets ställning i förhållande lill myndigheterna bör klargöras.

Relationen mellan institutet och arbetsgi­varverket har uppmärksammats av några remissinstanser. Enligt FOA bör arbetsgivarverket använda sig av Institutets kompelens vid för­handlingar och normgivande verksamhet inom del personaladministraliva området. Liknande synpunkter har framförts av SACO/SR. Postverket anser all institutet bör ges en mindre fristående ställning i relation lill arbetsgivarverket än vad utredningen föreslagit.

Som tidigare redovisats anser vissa remissinstanser all Institutet organi­satoriskt bör samordnas med arbetsgivarverket.

1 anslutning lill utredningens förslag att institutets verksamhet till viss del bör avgiftsfinansieras har bl. a. RPS och luftfartsverket understrukit utredningens påpekande att myndigheterna måste erhålla me­del så atl de kan köpa tjänster av institutet. Bl. a. FOA delar uiredningens uppfattning all visst utvecklingsarbete bör anslagsfinansieras.

GeneraltuUstyrelsen och SPN anser all konsullalionsverksamheien bör vara avgiftsfri så att inle knapphet på medel blir en broms för myndighe­ternas personaladministraliva utvecklingsarbete. SJ anser del mest ända­målsenligt att verksamheten i sin helhet avgiftsfinansieras.

Prop. 1977/78:157

22

SF anser inte atl den myndighelsslödjande rådgivande verksamheten skall finansieras via avgifter. TCO-S anser med slöd i uiredningens förslag att frågan om avgiftsfinansiering bör utredas vidare. SACOISR delar denna uppfattning och varnar för all avgiftsfinansiering kan minska efterfrågan.

3.6  Organislion för arbetsmiljöfrågor

Uiredningens förslag om fortsatt utredning av den framtida organisatio­nen för arbetsmiljöfrågor tillstyrks av bl, a. FMV och generallullstyrelsen, som konstaterar alt del f. n. föreligger slor uppsplittring på olika centrala organ. Ärbetsmiljöfrågorna bör enligl FMV samlas hos en myndighet.

RPS anser alt SPNs direklivräll i arbetsmiljöfrågor bör föras lill SAN i avvaktan på den föreslagna uiredningens förslag. Enligl FOA bör arbets­miljöområdet fördelas mellan arbetsgivarverket, nämnden för omplacering och Irygghetsfrågor saml institutet för personaladministration och perso­nalutveckling på samma sätt som övriga personaladminislrativa områden.

SPN framhåller atl det är angeläget att bringa klarhet i organisationen av arbetsmiljöområdet på central och regional nivå. Enligl nämnden bör organisationen för statliga arbetsmiljöfrågor samordnas med ansvar för genomförande av andra personalfrågor.

3.7  Regional organisation

Utredningen har pekat på vissa samordningsproblem på regional nivå. Enligt utredningen skulle exempelvis de samlade personalsociala resurser­na mer effektivi kunna las tillvara om en organisatorisk samordning på regional nivå genomfördes. Äv bl. a. dessa skäl har utredningen föreslagit att parterna gemensamt prövar den organisatoriska samordningen av den regionala verksamheten i slort. Övergångsvis borde SPNs nuvarande re-gionkonlor knytas lill den av utredningen föreslagna nämnden.

Flera remissinstanser, exempelvis statskontoret och LMV, instämmer med utredningen i all en samordning mellan SPNs regionala verksamhet och verksamheten vid den nya hälsovårdsorganisationen vore ändamåls­enlig.

Dagens problem borde enligt SPN kunna lösas ulan större ingrepp. Enligl nämnden är del angeläget alt den nuvarande hälsovårdsorganisatio­nen får en rimlig chans all utvecklas.

SACOISR och TCO-S tillstyrker all arbetsfördelningen mellan region-kontoren och den regionala förelagshälsovården prövas av parterna ge­mensamt. SF anser inle atl de regionala hälsorådens verksamhet organi­satoriskt bör samordnas med SPNs reglonkonlors nuvarande verksamhet.

Statskontoret tillstyrker förslaget atl SPNs nuvarande regionkonlor övergångsvis överförs lill den av utredningen föreslagna nämnden med motiveringen atl regionkonlorens verksamhet 1 väsentiig mån är inriktad

Prop, 1977/78:157

23

på personalsocial verksamhet. SPN påpekar - i likhet med utredningen -all regionkonloren f.n. bedriver verksamhet som omfattar verksamhels-områdena för såväl del av utredningen föreslagna institutet som nämnden för omplacering och Irygghetsfrågor. En anknytning till den senare skulle enligl SPN innebära en avskärmning av större delar av den förutseende och förebyggande personaladminislrativa verksamhet som erfordras för alt bl. a. förhindra uppkomsten av övertalighel eller arbetshandikapp. En anknytning till institutet skulle å andra sidan Innebära en avskärmning av sådan kunskap om bl. a. individernas problem som är nödvändig för atl bestämma inriktningen av kontorens förebyggande verksamhet.

Flera remissinstanser har med instämmande i utredningens förslag beto­nat atl den regionala verksamheten bör tillmätas stor betydelse och all en omfördelning från central lill regional nivå kan vara lämplig. Hit hör bl. a. SPN, PUN, SACOISR, SF och TCO-S.

Vissa remissinstanser har framfört förslag om fackmässigt bredare re­gional verksamhet. Statskontoret har exempelvis Ingenting att erinra mot att frågan om behovet av regionala enheter för rådgivning i olika admini­strativa frågor förutsättningslöst prövas för i princip alla centrala stabsor­gan. PUN delar utredningens uppfattning all det bör ske en ökad omför­delning från central till regional nivå av verksamhet som berörs av arbets­givaransvaret. Det är enligt PUNs mening angelägel all regionall åstad­komma en samordning mellan de administrativa delområdena - admini­strativ rationalisering, ekonomiadministration, personaladministration och personalutbildning.

Också SACOISR framför liknande synpunkter. Organisationen anser alt integration mellan individinriktad och annan personaladministrativ verk­samhet måste säkerställas på den regionala nivån. Ell sådant samband skulle kunna åstadkommas om regionkontorens anknytning lill ett centralt organ i första hand betraktades som en praktisk fråga med hänsyn till den interna ekonomi- och personaladministrationen. Frågan om anknytning till den föreslagna nämnden, det föreslagna institutet eller lill något annat organ skulle då få mindre betydelse. Intresset skulle i stället knytas till regionkontorens olika funktioner. Huvudsaken är då att regionkontoren kan få biträde av central myndighet i varje del av sin verksamhet. Ingen­ting skulle med ett sådant synsätt heller hindra all regionkontoren vid behov samarbetade med andra administrativa fackmyndigheter, t. ex. statskontoret och RRV.

3.8   Genomförande

Några remissinstanser har kommenterat uiredningens förslag till ge­nomförande av den nya organisationen. GeneraltuUstyrelsen och domän­verket framhåller del angelägna i all förslaget genomförs snarast. TCO-S anser att utredningens förslag måste ses som en helhet. SACOISR, SF och

Prop. 1977/78:157

24

TCO-S tillstyrker liksom bl. aSAV \ stort formerna för del fortsatta utred­ningsarbete som föreslås av utredningen.

ÖB, RRV, SPN, FHR och SIV anser atl vissa frågor - dock ej frågan om arbetsgivarverkets ställning och arbetsformer -bör utredas vidare. Detta utredningsarbete bör emellertid med hänsyn lill frågornas stora betydelse inte ske i organisationkommilléer som utredningen föreslagit. Ulred­ningsförslagen bör senare i dessa delar prövas av statsmakterna.

4    Föredraganden

Förändringarna i statstjänstemannens möjligheter att påverka sina an­ställnings- och arbetsvillkor har under de senaste decennierna varit omväl­vande. Tidigare reglerades dessa ensidigt av staten, dvs. på offentligrälts­lig väg. I och med 1965 års förhandlingsrättsreform - i samband med vilken statens avtalsverk (SAV) kom till - ersattes emellertid den gamla ordning­en av ett system med Inslag av både privalrällsliga och offentligrättsliga regler. Därigenom erkändes principen om avtalsfrihet mellan arbetsgivare och arbetstagare på det statliga Ijänstemannaområdel. Betydelsefulla be­gränsningar i avtalsbarheten fanns dock kvar. Genom senare lagändringar har det avtalsbara området undan för undan vidgats.

Lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (senaste ändring 1977:532, MBL) och lagen (1976:600) om offentlig anställning (omtryckt 1977:1047, LOA) markerar en utvidgning av de privalrällsliga inslagen i regleringen av förhållandel mellan staten som arbetsgivare och de stats­anställda.

MBL omfattar 1 princip även den statliga sektorn. Något särskilt avtals­förbud - i den form det kom lill uttryck i äldre lag - finns inte längre. Avtal får dock självfallet inte träffas i strid mot tvingande lagstiftning, däribland den offentiigrällsliga. Man kan inom den statliga sektorn inle heller lämna över beslutsbefogenheter lill utomstående direkt genom ett medbestäm­mandeavtal. Sådant överiämnande får nämligen enligt regeringsformen ske i offenlligrätlslig ordning. (Jfr prop. 1976/77:137, s, 110).

Någon rätt eller plikt atl förhandla föreligger inle inom del statliga området om förhandlingsresultatet skulle komma all strida mot tvingande lagregler. Del saknas också rätl atl genom strejk eller annan slridsålgärd söka få lill stånd ell lagstridigl avtal.

Ett annat läge råder på del område där ett avtal, ulan alt strida mot lag, ändå direkt eller indirekt kränker den politiska demokratin, nämligen ge­nom all avse den offentliga verksamhetens mål, inriktning, omfattning eller kvalitet. Där föreligger enligt MBL förhandlingsplikl för arbetsgiva­ren. I förarbetena lill LOA (prop. 1975/76:105, bil. 2) sägs dock atl kollek­tivavtal inte bör träffas i sådana frågor. Förhandlingsparterna bör enligt 1976 års särskilda huvudavtal avhålla sig från stridsåtgärder med syfte att tvinga fram ett sådant kollektivavtal.

Prop. 1977/78:157

25

Både rätl till avtalsförhandling, möjlighet till kollektivavtal och - inom LOAs ram - full möjlighet till stridsåtgärder föreligger däremot på hela det återstående området, dvs. där ett avtal varken skulle strida mot uttrycklig föreskrift i lag eller i lagslödd författning eller annars träda den politiska demokratin för när.

Sammanfattningsvis kan del alltså konstateras all den arbetsrältsliga utvecklingen inneburit en betydande utvidgning av del förhandlingsbara området för statstjänstemannen. Det har också blivit möjligt all i kollektivavtal reglera allt fler sakfrågor.

En utgångspunkt för medbeslämmandereformen har vidare varit atl myndigheterna skall sträva efter en så långt gående delegering och decent­ralisering i sitt inre arbete som kan anses lämplig. Detta i sin tur förutsätter en successiv delegering av nuvarande centrala arbetsgivarfunktioner lill de enskilda myndigheterna.

Medbestämmandereformen har även kommit all medföra alt formerna för de anställdas inflytande ändrats. Medinflytande från de anställda ge­nom representation i parlssammansalta organ hos myndigheterna utgjorde en viktig inflytandeform under den tid som präglades av företagsnämnds-verksamhet och försöksverksamhet med vidgad förvaltningsdemokrati (Deff-försöken). Organisationen av de centrala funktionerna för de perso­nalpolitiska frågorna inom statsförvaltningen bär också i hög grad prägel av förhållanden som då rådde. 1 samband med tillkomsten av MBL och övergångsavtal i anledning av arbelsrällsreformen har förelagsnämnds-verksamheten och Deff-försöken praktiskt taget helt upphört inom stats­förvaltningen. Fortsättningsvis torde förhandlingar och avtal vara den dominerande medbestämmandeformen inom statsförvaltningen.

Dessa viktiga förändringar, liksom andra reformer inom arbetsrättens område, har krävt en översyn av de organisatoriska förulsällningarna för att staten effektivt skall kunna utöva sin funktion som arbetsgivare. Jag tillkallade därför en utredning med uppgifi alt se över vilka olika organi­satoriska åtgärder som behövs för all staten som arbetsgivare skall kunna uppfylla de krav som ställs med anledning av olika reformer inom arbets­rättens område. Utredningen skulle enligt sina direktiv arbeta skyndsamt. Utredningen, vars förslag har karaktär av principförslag lill ny organisato­risk stmktur, föreslår atl vissa delfrågor ulreds vidare men framhåller samtidigt alt den nya situationen kräver ell snabbt beslul av statsmakter­na.

Utredningen har utgått från den centrala förhandlingsfunktionen vid sin bedömning av lämplig organisatorisk struktur och föreslår atl bl. a. ansva­ret för alla centrala förhandlingar som syftar lill kollektivavtal skall sam­manföras till en ny myndighet - statens arbetsgivarverk. Verket bör enligt förslaget ges ställning som central myndighet i frågor där staten uppträder som arbetsgivare och ges ett samordningsansvar för den statliga arbetsgi­varpolitiken.

Prop. 1977/78:157

26

Så gott som samtiiga remissinstanser, däribland de statsanställdas huvudorganisationer, delar uiredningens uppfattning atl de centrala upp­gifterna i anslutning lill partsrollen som arbetsgivare bör samlas lill en myndighet. Inrättandet av ell särskilt arbetsgivarverk anses innebära en bällre ordning än den nuvarande, inle minsl med hänsyn till enskilda myndigheters möjligheter all få effektivt slöd vid utövningen av arbetsgi­varfunktionen.

Många remissinstanser, som stöder uiredningens förslag i dessa delar, betonar samtidigt vikten av alt de centrala arbelsgivaruppgiflerna så långt möjligt decentraliseras och delegeras till myndighetema.

En samordning och styrning i detalj av myndigheternas agerande i deras roll som arbetsgivare anses enbart leda till ett administrativt merarbete. En detaljerad styrning anses inte heller vara lämplig med hänsyn lill de nu avtalsbara frågornas karaktär.

Jag delar, i likhet med remissinstanserna, utredningens bedömning all sådana centrala myndighetsuppgifter som renodlat kan hänföras lill statens roll som arbetsgivarpart bör samlas till eller samordnas av en myndighet. Som jag senare återkommer till bör dock denna myndighet kunna delegera vissa uppgifter till annan myndighet.

Sedan del förhandlingsbara området har utvidgats kan numera kollektiv­avtal träffas mellan SAV och de statsanställdas huvudorganisationer i en rad frågor som mer eller mindre rör verksamheten inom myndigheter som centralt har ansvaret för administrativa frågor, 1 fortsättningen kallade administrativa fackmyndigheter, t. ex. statens personalnämnd (SPN), statskontoret, riksrevisionsverket (RRV) och siatens personalutbildnings­nämnd (PUN). Samtidigt kan dessa myndigheter uppträda som arbetsgi­varpart i centrala förhandlingar vilka inte avses resultera i kollektivavtal (samverkansförhandlingar enligt 11-14 §§ MBL) i frågor inom sitt resp. verksamhetsområde som rör förhållandel mellan arbetsgivare och arbets­tagare. Vidare har statens förhandlingsråd (FHR) bl. a. rådgivande upp­gifter gentemot myndigheterna i frågor som rör samverkansförhandlingar. Genom alt den centrala partsrollen renodlas på del sätt som utredningen föreslår skapas enligt min mening förutsättningar för all lägga fast en klarare rollfördelning och befogenhetsfördelning mellan de myndigheter inom statsförvaltningen som har centrala arbetsgivaruppgifter. Vidare kan en samordning säkerställas mellan å ena sidan den normerande verksam­het på verksnivå som staten som arbetsgivare ensidigt svarar för genom författningar m. m. och å andra sidan avtalsförhandlingar mellan staten och de statsanställdas huvudorganisationer.

En sammanhållen och väl fungerande partsfunktion på central nivå utgör enligt min mening en viktig förutsättning för ett effektivt genomförande av medbeslämmandereformen.En huvudprincip för hela reformarbetet är atl medbestämmandet skall utövas på lokal nivå. Den centrala verksamheten måste därför Inriktas bl. a. på all underiätta för de lokala parterna atl

Prop. 1977/78:157

27

hanlera medbeslämmandefrågorna och all lämna den vägledning och del stöd som kan behövas.

Den utvidgade förhandlings- och avtalsrätten har också påtagligt för­stärkt kravet på utveckling av en enhetlig arbetsgivarpolitik. Behovet av stöd i rena parisfrågor hos myndigheterna har kommit lill klart ullryck bl. a. i remissvaren. Jag anser det vara av slörsla vikt all myndigheterna i princip har en enda central instans alt vända sig lill i alla frågor som kan uppkomma lill följd av deras utökade roll som arbetsgivarpart.

SAV förfogar f. n. endast 1 begränsade delar över den kompetens som behövs med hänsyn till den utvidgning av del avlalsbara området som arbelsrällsreformen innebär. SAVs nuvarande kompelens finns i huvud­sak inom de områden där förhandlingar traditionellt har förts, dvs. i löne-och andra förmånsfrågor.

Jag biträder mot denna bakgrund uiredningens förslag, all ell nytt cent­ralt ämbetsverk - statens arbetsgivarverk - skall inrättas. Verket bör inrättas den I januari 1979. Samlidigt bör statens avlalsverk upphöra.

Jag övergår nu lill vissa frågor rörande arbetsgivarverkets verksamhet, organisation, ledningsfunktion och resursbehov.

Enligt utredningen bör arbetsgivarverket genomföra eller samordna för­handling med de statsanställdas huvudorganisationer i alla frågor i vilka staten förhandlar centralt. Ansvaret för förhandlingsverksamheten bör således enligl utredningen inte enbart avse förhandlingar som syftar till kollektivavtal utan även omfatla samverkansförhandlingar. Ett undantag bör vara FHRs samverkansförhandlingar enligl MBL i frågor som bereds inom regeringskansliet för beslut av statsråd, regering eller riksdag.

Samverkansförhandlingar skall enligl MBL genomföras av den instans som fattar beslut i den aktuella frågan. Administrativa fackmyndigheter som fattar beslut om bindande bestämmelser för myndigheterna är därmed förhandlingspart. I arbetsgivarverkets uppgifter bör ingå all bistå fack­myndigheterna med förhandlingsexperlis. Del bör vidare åligga arbetsgi­varverket all svara för den samordning av formerna för myndigheternas samverkansförhandlingar som kan komma all krävas.

FHRs nuvarande uppgifter all bistå de statiiga myndigheterna med re­kommendationer, råd och synpunkter i frågor som rör förhandling som inte syftar till kollektivavtal bör enligl utredningen föras över till arbetsgivar­verket.

Alla förhandlingar som syftar till kollektivavtal bör enligl utredningen i princip samlas lill arbetsgivarverket. Utredningen fömtsätter dock atl arbetsgivarverket, liksom SAV f, n. bör kunna överlämna avtalsförhand­lingar till annan myndighet där så är lämpligt. Vad gäller formerna för delegering av förhandlingsrätten till annan myndighet med ansvar för viss sakfråga bör flera möjligheter kunna komma i fråga. I vissa fall bör hela förhandlingsansvaret kunna överiämnas lill den andra myndigheten. 1 and­ra fall bör arbetsgivarverket kunna medverka med förhandlingsexperlis.

Prop. 1977/78:157

28

Även i de fall där genomförandet av avtalsförhandlingar överlämnats till annan myndighet bör enligl utredningen arbetsgivarverket svara för all formerna för förhandlingarna är korrekta.

Uiredningens förslag om ansvar och former för samordning av den statliga förhandlingsverksamheten har i huvudsak bemötts positivt av re­missinstanserna. Vissa remissinstanser, i första hand berörda administra­tiva fackmyndigheter, har understrukit vikten av all delegeringen av av­talsrätten får sådan omfattning att verksamheten inte onödigtvis försvåras. Samordningen av förhandlings- och avlalsverksamhelen bör begränsas till sådana situationer där det får anses föreligga ett klart intresse därav.

Jag biträder uiredningens förslag om arbetsgivarverkels uppgifter vad gäller genomförande och samordning av förhandlingsverksamhelen i fråga om både avtalsförhandlingar och samverkansförhandlingar på central nivå.

Genom att arbetsgivarverket ges möjlighet att överlåta lill annan myn­dighet att föra förhandlingar och sluta avtal finns förutsättningarna för atl åstadkomma en smidig fördelning ulan onödig byråkrati. Jag återkommer senare lill frågan om myndigheternas kontakter i övrigt med arbetsgivar­verket.

Utredningens förslag all vissa av FHRs uppgifter skall överföras till arbetsgivarverket stöds av många remissinstanser.

FHR framhåller dock all rådets båda verksamhelsslag är naturliga och värdefulla komplement till varandra. I FHRs rekommenderande verksam­het drar rådet nytta av den praktiska erfarenheten från förhandlings- och informationsverksamheten i fråga om regeringsärenden.

Vissa remissinstanser ifrågasätter om FHR även fortsättningsvis bör kvarstå som självständig myndighet. Rikspolisstyrelsen (RPS) anser t. ex. alt en samordning av arbetsgivarpolitiken lättare skulle åstadkommas om hela FHRs verksamhet överfördes till arbetsgivarverket. Generallullsty­relsen, statens industriverk (SIND) och Centralorganisationen SACO/SR ifrågasätter om inle FHRs förhandlingsverksamhel lämpligen borde inord­nas i regeringskansliet.

SPN anser att FHR bör bibehållas som självständig myndighet för all markera att de frågor som FHR förhandlar om är sådana som förbehålls statsmakterna lill skillnad från de beslut som gmndas på överenskommel­ser med de anställdas organisationer.

I fråga om FHRs fortsatta uppgifter och ställning vill jag erinra om vad föredragande statsrådet bl. a. anförde i prop. 1975/76:105, bil. 2 Arbets-

rällsreform: Lag om offentlig anställning:

"Såsom framgår av del förut anförda avgörs emeUertid ett slort anlal frågor som på ett myckel ingripande sätt rör förhållandena vid en eller flera myndigheter av regeringen. Som har framgått av det föregående, kan förhandlingar i sådana frågor inte ske direkt med regeringen. 1 den mån förhandlingar skall föras i sådana frågor får det i stället ske under medver­kan av regeringskansliet. Vikliga förhandlingsfrågor på departementsnivå torde komma alt avse

Prop. 1977/78:157

29

den verksorganisatoriska uppbyggnaden i slorl och större myndighetsin­terna organisationsförändringar. Sådana frågor innefattar i slor utsträck­ning problem av likartad natur, oavseti om frågorna rör myndigheter som lyder under det ena eller del andra departementet. Behandlingen av sådana frågor kan ofta få betydelse även för andra myndigheter än den eller de som en viss förhandling avser. Jag finner del därför lämpligast atl dessa förhandlingar samordnas av ett särskilt förhandlingsorgan under finansde­partementet. Därmed kan man uppnå förutom en enhetlig behandling av likartade förhandlingsfrågor också rent organisatoriska fördelar. Genom delta organ skapas möjligheter att samla tjänstemän med erforderlig erfa­renhet av frågor av detta slag. Därigenom skulle förhandlingsberedskapen inom regeringskansliet höjas."

Enligt min mening har inte förutsätlningarna för dessa bedömningar på något sätl ändrats. Jag förordar således att FHR även fortsättningsvis skall utgöra en självständig myndighet direkt under regeringen med uppgifi alt svara för samverkansförhandlingar enligl MBL i frågor som bereds inom regeringskansliet för beslul av statsråd, regering eller riksdag. Liksom hittills skall FHR inte svara för förhandlingar som gäller regeringskansliets interna angelägenheter. Jag förordar vidare i likhet med utredningen och många remissinstanser, atl FHRs nuvarande uppgifter alt bistå de statliga myndigheterna med rekommendationer, råd och synpunkter i frågor som rör samverkansförhandling skall överföras till arbetsgivarverket.

Enligt utredningen bör arbetsgivarverket vidare ha samordningsansvaret för föreskrifter, tillämpningsanvisningar m. m. (normerande verksamhet) i frågor som rör förhållandel mellan staten som arbetsgivare och de stats­anställda. Utredningen avser här sådana bestämmelser inom del i princip avlalsbara området vilka även fortsättningsvis kan komma all regleras i offentligrältslig ordning. Utredningen pekar på att flera administrativa fackmyndigheter enligl sin instmktion f. n. har räll all utfärda sådana bestämmelser. Utredningen föreslår därför atl sådan fackmyndighet som äger rätt att utfärda bestämmelser med giltighet utanför den egna myndig­heten åläggs skyldighet all samråda med arbetsgivarverket innan bestäm­melserna utfärdas.

SPNs inslruktionsenliga uppgifi att meddela anvisningar för tillämpning­en av gällande föreskrifter inom det personaladministraliva området och att meddela allmänna riktlinjer för den personaladministrativa verksam­heten bör enligl utredningen överföras lill arbetsgivarverket.

I de fall då frågor som rör förhållandel mellan arbetsgivare och arbetsta­gare regleras genom kollektivavtal bör arbetsgivarverket, eller den myn­dighet tiU vilken arbetsgivarverket överiämnar rätlen att föra avtalsför­handling, enligl utredningen kunna meddela bindande anvisningar om till-lämpningen av avtalet 1 likhet med vad som nu gäller för avtalsverkel.

Några remissinstanser har särskilt kommenterat förslaget i dessa delar. Bl. a. postverket menar att centrala direktiv kan få ekonomiska konse­kvenser, som kan försvåra affärsverkens konkurrenssituation. Arbetsgi­varverket bör i dessa avseenden främst ha rollen som konsult. FHR anser

Prop. 1977/78:157

30

att behovet av samordning 1 dessa frågor i avvaktan på ytterligare övervä­ganden om organisatorisk ordning kan lösas genom alt samordningsskyl­digheten i frågor som är av mer generell betydelse för statsförvaltningen och som berör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare utövas t. ex. i en samrådsnämnd, i vilken ingår företrädare för de berörda myn­digheterna. Byggnadsstyrelsen betonar atl styrelsens myndighetsroll be­träffande generella normer för planering, byggande och fastighetsförvalt­ning måste bibehållas entydig och klar. SPN avstyrker förslaget att nämn­dens uppgift att utfärda anvisningar och riktlinjer inom det personaladmi­nistraliva området skall överföras till arbetsgivarverket. Samtliga remis­sinstanser som uttalar sig i frågan är dock överens om att en samordning av den normerande verksamheten är nödvändig.

Även jag finner det angeläget att den normerande verksamhet samord­nas som berör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare och som har giltighet även utanför den myndighet som utfärdar bestämmelserna. Inom arbetsgivarverket bör finnas en samlad överblick över hela det regelsystem som är av betydelse för förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare på det statliga området. Med hänsyn till att olika administrati­va fackmyndigheter meddelar föreskrifter inom områden som hänger nära samman och - inte minsl viktigt i detta sammanhang - inom områden, som numera är avtalsbara, är det nödvändigt all koppla samordningen av den normerande verksamheten lill det organ som svarar för förhandlingar och avtal inom området. Detla utesluter självfallet inte att även andra centrala myndigheter än arbetsgivarverket efter samråd med arbetsgivarverket kan utfärda nödvändiga bestämmelser i frågor som rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Behovet av samordning i dessa avseenden är enligt min mening särskilt framträdande när det gäller direktiv, före­skrifter m. m. inom det personaladministrativa området eftersom detta område kan förväntas komma att i stor uisträckning regleras genom avtal i framtiden. Jag delar således uppfattningen att den normerande verksamhet som SPN nu svarar för bör överföras till arbetsgivarverket.

I vissa frågor som är gemensamma för hela statsförvaltningen är det enligl min mening nödvändigt att centrala direktiv kan utfärdas som är bindande för samtliga myndigheter. Jag tänker här bl. a. på frågor som rör omplacering av anställda över myndighetsgränser och placering av arbets­handikappade. I dessa frågor måste enligl min mening alla myndigheter, även de affärsdrivande verken, följa samma regler för att staten som arbetsgivare skall kunna uppfylla gjorda åtaganden. Arbetsgivarverkets roll kan därför inle vara enbart konsulterande. I arbetsgivarverkets upp­gifter måste kunna ingå all själv meddela för alla myndigheter bindande föreskrifter i den mån detla inle redan ingår i annan myndighets åligganden eller delegerats till sådan myndighet av arbetsgivarverket.

Del torde i kontakten mellan berörda myndigheter och arbetsgivarver­ket naturligen kunna avgöras vilka frågor som är av sådan art att en central

Prop. 1977/78:157

31

samordning är nödvändig och vilka frågor som helt eller delvis bör las om hand av resp. myndighet.

Frågan om kontakler och formerna för dessa kontakler mellan arbetsgi­varverket och övriga myndigheter har berörts av många remissinstanser.

Samtliga remissinstanser som uttalat sig i frågan har framhållit del an­gelägna i att arbetsgivarverket kan ge myndigheterna ett effektivi slöd genom rådgivning och utbildning och all former skapas för smidiga kon­takter även i övrigt. SAV pekar på all man erfarenhetsmässigt vet att det krävs kontakler med central arbetsgivare för diskussioner om vad som från centralt arbetsgivarhåll avsetls med exempelvis skrivningar i centrala avtal eller centralt meddelade föreskrifter utanför avtalet. SAV menar också att möjligheter till fortlöpande information om vad som avhandlas mellan parterna på central nivå som underlag för beredskap för åigärder m. m. är ett rimligt krav från myndigheterna. Ell självklart intresse för såväl myn­digheter som central arbetsgivare är all få del av varandras erfarenheter och problem vid hantering av frågor som rör förhållandet mellan arbetsgi­vare och arbetstagare.

Enligt min mening måste frågan om del ömsesidiga informationsutbytet mellan arbetsgivarverket och myndigheterna tillmätas stor betydelse vid utformningen av arbetsgivarverkels organisation. Vid uppbyggnaden av verkets organisation bör behovet av smidiga kontakter med myndigheterna beaktas.

Som utredningen också föreslår bör flera olika kontaktformer tillämpas. I arbetsgivarverkets uppgifter bör ingå att följa utvecklingen hos myndig­heterna i viktigare frågor som berör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Arbetsgivarverket bör vidare svara för sådan rådgivning och utbildning som riktar sig till myndigheterna i deras roll som arbetsgivare.

Jag anser också att uiredningens förslag om särskilda periodiska arbets­givarkonferenser, där cheferna för verk och myndigheter kan diskutera och lämna synpunkter på den övergripande arbetsgivarpolitiken, är väl värt att pröva.

Som jag återkommer till i del följande bör myndigheterna även ges representation i arbetsgivarverkets styrelse och i särskilda rådgivande arbelsgivardelegationer.

Härutöver bör erfarenheter och problem hos myndigheterna kunna fångas upp på ett tidigt stadium bl. a. genom all företrädare för dessa deltar i det utvecklingsarbete som bedrivs Inom arbetsgivarverket. Enligl min mening kommer kravet på sådant förberedande utvecklingsarbete alt öka väsentligt i och med att förhandlingar och avtal nu kan gälla områden där olika lösningar kan få vittgående administrativa konsekvenser för myn­dighetema.

Enligl utredningen bör arbetsgivarverkets styrelse vidgas i jämförelse med SÄVs nuvarande styrelse med bl. a. företrädare för vissa av de centrala organ som är av särskild betydelse för förhållandel mellan arbets-

Prop. 1977/78:157

32

givare och arbetstagare. Vidare bör företrädare för myndigheterna ingå i styrelsen. Motivet är utvidgningen av del avlalsbara området och arbetsgi­varverkets vidgade uppgifter.

Samtiiga remissinstanser som uttalat sig i frågan har delat utredningens uppfattning. Bl. a. SAV ansluter sig lill uiredningens förslag om bredd­ningen av verkels ledningsfunktion. Statskontoret anser att om arbetsgi­varverket ges den kraftfulla ställning som utredningen föreslagit måste ordförandeposten i princip Innehas av en företrädare för regeringen i form av en av budgetministerns närmaste medarbetare.

Luftfartsverket anser all förslaget atl myndigheterna bör vara repre­senterade i styrelsen visserligen är välmotiverat men alt del varken är praktiskt möjligt eller i övrigl lämpligt att myndighetsrepresentanterna betraktas som företrädare för alla myndigheter. Myndigheternas inflytande måste därför tillförsäkras på annal sätt. Liknande synpunkter framförs från statskontoret och generaltullstyrelsen.

Även jag stöder uiredningens uppfattning atl arbetsgivarverkets vida ansvarsområde motiverar en bredare styrelserepresentalion än den som SAV för närvarande har. Enligt min uppfattning bör i arbetsgivarverkels styrelse ingå representanter för bl.a. regeringskansliet, myndigheterna och administrativa fackmyndigheter med uppgifter inom det avtalsbara området.

Styrelsens ordförande bör vara statssekreteraren hos budgeldeparte­mentets personalenheter.

Inom styrelsen bör finnas en särskild förhandlingdelegation. I förhand­lingsdelegationen bör arbetsgivarverkets chef vara ordförande.

Dessutom bör i enlighet med utredningens förslag särskilda rådgivande arbelsgivardelegationer kunna knytas till arbetsgivarverket med företräda­re för administrativa fackmyndigheter, andra myndigheter och regerings­kansliet.

Det ankommer på regeringen atl bestämma den närmare sammansätt­ningen av arbetsgivarverkets styrelse.

Jag övergår nu till frågan om arbetsgivarverkets resursbehov.

Utredningen har utgått från alt den föreslagna organisatoriska struktu­ren skaU kunna skapas med i huvudsak oförändrade resurser. För arbets­givarverkets del förutsätter utredningen all viss sakkunskap inom olika administrativa områden permanent kan överföras från berörda admini­strativa fackmyndigheter. I huvudsak bör dock behovet av sådan sakkun­skap tillgodoses genom alt arbetsgivarverket vid behov lånar in personal såväl från dessa myndigheter som från andra myndigheter.

Några remissinstanser, bl. a. de statsanställdas huvudorganisationer, har ifrågasatt utredningens bedömning atl omorganisationen bör kunna genomföras med i huvudsak oförändrade resurser. Statsanställdas förbund (SF) anser för sin del atl det primära intresset måste vara alt skapa en väl fungerande organisation som resursmässigt avpassas till de uppgifter som

Prop. 1977/78:157

33

skall utföras. Nuvarande resursramar får inle avgöra i vad mån del intres­set kan tillgodoses. Tjänstemännens centralorganisations statstjänsleman­nasektion (TCO-S) delar inte utredningens bedömning mot bakgrund av de nya krav som arbetsgivarsidan lika väl som de fackliga organisationerna ställs inför.

TCO-S menar också atl del är nödvändigt all uppmärksamma behovet av resursförstärkning vid myndighetema. Framförallt är del enligl TCO-S angelägel alt myndigheterna ges sådana personalresurser alt de på ett effektivt sätt kan möta de krav som en alll mer decentraliserad förhand­lingsverksamhel ställer. Liknande synpunkter har framförts av bl. a. SAV, generallullstyrelsen och luftfartsverket.

Statskontoret är införstått med all arbetsgivarverket kan behöva ha tillgång lill viss kompetens på olika administrativa områden, med hänsyn till alt kollektivavtal i framtiden kommer att tecknas på en rad områden utanför det traditionella löneområdet. Statskontoret konstaterar samtidigt att SAV genom en fortgående delegering till myndigheterna av förhand­lingsarbete och avtalsslulande har avlastats en hel del arbete på löneområ­det. De nyligen genomförda s. k. ALLÄ-förhandlingarna är exempel här­på. Det torde därför enligt statskontoret vara rimligt all anta atl de nya arbetsuppgifterna kan utföras med i huvudsak oförändrade personalresur­ser.

RRV anser för sin del inte att arbetsgivarverket annat än undantagsvis bör skaffa sig permanent expertis från olika fackområden. Sakkunskap förutsätter i regel kontinuerlig kontakt med verksamheten i fråga. Upp­kommande behov av detta slag bör därför så långt möjligt tillgodoses genom tillfälliga tjänster. Byggnadsstyrelsen anser atl arbetsgivarverket inte bör tillföras egen expertis i byggnadsfrågor.

Både statskontoret och RRV avstyrker förslaget att arbetsgivarverket tillförs permanenta resurser genom överföring från de administrativa fackmyndigheterna.

PUN understryker vikten av att arbetsgivarverket tillförsäkras sådan kompetens som kan underlätta samarbetet med fackmyndigheterna även på övriga administrativa områden.

För egen del stöder jag uiredningens åsikt att arbetsgivarverket, som central myndighet för arbetsgivarpolitiken på verksnivå, bör ha tillgång till egen sakkunskap inom del avlalsbara området. Arbetsgivarverket bör vidare svara för bl. a. utbildningsinsatser som riktar sig lill arbetsgivarfö­reträdare på myndigheterna. Jag är inle beredd all nu la ställning till hur stora permanenta resurser det nya arbetsgivarverket bör ha.

Jag ämnar återkomma till frågan om anslag till ändamålet i annal sam­manhang. Övergångsvis bör arbetsgivarverkets behov av sådana resurser inom olika administrativa områden m. m. kunna tillgodoses genom inlå­ning från berörda administrativa fackmyndigheter.

Jag stöder också uppfattningen att behovet av specialistkunnande, bl. a.

Prop. 1977/78:157

34

inför förberedelser för avtalsförhandlingar, bör lösas genom inlånad ex­pertis från berörda administrativa fackmyndigheter och andra myndigheter med hänsyn lill vilka frågor som är aktuella för förhandlingar och avtal. Härigenom kan myndigheterna tillförsäkras möjligheten atl påverka in­riktningen av förhandlingsverksamhelen. Vidare skapas goda förutsätt­ningar att smidigt anpassa organisationen till de olika krav som från tid lill annan kommerati ställas.

Som jag tidigare har framhållit bör behovet av smidiga kontakter med myndighetema beaktas vid uppbyggnaden av arbetsgivarverkels organisa­tion. Utformningen av den organisationen bör härutöver ske bl. a. så att ett effektivt erfarenhetsutbyte kommer till stånd mellan de olika fackmäs­siga och administrativa områden som nu avses bli representerade inom arbetsgivarverket. Det är vidare angelägel alt närmare undersöka de orga­nisatoriska och resursmässiga konsekvenserna för verket av all vissa löneförhandlingar delegerats till myndigheterna saml arten och omfatt­ningen av arbetsgivarverkets behov av egna resurser inom det avtalsbara området.

Del ankommer på regeringen att närmare besluta om verkets ställning, uppgifter och inre organislion i huvudsaklig överensstämmelse med vad jag har anfört.

Jag avser all föreslå regeringen atl tillsätta en särskild organisations­kommitté för all förbereda detta beslul.

Jag övergår nu till att behandla utredningens förslag om inrättande av en nämnd för omplacering och irygghetsfrågor. Utredningen har i sina över­väganden i princip utgått från en grundsyn enligt vilken den personaladmi­nistrativa verksamheten bör betraktas som ett verksamhetsområde. Inom myndigheterna finns också klara fördelar av alt organisatoriskt hålla sam­man personaladministraliva uppgifter. På central nivå finns dock enligt utredningen inte samma skäl all eftersträva en total organisatorisk sam­ordning.

Utredningen menar all de principiella skillnader i verksamhelssyfle och verksamhelskaraklär som föreligger mellan individinriklade åigärder och annan personaladministrativ verksamhet, exempelvis stöd i form av råd­givning och utvecklingsarbete, bör vara avgörande för arbetsfördelningen mellan centrala organ. Det erfarenhetsutbyte, som behövs mellan olika personaladministraliva verksamhetsområden på central nivå, bör enligt utredningen kunna tillgodoses på annat sätt än genom organisatorisk sam­ordning.

En effektiv omplaceringsverksamhel är enligt utredningen en förutsätt­ning för att staten skall tillgodose de krav som följer av trygghetslagstift­ningen och de pågående strukturförändringarna inom statsförvaltningen. Staten som arbetsgivare bör därför lill sitt förfogande ha ell särskilt organ som är specialiserat på omplacering och närliggande frågor. Utredningen föreslår att en ny myndighet - nämnden för omplacering och Irygghetsfrå­gor-inrättas.

Prop. 1977/78:157

35

Verksamheten vid den föreslagna nämnden bör enligt utredningen i första hand omfatta omplaceringsinsatser vid övertalighet, omlokalisering och olika slag av arbetshandikapp, insatser för att främja anställning av grupper med svårigheter på arbetsmarknaden, t. ex. äldre och arbetshandikappade, saml direkt individinriklade personalsociala insatser i frågor som är av sådan karaktär att de inte kan lösas av de enskilda myndigheterna.

Utredningen anser atl nämnden bör ges en nära organisatorisk anknyt­ning till arbetsgivarverket.

Den föreslagna nämnden bör vidare ha nära kontakt med arbetsmark­nadsverket (AMS) så att dubbelarbete undviks. Arbetsfördelningen mellan AMS och den föreslagna nämnden bör enligl utredningen utformas så att nämnden medverkar vid genomförandel av arbetsmarknadspolitiken som företrädare för staten som koncern, jämförbar med en företagsgrupp inom den privata sektorn.

Den verksamhet som enligt utredningsförslaget skulle åvila den nya myndigheten åligger f. n. i första hand SPN. Också Irygghetsnämndens (TrN) verksamhet faller enligt utredningen till stora delar inom den före­slagna nämndens verksamhetsområde. Utredningen föreslår därför alt den nya nämnden organisatoriskt skall byggas upp genom en sammanslagning av TrN och vissa delar av SPN.

Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker inrättandet av ell särskilt organ för omplacering m. m. med den principiella avgränsning av arbets­uppgifterna som utredningen föreslagit. SF finner liksom utredningen skäl för att särskilja den konsulterande och rådgivande verksamheten på del personaladministrativa området från den individinriktade omplacerings-och personalsociala verksamheten. TCO-S anser att de principiella skill­nader som föreligger mellan konsultationsverksamhel och personalsocial verksamhet bör vara organisationsgrundande. Enligt TCO-S finns inga principiella skäl som talar mot den av utredningen föreslagna uppdelningen av SPNs nuvarande verksamhet. SACO/SR framhåller det angelägna i all information från den individinriktade verksamheten kontinuerligt når fram till organ som arbetar med annan administrativ verksamhet.

Andra remissinstanser har ställt sig kritiska. SPN anför sålunda att större personaladminislrativa problem vid myndigheterna måste angripas från en total personaladministrativ synvinkel vilket innebär behov av kombinationer av förutseende, förebyggande och avhjälpande insatser. SPN anser därför att den föreslagna uppdelningen mellan individorienlerad å ena sidan och allmänt utvecklande och förebyggande verksamhet å den andra är felaktig. FHR och SIND har framfört liknande synpunkter. Några remissinstanser, bl. a. televerket, vägverket, universitets- och högskole­ämbetet (UHÄ) och länsstyrelsen i Stockholms län anser all personalad­ministrativ konsultation och utbildning samt personalsocial verksamhet organisatoriskt bör knytas till den centrala arbelsgivarmyndighelen.

Prop. 1977/78:157

36

Vissa remissinstanser, bl a. SÄV, TrN och SACO/SR, har avstyrkt att TrN inordnas i den nya organisationen med hänvisning till den särskilda karaktären hos TrNs verksamhet.

Ell fåtal remissinstanser har vidare ifrågasatt den föreslagna arbetsför­delningen mellan nämnden och AMS. AMS har dock intet alt erinra mot förslaget och betonar i sammanhanget det ansvar som staten som arbetsgi­vare har att bereda arbetshandikappade möjligheter till arbele.

Jag delar, i likhet med remissmajoriteten, uiredningens uppfattning atl staten som arbetsgivare lill sitt förfogande bör ha ell särskilt organ som är specialiserat på bl. a. omplaceringsfrågor. Enligl min mening bör emeller­tid ell sådant organ ges ell vidare verksamhetsområde än vad utredningen föreslagit.

Den föreslagna nämnden bör bl a. få i uppgifi att översiktligt följa utvecklingen av personalbehovet inom statsförvaltningen, särskilt med avseende på effekter av strukturförändringar inom förvaltningen, överta­lighelsproblem m. m. Nämndens uppgifter bör avse personalbehov såväl kvantitativl som kvalitativt och inom såväl sektorer och regioner som statsförvaltningen i slorl. Härutöver bör nämnden fortlöpande medverka vid omlokalisering och i andra slmklurpåverkande frågor samt vid behov medverka i arbetsmarknadspolitiskt betingade åtgärder avseende den stat­liga arbetsmarknaden.

Nämndens arbetsuppgifter bör vidare omfatla bl. a. individinriktade åigärder, såsom omplacering och vissa personalsociala insatser. Nämnden bör också kunna fungera som remissinstans och biträda utredningar med experlkunnande inom sill verksamhetsområde.

Med hänsyn till de utökade arbetsuppgifter i förhållande lill utredning­ens förslag som jag anser bör anförtros nämnden anserjag att den bör få en självständig ställning. Jag föreslår därför att en ny central myndighet, benämnd statens arbetsmarknadsnämnd, inrättas med i huvudsak de ar­betsuppgifter som jag har angivit.

Jag utgår från att arbetsmarknadsverket skall kunna bistå staten som arbetsgivare med insatser på samma sätt som verket gör i fråga om andra arbetsgivare. Jag förutsätter därför ett nära samarbete mellan den nya nämnden och arbetsmarknadsverkels centrala, regionala och lokala orga­nisation.

Den nya nämnden bör organisatoriskt i första hand byggas upp med resurser från SPN.

Det ankommer på regeringen all närmare besluta om den nya myndig­hetens uppgifter och organisation. Jag har för avsikt all föreslå regeringen atl tillsätta en särskild organisationskommitté - i vilken företrädare för personalens huvudorganisationer bör ingå - för atl förbereda detla beslut. I likhet med bl. a. SF anserjag alt organisationskommittén även bör över­väga om TrN eller delar därav bör inordnas i den nya myndigheten.

Prop. 1977/78:157

37

Med hänsyn till karaktären i verksamheten vid den föreslagna statens arbetsmarknadsnämnd anserjag, i likhet med bl. a. TCO-S, det naturligt att personalens huvudorganisationer bereds möjlighet till Inflytande över verksamheten. Frågan om formerna för detla inflytande bör lösas genom förhandlingar mellan parterna.

Jag återkommer senare lill frågan om lämplig tidpunkt för inrättande av nämnden med hänsyn lill de organisatoriska konsekvenserna för SPN.

Jag övergår nu lill all redovisa frågor som utredningen haft alt belysa men i vilka jag inle nu är beredd atl förelägga riksdagen förslag. Då del emellertid har viss betydelse för sammanhanget viU jag upplysa om följan­de.

Utredningen har konstaterat att myndighelemas behov av slöd i form av utbildning och konsultation inom bl. a. det personaladminislrativa områ­det har ökat till följd av arbelsrätlsreformerna.

Utredningen understryker viklen av all sakkunskap inom del personal­administraliva fältet finns samlad i ett centralt organ. Utredningen pekar också på del starka samband som sell från myndigheternas synpunkt finns mellan personaladministrativ konsultation och personalutbildning.

Utredningen har mot bl. a. denna bakgrund föreslagit alt en ny myndig­het - ett institut för personaladministration och personalutveckling - in­rättas genom all den personaladminislrativa konsultationen och utveck­lingsverksamheten i anslutning härtill som nu bedrivs inom SPN samman­förs med PUNs nuvarande verksamhet. Institutets huvuduppgift bör vara att stödja myndigheterna med personaladministrativ konsultation och per­sonalutbildning.

Utredningen anser också all de närmare förutsättningarna för avgiftsfi­nansiering av vissa delar av institutets verksamhet bör undersökas.

Remissinstansernas uppfattning i fråga om del nya institutet är splittrad. Många ställer sig positiva till förslaget. Detla gäller bl. a. personalens huvudorganisationer. SF anser all institutet bör ha rollen som ell rent serviceorgan som kan utnyttjas enligl vad myndigheterna och berörda fackliga organisationer tillsammans kommer överens om. Också SACO/ SR tillstyrker förslaget och anser all institutets utvecklingsarbete kan bilda en del av grunden också för arbetsgivarverkets arbele. TCO-S understry­ker bl. a. alt del är angelägel alt Inslilulets verksamhet inriktas på all stödja de myndigheter som inte har tillräcklig kapacitet all svara för angeläget utvecklingsarbete.

Enligl RRV behövs även i fortsättningen ett centralt organ för statsför­valtningens personaladministrativa utvecklingsarbete till vilket också hör övergripande frågor om personalutbildning. Enligt verket bör PUN beslå men med huvudinriktning på avgiftsfinansierad kursproduklion och kurs-distribution saml ulbildningsteknisk konsultation.

Vissa remissinstanser ställer sig negativa till förslaget. Del gäller bl. a. SPN, statskontoret och PUN. Som jag redan redovisat avstyrker SPN en

Prop. 1977/78:157

38

organisatorisk uppdelning av den personaladministraliva verksamheten på central nivå. SPN anser att PUN kan behållas som ett fristående organ för den centrala personalutbildningens produktion och distribution. Planeran­de och samordnande uppgifter inom den centrala personalutbildningens område bör tillföras SPN.

Statskontoret anser att det bör vara tillfyllest all SPNs nuvarande upp­gifter fördelas på arbetsgivarverket och den föreslagna nämnden. Stats­kontoret avstyrker därför förslaget. Krävs ytterligare centrala personal­administrativa insatser bör dessa kunna utföras av statskontoret eller av SPV, PUN, RRV och olika konsultbolag, PUN avstyrker förslaget på liknande grunder.

Utredningens förslag lill avgiftsfinansiering av delar av konsultations-verksamheten ifrågasätts av vissa remissinstanser. Flera uttrycker oro för att brist på medel skall bli en broms för myndigheternas personaladmini­strativa utvecklingsarbete.

Jag delar utredningens bedömning att myndigheternas behov av stöd i form av utbildning och rådgivning ökat till följd av reformerna inom arbets­rättens område. Uiredningens förslag om en närmare samordning mellan personaladministrativ konsultation och personalutbildningsverksamheten är väl värt alt pröva. Jag är emellertid nu inle beredd atl la ställning till inrättandet av en ny myndighet enligl utredningens förslag. Jag anser således att frågan om fortsatt organisatorisk ställning för central personal-utbildningsverksamhet, personaladministrativ konsultation och därmed sammanhängande utvecklingsarbete bör utredas vidare.

Utredningen har även lagt fram förslag om fortsatt utredningsarbete i fråga om dels den framtida organisationen för arbetsmiljöfrågor inom statsförvaltningen, dels den framtida regionala organisationen.

När del gäller organisation för arbetsmiljöfrågorna anser utredningen bl. a. alt den organisatoriska samordningen mellan de delar av nuvarande SPN, som är inriktade på arbetsmiljöfrågor, och siatens arbelsmiljönämnd (SAN) bör utredas närmare. Förslaget om fortsatt utredning tillstyrks av många remissinstanser, bl. a. FMV och generaltullstyrelsen, som båda konstaterar alt verksamheten f. n. är splittrad på olika centrala organ, Ärbetsmiljöfrågorna bör enligt dessa samordnas. RPS anser alt SPNs direklivräll i arbetsmiljöfrågor bör föras lUI SAN i avvaktan på den före­slagna utredningens förslag. SPN framhåller atl del är angeläget all bringa klarhet i organisationen av arbetsmiljöområdet på både central och lokal nivå. Enligt nämnden bör organisationen för statliga arbetsmiljöfrågor samordnas med ansvar för genomförande av andra personalfrågor.

Jag delar utredningens uppfattning all arbelsmlljöfrågornas organisation bör utredas ytteriigare. En utgångspunkt bör vara alt undersöka formerna för en närmare samordning på central nivå.

I fråga om den regionala organisationen har utredningen pekat på en del samordningsproblem. Enligt utredningen skulle exempelvis de samlade

Prop. 1977/78:157

39

personalsociala resurserna mer effektivt kunna tas tillvara om en organi­satorisk samordning på regional nivå genomfördes. Av bl. a. dessa skäl har utredningen föreslagit alt parterna på den statliga arbetsmarknaden ge­mensamt skall pröva formerna för en samordning av bl. a. SPNs regionala verksamhet och verksamheten vid den nya hälsovårdsorganisationen (de regionala hälsoråden). Övergångsvis borde SPNs nuvarande regionkontor knytas lill den av utredningen föreslagna nya nämnden för omplacering och Irygghetsfrågor.

Flera remissinstanser har med instämmande i utredningens förslag om fortsatt utredning betonat atl den regionala verksamheten måste tillmätas slor betydelse och att en omfördelning av uppgifter från central lill regional nivå bör eftersträvas. Vissa remissinstanser har även framfört förslag om fackmässigt bredare regional verksamhet. Enligt exempelvis PUNs upp­fattning är del angelägel atl regionall åstadkomma en samordning mellan de administrativa delområdena administrativ rationalisering, ekonomiad­ministration, personaladministration och personalutbildning.

SACO/SR anser all integration mellan individinriktad och annan perso­naladministrativ verksamhet måste säkerställas på den regionala nivån. Ett sådant samband skulle kunna åstadkommas om regionkontorens anknyt­ning lill ell centralt organ i första hand betraktades som en praktisk fråga med hänsyn lill den interna ekonomi- och personaladministrationen. In­tresset skulle då kunna knytas lill regionkonlorens olika funktioner. Hu­vudsaken skulle då enligt SACO/SR vara all regionkonloren kunde få biträde av central myndighet i varje del av sin verksamhet.

Jag delar också i denna fråga utredningens uppfattning om behovet av fortsatt utredning.

Det är enligl min mening angeläget att dels frågan om fortsatt organisa­tion av personalutbildningen och den personaladministraliva konsultatio­nen m. m., dels frågan om arbetsmiljöfrågornas organisation centralt, dels frågan om ledning och samordning av den tidigare nämnda regionala verk­samheten ulreds i ett sammanhang. Ell sammanhållet utredningsarbete är nödvändigt med hänsyn till den nära kopplingen mellan olika frågeställ­ningar centralt och regionall och exempelvis del nära sambandet mellan individinriktad och annan personaladministrativ verksamhet på regional nivå.

Utredningsarbetet bör bedrivas skyndsamt och i nära samarbete med de organisationskommittéer jag tidigare har föreslagit saml under medverkan av bl. a. de statsanställdas huvudorganisationer.

För atl organisationsförändringarna skall kunna genomföras så smidigt som möjligt, både med hänsyn till verksamheten inom berörda myndighe­ter och lill berörda anställda, bör SPNs verksamhet fortsätta med de inskränkningar som följer av all arbetsgivarverket inrättas lill dess ställ­ning kunnat las också lill de frågor som skall utredas vidare. Valet av tidpunkt för igångsättandet av verksamheten vid den av mig föreslagna

Prop. 1977/78:157

40

statens arbetsmarknadsnämnd bör ske med beaktande av detta. Det bör ankomma på regeringen alt besluta om denna tidpunkt. Övergångsvisa anordningar för SPNs regionala organisation behöver härigenom inle hel­ler bli aktuella.

5  Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att

1.

godkänna de av mig förordade riktlinjerna för arbetsgivaror­ganisationen inom statsförvaltningen,

2.

besluta all en central myndighet, statens arbetsgivarverk, med de uppgifter som jag har angett, inrättas den I januari 1979,

3.

bemyndiga regeringen all inrätta en central myndighet för arbetsmarknadsfrågor m. m. inom statsförvaltningen, be­nämnd statens arbetsmarknadsnämnd, vid tidpunkt som rege­ringen bestämmer,

4.

bemyndiga regeringen all för cheferna för de föreslagna myn­digheterna inrätta ordinarie chefstjänster med beteckningen p samt all

5.

bemyndiga regeringen all vidta de övergångsålgärder som be­hövs för atl genomföra förslagen.

6   Beslut

Regeringen ansluter sig lill föredragandens överväganden och beslutar all genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1978