Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens skrivelse 1986/87:161

om uppföljning av handlingsprogram i handikappfrågor

Skr. 1986/87:161

Regeringen bereder riksdagen tillfälle all la del av vad som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 23 april 1987.

Pä regeringens vägnar

Kjell-Olof[REDACTED_EFTERNAMN]

Bengt[REDACTED_EFTERNAMN]

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen redovisas regeringens bedömningar med anledning av riksda­gens beslut (SoU 1985/86: 11, rskr. 1985/86: 159) angående en uppföljning av Handlingsprogram i handikappfrågor.

1    Riksdagen 1986/87. 1 saml. Nr 161

Rättelse: Sid 1, årtal ändras från 1987/88 till 1986/87.

Socialdepartementet

Skr. 1986/87:161

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 april 1987

Närvarande: statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hell­ström, Wickbom,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Skrivelse om uppföljning av handlingsprogram i handikappfrågor

Inledning

I juni 1982 överiämnade den särskilda beredningsgrupp som haft i uppdrag atl svara för genomförandel av del internationella handikappåret sitt för­slag till Handlingsprogram i handikappfrågor (SOU 1982: 46) till regering­en. I beredningsgruppen ingick företrädare för samtliga fem riksdags­partier, vissa departement och myndigheter, Landsfingsförbundel, Svens­ka kommunförbundet, arbetsmarknadens parter samt handikapporganisa­tionerna.

Våren 1983 anmälde regeringen handlingsprogrammet för riksdagen i en skrivelse (1982/83: 131). I denna konstaterades bl. a. aft handlingsprogram­met borde ingå i regeringens underiag för kommande ställningstaganden inom handikappområdet. I skrivelsen framhölls vidare atl också lands­tingskommunerna och primärkommunerna kunde använda programmet på motsvarande sätt saml att det borde få betydelse för de statliga myndighe­terna i deras planering och verksamhet med syfte att inom givna resurser fullfölja arbetet inom handikappområdet.

Handlingsprogrammet i handikappfrågor togs upp av riksdagen i anslut­ning till behandlingen av 1986 års budgetproposition (prop. 1985/86: 100, bil. 7). Med anledning av motioner angående riktlinjer för handikappoliti­ken framhöll socialutskottet att det var angeläget att följa upp handlings­programmet. Riksdagen borde under nästkommande riksmöte fä en redo­visning för hur handlingsprogrammet förverkligats på olika områden och för de åtgärder som vidtagits från regeringens sida för att påskynda utveck­lingen. Utskottet hemställde att riksdagen som sin mening skulle ge rege­ringen till känna vad utskottet anfört. Riksdagen beslutade den 9 april 1986 i enlighet med vad socialutskottet hemställt (SoU 1985/86: 11, rskr. 159).

Regeringen beslutade den 29 maj 1986 att uppdra åt statens handikapp­råd att göra den uppföljning av handlingsprogrammet i handikappfrågor som riksdagen beslutat om. Statens handikappråd har i mars 1987 redovi­sat resultatet av denna uppföljning till regeringen.

Föredragandens överväganden

Skr. 1986/87:161

Det handlingsprogram i handikappfrågor som utarbetades i anslutning till det internationella handikappåret är elt i flera avseenden unikt dokument. 1 programmet har på samhällsområde efter samhällsområde handikappades situation analyserats, problem identifierats och förslag till lösningar pre­senterats. Genom handlingsprogrammet har företrädare för samtliga fem riksdagspartier och handikapporganisationerna kunnat redovisa en gemen­sam syn på handikappades situation och i enighet lämna förslag till åtgär­der som syftar fill atl förbättra handikappades levnadsförhållanden.

Handlingsprogrammet i handikappfrågor är mycket omfattande och de många förslag lill åtgärder som lämnas är av starki skiftande karaktär. På en del punkter fordrar elt förverkligande av programmet myckel omfattan­de samhällsförändringar, medan det på andra förutsätter mer begränsade insatser. Förslagen ställer krav på åtgärder inom alla samhällets nivåer och sektorer. Del berör såväl staten, landstingskommunerna och primärkom­munerna, som företag, organisationer och enskilda.

Den omständigheten att förslagen är av så skiftande karaktär innebär självfallet också alt de ekonomiska och praktiska möjligheterna att under en begränsad tidsperiod förverkliga dem varierar kraftigt. Delta faktum föranledde den beredningsgrupp som utarbetade förslaget lill handlings­program att göra följande konstaterande i programmets förord:

"Det är inle vare sig praktiskt eller ekonomiskt möjligt alt under en tioårsperiod undanröja alla de hinder på skilda samhällssektorer som för­svårar för människor med funktionshinder atl nå full delaktighet och jäm­likhet i samhället. Vissa av de åtgärder som föresläs är dessutom av så genomgripande art all de kräver lång tid för sitt genomförande och därför endast kan hinna påbörjas under programperioden."

När regeringen i en skrivelse (1982/83: 131) våren 1983 anmälde hand­lingsprogrammet i handikappfrågor för riksdagen konstaterades att pro­grammet borde ingå i regeringens bedömningsunderiag för kommande ställningstaganden. Vidare uttalade regeringen atl även landstingskommu­nerna och primärkommunerna borde kunna använda programmet på mot­svarande sätt, samt alt det skulle kunna få betydelse förde statliga myndig­heterna i deras planering och verksamhet att inom givna resurser fullfölja del handikappolitiska arbetet. I skrivelsen konstaterades också alt sam­hällsekonomin var ansträngd och att kostnadskrävande reformer måste anstå lill dess ekonomiska förutsättningar skapats för atl genomföra dem. Vidare framhölls att del i ekonomiskt kärva tider är särskilt viktigt all genom fördelningspolitiska åtgärder och genom effektivt ulnytfiande av tillgängliga resurser minska klyftorna mellan handikappade och andra.

Insatserna för att utveckla samhällets stöd till handikappade har haft och kommer även framdeles atl ha hög prioritet i regeringens politik. Trots att samhällsekonomin varit hårt ansträngd under de fem år som förflutit sedan handlingsprogrammet överlämnades till regeringen, har betydande fram­steg kunnat göras pä en rad områden. Dessa insatser har möjliggjorts genom en aktiv fördelningspolitik och etl effektivt ulnytfiande av samhälls­resurserna. De handikappolitiska reformerna som genomförts har utgjort en viktig del i regeringens samlade strävanden att uppnå ökad social trygghet och rättvisa i samhället.

Statens handikappråd, som fått regeringens uppdrag att göra den upp-    Skr. 1986/87: 161 följning av handlingsprogrammet som riksdagen beslutat om, har gjort en genomgång av utvecklingen inom handikappområdet sedan handlingspro­grammet färdigställdes år 1982. Rådets uppföljning av handlingsprogram­met bifogas denna skrivelse som bilaga.

Min bedömning är alt regeringens handikappolitik varit framgångsrik och i god överensstämmelse med 1982 års handlingsprogram. Samtidigt som regeringen ägnat kraft åt att sanera den svenska ekonomin, har positionerna inom handikappområdet kunnat flyttas fram på viktiga områ­den. Som framgår av statens handikappråds uppföljning har ett betydande antal handikappolitiska reformer genomförts under programperioden. De handikappolitiska insatserna har, som rådet konstaterar, "finansierats ge­nom omprioriteringar av regeringen och är således resultat av en sådan för­delningspolitik som enligt handlingsprogrammet är nödvändig".

Jag vill betona att detta naturiigtvis inte skall uppfattas som om regering­en är helt tillfreds med hur samhället är utformat ur handikappsynpunkl. Fortfarande återstår en rad brister som successivt måste undanröjas om målet full delaktighet och jämlikhet skall kunna förverkligas. Regeringens ambition är därför att fortsätta reformarbetet inom handikappområdet. Även i del framtida handikapparbetet kommer programmet att fungera som ett viktigt underlag.

De åtgärder som regeringen vidtagit för alt påskynda utvecklingen inom handikappområdet har omfattat nära nog samtliga samhällsområden och varit av starkt skiftande karaktär. Eftersom statens handkappråd i sin uppföljning av handlingsprogrammet både sakkunnigt och ingående re­dovisat utvecklingen inom området vill jag här endast kortfattat och i stora drag påminna riksdagen om något av vad som gjorts sedan år 1982 med sikte pä att förbättra handikappades situation och förverkliga handlings­programmet. Låt mig påpeka att de bedömningar som görs i den bilagda uppföljningen självfallet är statens handikappråds. Med detta vill jag säga att regeringen inte nödvändigtvis på varje enskild punkt delar rådets upp­fattning.

En serie åtgärder har vidtagits för all stärka handikappades sociala och ekonomiska trygghet. Riksdagens beslut atl avskaffa de karensdagar inom sjukförsäkringen som infördes på initiativ av den dåvarande regeringen har, som rådet framhåller i sin uppföljning, haft stor handikappolitisk betydelse. Även 1985 års riksdagsbeslut atl avskaffa de differentierade avgifterna inom sjukvården måste betraktas som väsentligt ur handikapp­synpunkt. Låt mig i sammanhanget även nämna andra åtgärder som vidta­gits för alt inom socialförsäkringens ram förstärka handikappades ekono­miska trygghet. Jag avser här bl. a. höjningen av nivåerna inom handikapp­ersättningen, reformeringen av vårdbidraget saml förbättringen av föräld­raförsäkringen.

Genom lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt ulveck-Hngsstörda m. fl. som trädde i kraft den I juli 1986 har betydelsefulla steg tagits i strävandena att integrera psykiskt utvecklingsstörda i samhället. Samtidigt har den nya lagstiftningen medverkat till att psykiskt utveck­lingsstördas rättsliga ställning stärkts påtagligt. En särskild arbetsgrupp

bereder för närvarande frågan om behovet av omsorger för andra barn och    Skr. 1986/87: 161 ungdomar än dem som nu omfattas av lagen.     " '

I överensstämmelse med handlingsprogrammet har en serie insatser gjorts för att ge handikappade utökade möjligheter fill ett eget och själv­ständigt boende. År 1985 beslutade riksdagen på förslag av regeringen om åtgärder med sådan inriktning (prop. 1984/85: 142, BoU 24, SoU 4 y, rskr. 347). Genom riksdagsbeslutet har vissa nya stödformer på området införts, samtidigt som kommunernas ansvar för bostadsförsörjningen för alla med­borgare kommit till klarare uttryck i lagstiftningen. En grundläggande förutsättning för alt fler handikappade skall kunna bo i egen bostad är att olika former av stöd- och hjälpinsatser kan ges i tillräcklig omfattning. Genom den förändring av statsbidraget till den sociala hemhjälpen som infördes år 1984 har förulsättningar skapats för fortsalt utveckling och förnyelse av verksamheten.

En rad insatser har under programperioden gjorts med syfte att förbättra handikappades möjligheter till arbete. Genom de nya stödformerna särskilt lönebidrag och inlroduklionsslöd som infördes år 1984 har framförallt svårt handikappades möjligheter till förvärvsarbete utökats. Antalet an­ställda med lönebidrag har också ökat avsevärt. Andra vikliga insatser som förstärkts påtagligt under perioden är bidraget till arbetsbiträde samt bidra­get lill arbelstekniska hjälmedel. I årets budgelpropostion har regeringen bl. a. lagt fram förslag om utökade resurser till Samhällsförelag molsvaran­de 500-600 nya platser, samt förbättrade möjligheter för unga gravt handi­kappade att erhålla arbete inom ungdomslagen genom höjd åldersgräns till 25 år.

Av särskilt stor betydelse för atl förhindra ulslagning från arlbelslivet är de nya reglerna i arbetsmiljölagen (1977: 1160), som ger skyddskommitté­erna etl ansvar för att arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhel bedrivs för de anställda pä arbetsplatserna. Sedan den 1 januari 1986 gäller också som etl villkor för statsbidrag till företagshälsovården, att denna har kompetens och erforderliga resurser alt bedöma anpassnings- och rehabili­teringsverksamhel.

Ett av de vikfigasle målen inom handikappolitiken är atl förstärka unga handikappades möjligheter till arbete och därmed förhindra förtidspen­sioneringar. Under programperioden har flera olika åtgärder vidtagits med denna inriktning. Handikappkommittén (A 1982:03) föreslog i sitt slutbe­tänkande (Ds A 1984:12) Vägar till arbete för handikappade all handikap­pade ungdomar i stället för förtidspension skulle erhålla ett särskilt rehabi­literingsstöd. Med anledning av all kommitténs förslag till teknisk lösning kritiserades i betydande utsträckning i remissbehandlingen, har denna fråga överiämnats till rehabiliteringsberedningen (S 1985:02) för ytteriigare överväganden.

Utbildningsväsendet har under programperioden tillförts betydande re­surstillskott med syfte att förbättra handikappade elevers möjligheter till en god utbildning i del ordinarie skolsystemet. Genom inrättandet av de fem planeringsregionerna har förutsällningar skapats för en utvidgad regio­nal samverkan i arbetet med att förbättra handikappade elevers utbild­ningsmöjligheter. Även den regionala pedagogiska stödpersonalen har ul-

ökats kraftigt under de senaste åren. För närvarande utgör dessa omkring Skr. 1986/87: 161 25% av länsskolnämndernas fasta personal. Som statens handikappråd påpekar i sin uppföljning, har integreringen av handikappade elever i den ordinarie skolan ökat under den aktuella perioden. Som en följd härav har behovet av anpassade läromedel ökat kraftigt. Rikscentralerna för pedago­giska hjälpmedel för handikappade (RPH), som har lill uppgift att förse handikappade elever med anpassade läromedel, har åriigen tillförts särskil­da resurstillskott för all kunna svara mot dessa ökande behov.

Låt mig ge ytterligare några exempel på åtgärder som regeringen vidtagit inom utbildningsområdet. Den 1 juli 1986 trädde den nya skollagen (1985:1100) i kraft, som nu omfattar också särskolan. Därigenom har grundsatsen om en skola för alla kommit fill klart uttryck. Landstingen är fortfarande huvudmän för särskolan, men enligt bestämmelserna i den nya skollagen kan en landstingskommun på vissa villkor överlåta åt en primär­kommun att svara för särskoleundervisningen. Fr. o.m. läsåret 1984/85 inrättades i Örebro ett särskilt riksgymnasium för hörselskadade elever. En särskild satsning görs för närvarande med specialpedagogisk fortbild­ning av lärare och personal vid riksgymnasiet.

Jag skulle vilja avsluta min genomgäng av exempel pä åtgärder som under programperioden vidtagits för att i linje med handlingsprogrammets anda förbättra handikappades sitution med alt peka på ytteriigare några betydelsefulla framsteg som kunnat uppnås.

På kultur- och medieområdet har vikliga insatser gjorts för att öka handikappades delaktighet. Bl. a. har statens bidrag för utgivning av tal­böcker och lätUästa böcker ökat påtagligt, samtidigt som stödet till Sveri­ges dövas riksförbunds produktion av videogram förstärkts avsevärt. Med statligt stöd utges vidare en nyhetstidning av rikskaraktär för begåvnings-handikappade. I sammanhanget bör också nämnas den försöksverksamhet med tallidningar för synskadade som bedrivits. Taltidningskommitlén vän­las under våren 1987 lämna förslag till regeringen om hur en permanent verksamhet med tallidningar skall utformas.

Handikappforskningen har - som statens handikappråd anger - succes­sivt förstärkts och utvecklats. Regeringen har nyligen i den forskningspoli­tiska proposifionen (prop. 1986/87: 80) lagt förslag som ytterhgare förbätt­rar förutsättningarna för en utveckling av området. Bl. a. föreslås all forskningsrådsnämnden får ell samordningsansvar inom handikappforsk­ningen och därvid även får särskila resurstillskott, samt att styrelsen för teknisk utveckling ges medel för utökad forskning kring hjälpmedel för handikappade.

Handikapporganisationerna har haft en avgörande betydelse för de framsteg som har kunnat nås i del handikappolitiska arbetet. Organisatio­nernas insatser har varit nödvändiga för såväl den utveckling som skett i samhället kring synen på handikapp, som för den konkreta utformningen av olika insatser. Även i framtiden kommer samhället - stat, kommuner och landsting - att vara beroende av en stark och engagerad handikapp­rörelse om målet full delaktighet och jämlikhet skall kunna uppnås. En viktig förutsättning för detta är alt organisationerna ges goda ekonomiska villkor att verka under. Jag kan konstatera all även i delta avseende har positionerna under programperioden kunnat flyttas fram väsentligt.

Sammanfattningsvis kan jag konstatera att ett stort antal åtgärder vidta- Skr. 1986/87: 161 gits under programperioden i linje med handlingsprogrammet i handikapp­frågor. Trots dessa åtgärder är bristerna i samhället allfiämt omfattande, och på flera punkter har handlingsprogrammet ännu inte kunnat genomfö­ras. Min slutsats av detta är att politiken även framdeles måste inriktas på en rättvis fördelning av samhällsresurserna, med målmedvetna förstärk­ningar inom handikappområdet. Endast då kan målet om full delaktighet och jämlikhet förverkligas.

Hemställan

Jag hemställer att regeringen bereder riksdagen tillfälle att ta del av vad jag har anfört i det föregående.

Beslut

Regeringen ansluter sig lill föredragandens överväganden och beslutar i enlighet med dennes hemställan.

Bilaga   Skr. 1986/87:161

1987-03-23

1537 -03- 27

statens  handikappråds   redovisning av uppdrag att   följa upp

Handlingsprofiram  i  handikappfrågor______________________ 

1

INLEDNING

Handikappfrågorna hade  sitt  genombrott   i  åren  kring  1960.   En  ny syn på funktionshindrade  växte  fram.   Den utgår  från. uppfattning­en  om alla människors   lika värde.   Handikappfrågorna  blev politis­ka frågor.   På alla nivåer,   hos  staten,   i   landstingskommunerna  och i  kommunerna,   vidtogs  mer  systematiskt  än  förut   åtgärder  för   att tillgodose  funktionshindrades  behov.   Denna  syn  var   en  förutsätt­ning för   reformerna  inom  handikappområdet.   Den  har   utvecklats   in­om  handikapprörelsen.

Handikappätgärdernas  utveckling och  handikapprörelsens  framväxt är  två samtidiga företeelser.   Deras   inbördes   förhållande,   hur   de påverkat  varandra,   är   inte  klarlagt.   Att   dessa  skeenden  varit   be­roende av varandra är   dock  tydligt.   Det   är   en  angelägen  uppgift att  närmare  belysa  sambandet   mellan  handikappätgärdernas   och  han­dikapprörelsens utveckling.   Detta  sker  f  n   inom  ett  forsknings­projekt,   som finansieras  av  medel,   regeringen  beviljat   från  all­männa arvsfonden.

Åtgärderna  inom handikappområdet  utvecklades   snabbt  under   1960-talet  och första hälften av  1970-talet.   Arbetet  främjades  av  den ekonomiska tillväxten,   som finansierade  en  rad   reformer   och  nya resurser.   Insatserna spände  över  vida områden.   De  gav  uttryck  bå­de  för  att  alla frågor  har  en  handikappaspekt   och  för  att   alla människor är berörda av handikappfrågorna.

Under  andra hälften  av   1970-talet   förändrades   situationen.   De ekonomiskt  goda tiderna för  staten  och kommunerna upphörde,   och ekonomin  försämrades.   Alltjämt   genomfördes   vissa  reformer   och tillfördes  handikappområdet   resurser.   Men   efter   ett  par  år  fick även  handikappade  vara  med   och  bära  följderna  av  de   sämre   tider­na.

Sådan  var  situationen,   när  Handlingsprogrammet   i   handikapp­frågor  offentliggjordes   i   augusti   1982.   Programmet  ar  om­fattande  och  långsiktigt,   men   inte   fullständigt.   Det   betonar, att  det  varken är praktiskt  eller  ekonomiskt  möjligt   att   ens under   en  tioårsperiod  undanröja  alla  hinder   överallt   i  sam­hället,   som försvårar  för  funktionshindrade  att  nå full  del­aktighet och jämlikhet.

Regeringen underströk  dessa förhållanden   i   skrivelse  till  riks­dagen år  1983.   Regeringen förklarade   vidare,   att  handlingspro­grammet  borde  ingå  i   dess  bedömningsunderlag för  kommande  be­slut   inom  handikappområdet.   Samhällsekonomin  var  ansträngd, och kostnadskrävande   reformer  måste   anstå,   till   dess   finansi­ella förutsättningar  skapats för  att   genomföra dem.   Regerings­politiken  skulle  dock  få  en  mera aktiv prägel  med  handlings­programmet  som  riktlinje.

Skr. 1986/87: 161

Socialutskottet noterade med tillfredsst

ä

llelse, att ett hand­lingsprogram utarbetats, och att det r

å

dde enighet om det. En­ligt utskottets mening borde programmet utg

ö

ra en viktig utg

å

ngs­punkt f

ö

r det fortsatta arbetet p

å

 handikappomr

å

det. Riksdagen delade utskottets uppfattning.

Tidigt under programperioden tog statens handikappr

å

d p

å

 sig att f

ö

lja upp handlingsprogrammet. F

ö

r detta arbete tillsatte r

å

det 

å

r 1985 en referensgrupp med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r statliga myndighe­ter, Landstingsf

ö

rbundet, Svenska kommunf

ö

rbundet och handikapp­r

ö

relsen. Med programperioden avses i denna skrivelse tiden fr

å

n handlingsprogrammets publicering h

ö

sten 1982.

Ä

r 1986 fann socialutskottet det angel

ä

get att f

ö

lja upp hand­lingsprogrammet. S

ä

rskilda sk

ä

l h

ä

rf

ö

r var tv

å

 rapporter om v

ä­

sentliga skillnader i utbyggnad och utformning av kommunernas service till handikappade. Det var Handikappf

ö

rbundens central­kommitt

é

s (HCK:s) rapport Socialtj

ä

nsten och handikappinsatser­na i kommunerna 1985 och statens handikappr

å

ds Kartl

ä

ggning (Ds S 1985:6) av det ekonomiska st

ö

det till handikappade. Utskottet betecknade det som framkommit i rapporterna som oroande.

Enligt socialutskottets mening borde mot denna bakgrund riksdagen f

å

 en redovisning i tv

å

 h

ä

nseenden, n

ä

mligen dels hur handlings­programmet f

ö

rverkligats p

å

olika omr

å

den, dels f

ö

r de 

å

tg

ä

rder som regeringen vidtagit f

ö

r att p

å

skynda utvecklingen. Riksdagen besl

ö

t enligt utskottets hemst

ä

llan. Statens handikappr

å

d har er­h

å

llit regeringens uppdrag att g

ö

ra den beg

ä

rda uppf

ö

ljningen av handlingsprogrammet.

Uppdraget redovisas i denna skrivelse med i huvudsak den disposi­tion av materialet som gjordes i handlingsprogrammet. Dess kapi­telindelning anv

ä

nds s

å

ledes. Vissa fr

å

gor, som inte n

ä

rmare be­handlades i programmet, tas upp i skrivelsen under den rubrik d

ä

r de ansetts n

ä

rmast h

ö

ra hemma.

I enlighet med uppdraget redovisar skrivelsen, hur 1982 

å

rs hand­lingsprogram f

ö

rverkligats under den hittills g

å

ngna programpe­rioden. Skrivelsen 

ä

r i s

å

 m

å

tto en avst

ä

mning av l

ä

get v

å

ren 1987. Statens handikappr

å

d konstaterar p

å

flera st

ä

llen i skri­velsen, att mycket 

å

terst

å

r att g

ö

ra inom handikappomr

å

det. Det g

ä

ller alla offentliga och enskilda huvudm

ä

n. R

å

det anser, att handlingsprogrammet, som s

å

ledes inte p

å

l

å

ngt n

ä

r 

ä

r f

ö

rverkli­gat, alltj

ä

mt b

ö

r tj

ä

na som riktlinje f

ö

r arbetet. I n

å

gra fall finns sk

ä

l att komplettera programmet. I skrivelsen redovisas, som nyss n

ä

mndes, synpunkter 

ä

ven inom vissa omr

å

den, som inte direkt tas upp i programmet.

Statens handikappr

å

ds referensgrupp f

ö

r uppf

ö

ljning av handlings-prograjnmet uttalade sig 

å

r 1986 f

ö

r att statliga myndigheter, Landstingsf

ö

rbundet, Svenska kommunf

ö

rbundet och handikappr

ö

rel­sen skulle ombedjas inkomma till handikappr

å

det med redog

ö

relse f

ö

r utvecklingen under programperioden. Synpunkter har l

ä

mnats av ett 50-tal instanser. Det insamlade materialet 

ä

r omfattande. Re­ferensgruppen har f

ö

rordat, att materialet ska st

ä

llas samman ocr. ges ut av handikappr

å

det som ett underlag i den handikappolitiska debatten. R

å

det avser att publicera en s

å

dan sammanst

ä

llning f

ö

re sommaren 1987.

Skr. 1986/87: 161

2       ALLM

Ä

NNA UTG

Ä

NGSFiraKTER

Som allm

ä

nna utg

å

ngspunkter f

ö

r 1982 

å

rs Handlingsprogram i han­dikappfr

å

gor diskuteras ett antal grundsatser inom handikappoli­tiken. Programmet sl

å

r fast, att tryggheten och gemenskapen i samh

ä

llet ska omfatta alla, s

å

ledes 

ä

ven handikappade. Det kons­tateras, att betydande insatser har gjorts under de senaste 

å

r­tiondena inom handikappomr

å

det. Arbetet 

ä

r dock bara i sin b

ö

r­jan, och mycket 

å

terst

å

r att g

ö

ra. Detta uttalande 

ä

ger alltj

ä

mt sin riktighet.

Handlingsprogrammet anger som en v

ä

gledande princip, att handi­kappade har r

ä

tt till levnadsf

ö

rh

å

llanden, som 

ä

r likv

ä

rdiga med andra m

ä

nniskors, och att detta inte f

å

r p

å

verkas av sv

ä

ngningar i samh

ä

llsekonomin. Det s

ä

gs 

ä

ven, att utrymmet f

ö

r reformer p

å 

handikappomr

å

det inte f

å

r g

ö

ras beroende av den ekonomiska till­v

ä

xten, utan att 

å

tg

ä

rderna m

å

ste utg

å

 ifr

å

n en r

ä

ttvis och so­cialt medveten f

ö

rdelningspolitik. Vidare har framh

å

llits, att handikappolitiken ska medverka till att klyftorna mellan handi­kappade och andra utj

ä

mnas.

Strax efter handlingsprogrammets publicering inledde regeringen h

ö

sten 1982 

å

tg

ä

rder f

ö

r att 

å

terst

ä

lla anordningar f

ö

r social trygghet, som hade ansetts inte kunna beh

å

llas under den ekono­miska tillbakag

å

ngen omkring 

å

r 1980. H

ä

rvid hade f

ö

rst och fr

ä

mst v

ä

rdes

ä

kringen av pensionerna och avskaffande av karens­dagarna inom sjukf

ö

rs

ä

kringen stor handikappolitisk betydelse. Under programperioden har vidare ett antal v

ä

rdefulla reformer genomf

ö

rts, och inte ov

ä

sentliga nya resurser tillf

ö

rts handi­kappomr

å

det. Insatserna har finansierats genom omprioriteringar av regeringen och 

ä

r s

å

ledes resultat av en s

å

dan f

ö

rdelnings­politik som enligt handlingsprogrammet 

ä

r n

ö

dv

ä

ndig.

En utv

ä

rdering av hur handlingsprogrammet hittills f

ö

rverkligats, visar dock att handikappfr

å

gorna inte kunnat g

ö

ras oberoende av den k

ä

rva ekonomiska situationen. Arbetet inom handikappomr

å

det har fortsatt att p

å

verkas av den ekonomiska kris som uppstod mot slutet av 1970-talet.

m 

ö

-

I detta sammanhang b

ö

r n

ä

mnas, att handikappr

ö

relsen forts

ä

tter att st

ä

lla sig avvisande till de s k noll-direktiven, dvs rege­ringens allm

ä

nna till

ä

ggsdirektiv till samtliga kommitt

é

er och utredare ang

å

ende utredningsf

ö

rslagens inriktning; senaste utg

å­

va 

å

r 1984 (Ei Dir 1984:5)- Kritiken har s

ä

rskilt g

ä

llt skyldig­heten f

ö

r kommitt

é

erna att kombinera reformf

ö

rslag med f

ö

rslag o besparingar inom utredningsomr

å

det, och att reformer ska genomf

ö 

ras med of

ö

r

ä

ndrade eller minskade resurser. Nolldirektiven har i den handikappolitiska debatten betecknats som en sp

ä

rr f

ö

r ut­veckling i handlingsprogrammets anda.

I handlingsprogrammet diskuteras 

ä

ven f

ö

ljderna av de ramlagar som stiftades omkring 

å

r 1980. H

ä

rvid avses h

ä

lso-och sjukv

å

rds­lagen samt socialtj

ä

nstlagen. Enligt handlingsprogrammet kan s

å­

dana lagar motverka m

å

len f

ö

r handikappolitiken, bl a genom att handikappfr

å

gor f

ö

rs undan vid prioritering mot krav fr

å

n grup­per, som har l

ä

ttare att h

ä

vda sina intressen. Analyser under programperioden besannar dessa farh

å

gor, t ex statens handikapp-

10

Skr. 1986/87:161

r

å

ds kartl

ä

ggning av det ekonomiska st

ö

det och HCK:s rapport om socialtj

ä

nsten i kommunerna. Den nya omsorgslagen, som 

ä

r ett re­sultat av beredningsarbete under programperioden, fick d

ä

rf

ö

r en annan inriktning med en klar r

ä

ttighetskatalog f

ö

r sin person­krets .

Det b

ö

r 

ä

ven n

ä

mnas, att i anslutning till diskussionen om ramla­gar framf

ö

rts kritik mot 

ö

verg

å

ng fr

å

n specialdestinerat till ge­nerellt statligt st

ö

d till kommunerna. Det 

ä

r viktigt, att stats­bidragen till hemtj

ä

nst, f

ä

rdtj

ä

nst och skola beh

å

ller sitt v

ä

rde f

ö

r handikappade genom att 

ä

ven i forts

ä

ttningen vara specialdes­tinerade.

Den snabba utvecklingen inom informationsteknologin har tilldra­git sig intresse under programperioden. Det knyts stora f

ö

rhopp­ningar till att den nya teknologin ska st

ä

llas i handikappades tj

ä

nst. Det finns emellertid ocks

å

 en p

å

 erfarenhet grundad oro, f

ö

r att utvecklingen ska 

ö

ka klyftorna mellan m

ä

nniskor med och m

ä

nniskor utan funktionshinder och s

å

ledes skapa nya handikapp i samh

ä

llet. B

å

de statsmakterna och handikappr

ö

relsen uppm

ä

rksammar dessa fr

å

gor. Handikappforskningen har definierats under program­perioden som tv

ä

rvetenskapliga och m

å

ngdifferentierade insatser f

ö

r att minska klyftorna mellan handikappade och andra. Resur­serna f

ö

r forskningen har 

ö

kat. Det 

ä

r dock tydligt, att den be­h

ö

ver mer resurser f

ö

r att ge 

ö

nskade resultat.

Kommunernas och landstingskommunernas yttersta ansvar f

ö

r handi­kappades v

ä

lf

ä

rd dryftas under de allm

ä

nna utg

å

ngspunkterna f

ö

r handlingsprogrammet. Detta konstaterar, att det kan vara sv

å

rt att 

å

stadkomma likv

ä

rdiga insatser, och att dessa kan komma att skifta starkt b

å

de mellan olika landstingskommuner och prim

ä

rkom­munerna emellan. Programmets farh

å

gor har 

ä

ven i detta avseende besannats. Klyftorna har 

ö

kat i m

ö

jligheter att f

å

 grundl

ä

ggande behov av boendeservice, f

ä

rdtj

ä

nst och hj

ä

lpmedel tillgodosedda. F

ö

r att v

ä

nda utvecklingen har socialstyrelsen under program­perioden genom en rad Allm

ä

nna r

å

d och andra skrifter angivit me­toder och modeller f

ö

r hur kommuner och landstingskommuner kan bygga upp bra handikappomsorg. En s

å

dan ska sj

ä

lvfallet omfatta alla handikappgrupper. Eftersom vissa grupper i skiftande samman­hang f

å

r st

å

 tillbaka, medicinskt handikappade kan n

ä

mnas som exempel, finns det anledning att g

ö

ra detta p

å

pekande. Kunskapen om dem 

ä

r alltj

ä

mt otillr

ä

cklig, b

å

de i kommuner och landstings­kommuner.

Det m

å

ä

ven n

ä

mnas, att ett antal landstingskommuner och kommuner antagit handlingsprogram f

ö

r handikappomr

å

det. Det g

ä

ller S

ö

der-manUands, Kalmar, Kristianstads, 

Ö

rebro och Kopparbergs l

ä

ns landstingskommuner. Av kommunerna har 25 antagit handlingsprog­ram.

Handlingsprogrammet uttalar sig f

ö

r att 1976 

å

rs finansierings­princip - vilken f

ö

rdes fram av handikapputredningen och i debat­ten ofta kallats ansvarsprincipen - ska tr

ä

da i till

ä

mpning. Pro­grammet betonar s

å

ledes, att tillg

ä

nglighet f

ö

r handikappade ska vara en sj

ä

lvklar del i varje verksamhet. Kostnaderna f

ö

r anpass­ning av verksamheten ska d

ä

rmed vara en sj

ä

lvklar del av kostna­derna f

ö

r denna och finansieras p

å

 samma s

ä

tt som verksamheten

11

Skr. 1986/87: 161

i 

ö

vrigt. Det 

ä

r sv

å

rt att under programperioden hitta exempel p

å

 att finansieringsprincipen till

ä

mpats. Snarare tyder tecken p

å

 fortsatt uppslutning f

ö

r meningen att 

å

tg

ä

rder f

ö

r handikap­pade 

ä

r sociala 

å

taganden, som ska finansieras med skattemedel. Detta syns

ä

tt finns b

å

de inom den offentliga sektorn och hos n

ä

ringslivet. Texttelefonerna f

ö

r d

ö

va och dagstidningarna f

ö

r synskadade f

å

r anf

ö

ras som exempel p

å

 att i varje fall televerket och dagspressen inte delar handlingsprogrammets uppfattning i detta avseende.

3        DEMOKRATI OCH INFLYTANDE

Handlingsprogrammet behandlar vissa demokratifr

å

gor i ett s

ä

r­skilt avsnitt och talar f

ö

r m

ä

nniskans r

ä

tt att p

å

verka den egna situationen. Dessa fr

å

gor har utvecklats i den handikappolitiska debatten under programperioden. Handikappr

ö

relsen h

ä

vdar m

ä

nnis­kornas r

ä

tt att best

ä

mma 

ö

ver sin person och sin privata bel

ä

gen­het. Denna uppfattning har s

ä

rskilt kommit till uttryck i synen p

å

 hur behovet av personlig hj

ä

lp, f

ä

rdtj

ä

nst och hj

ä

lpmedel ska tillgodoses. Som det i debatten har sagts, handlar det egentligen om m

ä

nniskornas makt 

ö

ver sin situation. I den nya omsorgslagen uttrycks det i stadgandet om att verksamheten ska vara grundad p

å 

respekt f

ö

r den enskildes sj

ä

lvbest

ä

mmander

ä

tt och integritet. Dialogen med handikappr

ö

relsen har lett till insatser f

ö

r att 

ö

ka m

ä

nniskornas m

ö

jligheter att best

ä

mma 

ö

ver sig sj

ä

lva. I budget­propositionen f

ö

r budget

å

ret 1987/88 hemst

ä

ller regeringen, inom ramen f

ö

r organisationsst

ö

det, om s

ä

rskilda medel 

å

t handikappr

ö­

relsen f

ö

r detta 

ä

ndam

å

l.

I detta sammanhang b

ö

r

ä

ven n

ä

mnas, att beslut enligt social­tj

ä

nst- och omsorgslagarna f

å

r 

ö

verklagas som f

ö

rvaltningsbes­v

ä

r. Denna r

ä

tt uppfattas som en grundl

ä

ggande f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att beslutade tj

ä

nster ska komma de enskilda m

ä

nniskorna till del. I allm

ä

n debatt tid efter annan framf

ö

rda krav p

å

begr

ä

ns­ning av besv

ä

rsr

ä

tten avvisas av handikappr

ö

relsen. F

ö

r att denna r

ä

tt ska bli en verklighet f

ö

r den enskilde, 

ä

r det dock n

ö

dv

ä

n­digt, att hon i enlighet med f

ö

rvaltningslagen f

å

r information oc besv

ä

rsr

ä

tten, hj

ä

lp att 

ö

verklaga, om hon 

ä

r missn

ö

jd, samt hj

ä

lp att utf

ö

ra sin talan.

F

ö

rmyndarskapsutredningen lade 

å

r 1986 fram f

ö

rslag om avskaffan­de av m

ö

jligheterna till omyndigf

ö

rklaring. Detta har stor bety­delse f

ö

r m

å

nga, som p

å

 grund av omyndigf

ö

rklaring inte f

å

r ut

ö

va sin r

ö

str

ä

tt.

Statens handikappr

å

d tar i denna skrivelse i flera sammanhang upp 

å

tg

ä

rder, som beh

ö

vs f

ö

r att alla m

ä

nniskor med funktionshinder ska f

å

 ett v

ä

rdigt och gott boende. Frihet fr

å

n institutioner 

ä

r en f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r demokrati och inflytande. D

ä

rf

ö

r 

ä

r 

å

tg

ä

rder som syftar till goda f

ö

rh

å

llanden i vanliga milj

ö

er ett villkor f

ö

r att utveckla demokrati. Detta st

ä

ller krav p

å

kommunerna att erbjuda bra service. Det finns emellertid ett motst

å

nd mot ut-m

ö

nstringen av institutionerna. I en del fall 

å

beropas ekonomiska motiv f

ö

r att beh

å

lla dem. I andra h

ä

vdas, att god omsorg bara kan ges i institutionella former. Det beh

ö

vs 

ä

nnu mycken informa­tion till dem som stannat i 

ä

ldre tankekretsar och talar f

ö

r att institutionerna ska beh

å

llas.

12

Skr. 1986/87: 161

P

å

 liknande s

ä

tt f

ö

rekommer det i debatten synpunkter p

å

 att bra socialtj

ä

nst och annan s

å

dan service st

ä

ller sig f

ö

r dyr f

ö

r stat och kommun. Det f

ö

rmenas, att m

ä

nniskor med funktions­hinder st

ä

ller f

ö

r stora krav p

å

 den offentliga sektorn. Samti­digt kan den uppfattningen h

ö

ras, att den offentliga sektorn 

ä

r f

ö

r stor och f

ö

r kostnadskr

ä

vande. Vidare f

ö

rekommer uttalanden om att m

ä

nniskor med funktionshinder 

ö

verutnyttjar samh

ä

llelig service. Det talas om missbruk av socialtj

ä

nst, fast

ä

n de poli­tiska besluten om den inte innefattar regler om begr

ä

nsning i det avseende, d

ä

r missbruket s

ä

ges f

ö

rekomma.

Ä

ven i dessa fall 

ä

r behovet av information stort. Det beh

ö

vs ocks

å

 b

ä

ttre kunskaper i handikappfr

å

gor samt 

ä

ndrade attityder och v

ä

rderingar till handikappade. Unders

ö

kningar om handikappa­des levnadsf

ö

rh

å

llanden, som tid efter annan gjorts, 

ä

r bra inst­rument f

ö

r att 

ö

ka opinionen f

ö

r snabbare 

å

tg

ä

rder till begr

ä

ns­ning av hindren f

ö

r handikappade i samh

ä

llet. S

å

dana unders

ö

k­ningar b

ö

r sj

ä

lvfallet avse alla handikappgrupper.

Den fortg

å

ende decentraliseringen av beslut om 

å

tg

ä

rder har de­batteras fr

å

n demokratisynpunkt. Decentralisering f

ö

rsv

å

rar 

ö

ver­blicken och s

ä

tter i fara garantin f

ö

r insatser. Handikappr

ö

rel­sen ser med oro p

å

 m

ö

jligheterna att h

ä

vda handikappades intres­sen, n

ä

r besluten allt mer aka fattas i kommuner och i kommunde­lar. Enligt statens handikappr

å

ds uppfattning inger en alltf

ö

r l

å

ngt driven decentralisering oro f

ö

r att skillnaderna 

ö

kar mel­lan kommunerna i utbyggnad och utformning av service 

å

t handikap­pade.

I den handikappolitiska debatten har under programperioden rests krav p

å

 lag, som f

ö

rbjuder diskriminering av m

ä

nniskor med funk­tionshinder. Det har blivit allt sv

å

rare att godtaga, att grova former av diskriminering f

å

r st

å

 op

å

talade. Den uteblivna reak­tionen leder till ett slags samh

ä

lleligt samtycke till handikap­pades utest

ä

ngning. H

ä

rigenom motarbetas m

å

len f

ö

r politiken inom handikappomr

å

det.

Handlingsprogrammet talar f

ö

r 

ö

kat finansiellt st

ö

d till handi­kapporganisationerna, s

å

v

ä

l fr

å

n staten till riksf

ö

rbunden som fr

å

n landstingskommunerna och kommunerna till l

ä

nsorganisatio­nerna och det lokala f

ö

reningslivet. Ett 

ä

ndam

å

l med st

ö

det 

ä

r enligt handlingsprogrammet att st

ä

rka handikappades inflytande och d

ä

rmed fr

ä

mja utbyggnad av .handikapp

å

tg

ä

rderna. Programmet understryker, att samh

ä

llet st

ä

ller och m

å

ste st

ä

lla allt st

ö

rre anspr

å

k p

å

 handikappr

ö

relsens medverkan f

ö

r utformningen av b

å

de handikappolitiken och de praktiska handikapp

å

tg

ä

rderna. Handikap­pades erfarenheter kan inte undvaras i arbetet.

I handlingsprogrammet betonas, att det statliga st

ö

det till han-'dikappr

ö

relsen inte bara ska kompensera f

ö

r den h

ö

ga inflationen Vid tiden f

ö

r programmets tillkomst, utan ocks

å

 ge ett reellt ekonomiskt tillskott. Under programperioden har dessa intentioner delvis f

ö

rverkligats. Statsbidragen till handikapporganisationer­nas allm

ä

nna verksamhet, som under programperiodens f

ö

rsta bud­get

å

r var 31 milj.kr., uppg

å

r budget

å

ret 1986/87 till 49 milj. kr. Bidraget f

ö

resl

å

s f

ö

r budget

å

ret 1987/88 till 55,5 milj. kr. Antalet organisationer med statsbidrag har 

ö

kat fr

å

n 27 till 29.

13

Skr. 1986/87: 161

Ö

kningen av statsbidraget till handikappr

ö

relsen 

ä

r stor, j

ä

mf

ö

rt med utvecklingen inom andra omr

å

den. Organisationernas behov av statsbidrag 

ä

r emellertid ocks

å

stora. Statens handikappr

å

d har till uppgift att f

ö

resl

å

, hur regeringen ska f

ö

rdela anvisade me­del mellan organisationerna. I detta arbete har r

å

det insett, att statsbidragen alltj

ä

mt beh

ö

ver utvecklas, trots f

ö

rb

ä

ttringarna under programperioden.

Regeringen har under programperioden beviljat handikapporga­nisationerna 

ö

kat underst

ö

d fr

å

n allm

ä

nna arvsfonden f

ö

r s

ä

r­skilda projekt och f

ö

rs

ö

ksverksamhet. Dessa medel 

ä

r f n om­kring 19 milj. kr. per 

å

r. D

ä

remot f

å

r handikapporganisatio­nerna, med ett par undantag, inte l

ä

ngre bidrag fr

å

n statens kulturr

å

d till utgivning av sina tidskrifter. F

ö

r handikapp­organisationernas internationella verksamhet har inf

ö

rts eko­nomiskt st

ö

d under programperioden.

I fr

å

gan om bidrag till handikappr

ö

relsen p

å

l

ä

ns- och kommun­planet betonar handlingsprogrammet, att landstingskommuner och kommuner b

ö

r svara f

ö

r ett ekonomiskt st

ö

d, som ger m

ö

jligheter till ett aktivt och fortl

ö

pande arbete. St

ö

det skiftar idag mycket, b

å

de landstingskommunerna emellan och mellan prim

ä

rkommu­nerna. Det 

ä

r dessutom s

å

, att en del organisationer, fr

ä

mst bland de mindre, st

å

r utanf

ö

r st

ö

det. Detta 

ä

r generellt fortfa­rande otillr

ä

ckligt. Inte minst g

ä

ller detta med tanke p

å

 de vid­gade intressepolitiska uppgifter som organisationerna f

å

tt genom decentralisering, ramlagar och minskad specialdestination av statsbidrag.

Handlingsprogrammet behandlar vissa fr

å

gor om l

ä

nshandikappr

å

den och de kommunala handikappr

å

den. Programmet understryker handi­kappr

å

dens betydelse som organ f

ö

r kunskap i handikappfr

å

gor samt som fasta former f

ö

r samverkan mellan den offentliga sektorn och handikappr

ö

relsen. Det 

ä

r dock angel

ä

get, att r

å

den inte f

å

r lyfta av ansvar fr

å

n andra kommunala organ. De b

ö

r d

ä

remot med­verka till att kommunala handlingsprogram f

ö

r handikappomr

å

det utarbetas. R

å

den har otillr

ä

ckliga resurser f

ö

r sin betydelse­fulla verksamhet. Dessa synpunkter 

ä

ger alltj

ä

mt riktighet. En­dast p

å

 f

å

 h

å

ll kan r

å

den g

ö

ra verkningsfulla insatser f

ö

r de sm

å 

grupperna.

4       F

Ö

REBYGGANDE 

Å

TG

Ä

RDER

Handlingsprogrammet 

ä

gnar f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder stor uppm

ä

rksam­het. Under programperioden har den handikappolitiska debatten f

ö

rskjutits och mer 

ä

n tidigare tagit upp dessa fr

å

gor.

H

ä

lsopolitiken 

ö

kar i betydelse inom handikappomr

å

det. Dels upp-.m

ä

rksammas, diskuteras och fr

ä

mjas mer 

ä

n tidigare 

å

tg

ä

rder som syftar till b

ä

ttre h

ä

lsa f

ö

r alla till undvikande av sjukdom och funktionsneds

ä

ttningar. Dels betonas starkare, att personer med funktionsneds

ä

ttningar har 

ä

nnu st

ö

rre sk

ä

l 

ä

n andra att v

ä

rna sin h

ä

lsa. F

ö

r den som 

ä

r funktionshindrad 

ä

r d

ä

rvid f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder betydelsefulla f

ö

r att hindra, att hennes skador f

ö

rv

ä

r­ras eller att nya skador uppst

å

r. B

ä

ttre och konsekventare infor­mation fr

å

n socialstyrelsen och sjukv

å

rdshuvudm

ä

nnen och inte minst insatser fr

å

n handikappr

ö

relsen har givit en del resultat.

14

15

Skr. 1986/87: 161

F

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder vidtas fortl

ö

pande av ansvariga instanser inom den offentliga sektorn. Det kan n

ä

mnas en rad insatser som har betydelse i m

ä

nniskornas vardag, n

ä

mligen f

ö

reskrifter om produktion, distribution och f

ö

rs

ä

ljning av livsmedel, best

ä

mmel­ser f

ö

r personal inom serviceyrken samt f

ö

rbud mot reklam f

ö

r h

ä

lsofarliga varor.

Inom trafiks

ä

kerheten och arbetarskyddet p

å

g

å

r en utveckling f

ö

r att f

ö

rhindra olycksfall och sjukdom. 

Ä

ven i dessa avseenden har 

å

tg

ä

rder till skydd f

ö

r m

ä

nniskor med funktionshinder betydelse. Handikappinstitutet har under programperioden 

ä

gnat 

ö

kad uppm

ä

rk­samhet 

å

t fr

å

gor om hj

ä

lpmedels s

ä

kerhet.

Som f

ö

ljd av den h

ä

lsopolitiska propositionen (prop. 1984/85:181, SoU 39, rskr 400) har socialstyrelsen inlett ett arbete med h

ä

l­sopolitiska program. Dessa avser s

ä

rskilt f

ö

rebyggande

å

tg

ä

rder mot psykisk oh

ä

lsa och r

ö

relseorganens sjukdomar. I en skrift om utvecklingslinjer inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden formuleras kraven p

å 

arbetsmilj

ö

och trafikmilj

ö

. Styrelsens arbete inriktas p

å

 att bygga upp en nationell h

ä

lsopolitisk strategi i enlighet med VH0:s program. 

Å

tg

ä

rderna f

ö

r att f

ö

rebygga trafikolyckor g

ä

ller bl a information till myndigheter och organisationer. I detta 

ä

m­ne har socialstyrelsen givit ut flera skrifter, bl a om trafik­tr

ä

ning f

ö

r handikappade barn.

En intensifierad upplysningsverksamhet om tobakens skadeverkning­ar f

ö

rbereds. 

Ä

r 1983 har arbetarskyddsstyrelsen och socialsty­relsen utf

ä

rdat allm

ä

nna r

å

d om begr

ä

nsning av tobaksr

ö

kning i lokaler f

ö

r gemensamt bruk.

I konsumentverkets uppgifter ing

å

r att f

ö

rebygga risker f

ö

r liv och h

ä

lsa. Flera projekt syftar till att f

ö

rhindra skador, som kan leda till funktionsneds

ä

ttning. Exempel 

ä

r att stoppa f

ö

r­s

ä

ljning av leksaker, som kan f

ö

rorsaka syn- eller h

ö

rselskador. Av intresse f

ö

r personer med funktionshinder 

ä

r vidare ett arbete om brands

ä

kerhet f

ö

r m

ö

bler och madrasser.

Arbetet f

ö

r h

ä

lsoskydd i bostaden blir allt viktigare med h

ä

nsyn till handikappade, som vistas l

å

ng tid inomhus. Konsumentverket har skrivit ett faktablad om fukt och m

ö

gel och planerar ett om inomhusluften. Allergier 

ä

r vanliga och 

ö

kar. Verket f

å

r allt fler anm

ä

lningar om problem med m

ö

bler, inredningstextilier, kl

ä­

der, kosmetisk-hygieniska medel, leksaker och nickelprodukter. 

Å

tg

ä

rder diskuteras med branschen ang

å

ende allergi  och m

ö

bler. Krav p

å

 minskad formaldehydexponering i bostaden 

ö

verv

ä

gs. Det planeras ocks

å

å

tg

ä

rder f

ö

r att minska nickelexponeringen. Enligt beslut av marknadsdomstolen m

å

ste leksaker med n

ö

tskalsfyllning ha tydlig information om allergirisken.

Barnmilj

ö

r

å

det arbetar med barns s

ä

kerhet och milj

ö

. Till r

å

det har knutits en referensgrupp f

ö

r barns

ä

kerhet med uppgift att samla erfarenheter, stimulera till och samordna olika insatser, sprida information samt uppm

ä

rksamma brister i barns milj

ö

. Barn­milj

ö

r

å

det framh

å

ller, att barnolycksfallen under senare tid 

ä

nd­rat karakt

ä

r. En del olyckor har direkt samband med det 

ö

kande v

å

ldet i samh

ä

llet.

Skr. 1986/87: 161

I debatten framf

ö

rs kritik mot att kommuner och andra huvudm

ä

n f

ö

rs

ö

ker h

å

lla nere sina kostnader genom att st

ä

da mindre i sko­lor, daghem och p

å

 arbetsplatser. Det f

ö

rekommer ocks

å

, att un­derh

å

llet av lokaler, redskap och materiel minskas. Dessa f

ö

rh

å

l­landen kan medf

ö

ra 

ö

kade allergiproblem.

Handlingsprogrammet understryker betydelsen av att motverka torf­tiga bostadsmilj

ö

er och isolering, som blir f

ö

ljden h

ä

rav. De planer f

ö

r utm

ö

nstring av institutioner som utvecklats och be­kr

ä

ftats under programperioden 

ä

r i detta perspektiv en f

ö

rebyg­gande insats. M

ö

jligheten att avst

å

 fr

å

n institutioner 

ä

r beroen­de av bra socialtj

ä

nst i vanliga milj

ö

er, d

ä

r m

ä

nniskorna sj

ä

lva best

ä

mmer 

ö

ver sin situation. N

ä

r h

ä

nvisning till institutioner inte beh

ö

ver tillgripas, d

ä

rf

ö

r att samh

ä

llet garanterar god om­sorg i vanliga milj

ö

er, vinns i livskvalitet 

å

t den enskilde och f

ö

rebyggs handikapp.

Handlingsprogrammet tar upp fr

å

gan om fosterdiagnostik. Under programperioden har denna fr

å

ga fortsatt att diskuteras. Bland andra har i debatten handikappr

ö

relsen avvisat en fosterdiagnos­tik, som inriktas p

å

abort av skadade foster. Den ska i st

ä

llet anv

ä

ndas f

ö

r att behandla och bota. 

Å

r 1985 tillsatte regeringen ett medicinskt-etiskt r

å

d. R

å

det ska 

ä

gna sig s

ä

rskilt

å

t fr

å

gor om m

ä

nsklig integritet och alla m

ä

nniskors lika v

ä

rde. Insemina-tionsutredningen har f

å

tt 1 uppdrag att arbeta med fr

å

gor om fos­terdiagnostik.

5

V

Å

RD OCH BEHANDLING

M

å

let f

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rden 

ä

r god h

ä

lsa och v

å

rd p

å

 lika villkor f

ö

r hela befolkningen. Handikappade 

ä

r st

ö

rre konsumen­ter av sjukv

å

rd 

ä

n befolkningen i 

ö

vrigt. Bra h

ä

lso- och sjukv

å

rd

ä

r en f

ö

ruts

ä

ttning, inte bara f

ö

r att handikappade ska 

ö

verleva, utan ocks

å

 f

ö

r ett meningsfullt liv.

Fortfarande finns stora regionala och sociala skillnader b

å

de i befolkningens h

ä

lsa och i tillg

å

ng p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rd. Ett led i arbetet f

ö

r v

å

rd p

å

 lika villkor 

ä

r

ö

verg

å

ngen 

å

r 1985 till schabloniserad ers

ä

ttning till sjukv

å

rdshuvudm

ä

nnen, ber

ä

knad per person inom sjukv

å

rdsomr

å

det, den s k Dagmarreformen.

N

ä

r systemet inf

ö

rdes, uttalades dock oro f

ö

r att det skulle g

ö

ra det sv

å

rt f

ö

r handikapporganisationer att bedriva alternativ 

ö

p­penv

å

rd. Erfarenheterna visar, att farh

å

gorna inte varit ogrunda­de. Den i organisationernas regi erbjudna alternativa sjukv

å

rden f

ö

r psoriatiker har sv

å

rt att h

ä

vda sig i h

ä

lso- och sjukv

å

rden, d

ä

rf

ö

r att det prestationsrelaterade bidraget fr

å

n den allm

ä

nna f

ö

rs

ä

kringen tagits bort.

F

ö

r att utj

ä

mna m

ä

nniskors m

ö

jligheter till v

å

rd har regeringen under programperioden tillsatt en arbetsgrupp, som f

ö

reslagit 

å

t­g

ä

rder f

ö

r att 

ö

ka rekryteringen av l

ä

kare till glesbygdsl

ä

nen och till allm

ä

nl

ä

karv

å

rden. Under 1980-talet har expansionen inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden begr

ä

nsats. F

ö

r att forts

ä

tta att satsa p

å 

angel

ä

gna omr

å

den, st

ä

lls 

ö

kade krav p

å

 att befintliga resurser omf

ö

rdelas. Utbyggnaden av prim

ä

rv

å

rden f

å

r inte ske p

å

specia

16

17

Skr. 1986/87: 161

listv

å

rdens bekostnad. Den oro som uttrycks i handlingsprogrammet f

ö

r brister i specialistv

å

rden kvarst

å

r. Handikapporganisationer­na har under perioden protesterat mot indragning av specialist­tj

ä

nster och nedl

ä

ggning av kliniker och avdelningar p

å

 sjukhus­en.

Inom vissa omr

å

den har h

ä

lso- och sjukv

å

rden inte kunnat m

ö

ta be­hoven. K

ö

er har uppst

å

tt. Uppm

ä

rksamheten har kommit att riktas p

å

 k

ö

erna till gr

å

starr-, h

ö

ftleds- och kransk

ä

rloperationer. Men m

å

nga m

ä

nniskor med andra funktionsneds

ä

ttningar kan inte heller erbjudas v

å

rd och behandling. Angel

ä

gna behov, bl a inom njur-sjukv

å

rden, har m

å

st skjutas p

å

 framtiden. Socialstyrelsen har f

å

tt i uppdrag att i samarbete med Landstingsf

ö

rbundet kartl

ä

gga och analysera k

ö

situationen i landstingskommunerna inom olika medicinska omr

å

den. Ett f

ö

rslag om riksk

ö

har presenterats under v

å

ren 1987.

Under programperioden har den h

ö

gspecialiserade v

å

rden

ä

gnats uppm

ä

rksamhet. Socialstyrelsen har f

å

tt s

ä

rskilda medel f

ö

r att utarbeta ett underlag f

ö

r v

å

rdplanering i samverkan mellan sjuk-

U 28,

1

grund f

ö

r propositionen, har handikappades och kroniskt sjukas problem och behov inte beaktats tillr

ä

ckligt.

Ett funktionshinder hos en patient inneb

ä

r ofta en komplikation vid diagnostisering och behandling av en sjukdom. Kritik mot sjukv

å

rden g

ä

ller brist p

å

 kunskap om funktionshinder. Inte minst dryftas psykiskt utvecklingsst

ö

rdas sv

å

righeter att f

å

god sjuk­v

å

rd, d

ä

rf

ö

r att personalen inte kan deras speciella problematik.

Handikapporganisationerna framh

å

ller 

ä

ven, att 

ö

ppettider, sv

å­

righeter att f

å

 kontakt med medicinsk personal samt bristande kontinuitet i l

ä

karkontakterna, tidsbest

ä

llning och l

å

nga v

ä

nte­tider alltj

ä

mt, liksom vid tillkomsten av handlingsprogrammet, utg

ö

r problem. Regeringen bedriver i samarbete med landstings­kommunerna ett antal projekt, som syftar till att utveckla en b

ä

ttre service inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden.

Handikappades behov av god v

å

rd och omsorg behandlades 

å

r 1984 i bet

ä

nkandet Bo p

å

 egna villkor, som utarbetades av social- och bostadsdepartementen. D

ä

refter aktualiserades f

ö

r riksdagen en rad 

å

tg

ä

rder f

ö

r att 

ö

ka m

ö

jligheterna till hj

ä

lp i hemmet och i annan 

ö

ppen verksamhet utanf

ö

r institutionerna (prop. 1984/85: 142, BoU 24, rskr 347). Fr o m budget

å

ret 1984/85 har riksdagen enligt regeringens f

ö

rslag anvisat ett s

ä

rskilt st

ö

d till kommu­nerna f

ö

r att utveckla och f

ö

rnya hemtj

ä

nsten. De tv

å

 f

ö

rsta 

å

ren f

ö

rdelades medel till ca 240 projekt. Projekten har varit inrik-tade p

å

 att minska institutionsv

å

rd genom insatser i n

ä

rmilj

ö

n.

I B 

§

 h

ä

lso- och sjukv

å

rdslagen sl

å

s fast ett ansvar f

ö

r lands­tingskommunerna att samverka med handikapporganisationerna n

ä

r det g

ä

ller att planera och utveckla verksamheten. Landstingsf

ö

r­bundet har 

å

r 1984 rekommenderat sjukv

å

rdshuvudm

ä

nnen att upp­r

ä

tta former f

ö

r en s

å

dan samverkan. Den har dock etablerats i f

å 

l

ä

n. Organisationernas erfarenheter 

ä

r, att samverkan i huvudsak begr

ä

nsats till information fr

å

n huvudmannen.

2    Riksdagen 1986/87. i saml. Nr 161

Skr. 1986/87:161

Under programperioden har den fem

å

riga f

ö

rs

ö

ksverksamheten med f

ö

rtroenden

ä

mnder utv

ä

rderats. HCK har varit kritisk mot n

ä

mnder­nas organisation och verksamhet. HCK anser, att deras viktigaste uppgift 

ä

r att st

ö

dja patienten att tillvarata sina r

ä

ttsliga m

ö

jligheter. P n p

å

g

å

r arbete med att f

ö

resl

å

 lag om f

ö

rtroende­n

ä

mnder inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden.

S

ä

rskilda ungdomsavdelningar inom l

å

ngv

å

rden konserverar tanken p

å

 att unga m

ä

nniskor f

ö

r avsev

ä

rd tid ska vistas d

ä

r. Socialsty­relsen har p

å

 konferenser och i 

ö

verl

ä

ggningar med huvudm

ä

nnen framh

å

llit, att resurser i st

ä

llet b

ö

r satsas p

å

boende utanf

ö

r sjukv

å

rden enskilt eller undantagsvis i grupp.

Socialstyrelsen och Landstingsf

ö

rbundet har 

å

r 1985 inventerat antalet patienter med sv

å

r traumatisk hj

ä

rnskada inom somatisk l

å

ngtidssjukv

å

rd. Totalt ing

å

r 406 patienter i 

å

ldern 11-65 

å

r i unders

ö

kningen. Socialstyrelsens bostadssociala inventering vi­sade, att n

ä

stan 2 500 l

å

ngv

å

rdspatienter 

ä

r under 65 

å

r. En s

ä

r­skild analys av de yngres situation kommer att g

ö

ras.

Fr

å

gan om alternativ till l

å

ngv

å

rden har ocks

å

 tagits upp i so­cialstyrelsens allm

ä

nna r

å

d om socialtj

ä

nstens insatser f

ö

r vuxna handikappade. I r

å

den s

ä

gs, att handikappade inte ska bo perma­nent p

å

institution, att bostads- och socialpolitiken m

å

ste sam­ordnas och att ett samarbete mellan landsting och kommun m

å

ste till. I allm

ä

nna r

å

d om samordnad 

ä

ldreomsorg utvecklar social­styrelsen former f

ö

r samarbete mellan kommuner och landstings­kommuner i syfte att hitta alternativ till l

å

ngv

å

rden.

Inom psykiatrin inneb

ä

r utvecklingen fler v

å

rdtillf

ä

llen och kor­tare v

å

rdtider. Antalet platser inom den slutna psykiatriska v

å

r­den har fortsatt att minska. 

Å

r 1981 fanns ca 29 000 platser, och 

å

r 1986 ca 21 000. En del av minskningen f

ö

rklaras av att 

å

lders-dementa har flyttats till den somatiska l

å

ngtidssjukv

å

rden. Fort­farande bor m

å

nga m

ä

nniskor i institutioner.  Det g

ä

ller inte minst flerhandikappade. F

ö

r att p

å

skynda avinstitutionaliseringen inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden har de s

ä

rskilda ers

ä

ttningarna f

ö

r hemsjukv

å

rd och 

ö

ppnare v

å

rdformer inom psykiatrin vid ing

å

ngen av 

å

r 1987 sammanlagts till en gemensam ers

ä

ttning.

Statens handikappr

å

d och Riksf

ö

rbundet f

ö

r social och mental h

ä

l­sa (RSMH) g

ö

r tillsammans med Kalmar och Norrbottens l

ä

ns lands­tingskommuner samt G

ö

teborgs kommun en studie om f

ö

rekomsten av flerhandikappade inom sluten psykiatrisk v

å

rd. Den finansieras av medel som regeringen beviljat fr

å

n allm

ä

nna arvsfonden.

Handikappades r

ä

tt att leva ute i samh

ä

llet tillsammans med andra 

ä

r ett grundl

ä

ggande drag i handikappolitiken. Arbetet med den nya omsorgslagen har h

ä

r haft stor betydelse. Regeringen l

ä

t un­der 

å

r 1984 

ö

verpr

ö

va omsorgskommitt

é

ns bet

ä

nkande i en s

ä

rskild beredningsgrupp. 

Å

r 1985 kom propositionen med det viktiga st

ä

ll­ningstagandet att psykiskt utvecklingsst

ö

rda inte ska bo p

å

 in­stitutioner, och att v

å

rdhemmen och specialsjukhusen ska avveck­las. Den 1 juli 1986 tr

ä

dde den nya omsorgslagen i kraft.

En v

ä

sentlig f

ö

r

ä

ndring inom omsorgerna om psykiskt utvecklings­st

ö

rda

ä

r att fler barn och ungdomar bor i f

ö

r

ä

ldrahemmet. 

Å

r

18

Skr. 1986/87: 161

1982 bodde 

ö

ver 800 p

å

 v

å

rdhem. 

Å

r 1985 hade antalet minskat till 440. Av de vuxna bor drygt 7 000 p

å

 v

å

rdhem. Det 

ä

r 1 000 f

ä

rre 

ä

n 

å

r 1982. F

ö

r barn och ungdomar r

å

der intagningsstopp till v

å

rdhemmen enligt den nya omsorgslagen. I flera landstings­kommuner har v

å

rdhemmen f

ö

r barn lagts ner. Vuxna f

å

r h

ä

nvisas till plats p

å

 v

å

rdhem i undantagsfall. Avvecklingsplaner upp­r

ä

ttas f

ö

r de v

å

rdhem som finns kvar. Socialstyrelsen prioriterar detta arbete i sin inspektionsverksamhet.

Med den nya omsorgslagen har ett viktigt steg tagits f

ö

r att psy­kiskt utvecklingsst

ö

rda ska integreras i samh

ä

llet. Under l

å

ng tid kommer 

ä

nd

å

 institutionerna att finnas kvar. Hundratals barn bor s

å

ledes alltj

ä

mt i elevhem eller v

å

rdhem. M

ö

jligheterna f

ö

r f

ö

r

ä

ldrar att erh

å

lla avl

ö

sning i tillsynen av sina barn har f

ö

r­b

ä

ttrats, men den 

ä

r oj

ä

mnt utbyggd 

ö

ver landet. Ingenstans 

ä

r den tillr

ä

cklig f

ö

r att f

ö

r

ä

ldrarna regelbundet ska komma utanf

ö

r hemmet. Att delta i en verksamhet 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt f

ö

r en m

ä

nniskas utveckling. Det finns 4 000 vuxna psykiskt utvecklingsst

ö

rda, som har otillr

ä

cklig syssels

ä

ttning eller inte har n

å

gon alls. Denna grupp har inte minskat under programperioden.

Den nya omsorgslagen 

ö

ppnar m

ö

jlighet f

ö

r landstingskommunerna att till kommun 

ö

verl

å

ta uppgifter enligt lagen. P

å

 flera h

å

ll p

å

g

å

r diskussioner om prim

ä

rkommunalt 

ö

vertagande av s

ä

rskilda omsorger. Enligt de flestas uppfattning 

ä

r omsorgslagen ett vik­tigt st

ö

d f

ö

r dem som omfattas av den. Riksdagen har beg

ä

rt f

ö

r­slag om behovet av omsorger 

ä

ven f

ö

r andra grupper. Denna fr

å

ga bereds i en s

ä

rskild arbetsgrupp.

6        HABILITERING OCH REHABILITERNG

S

å

v

ä

l f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder som habilitering och rehabilitering har avg

ö

rande betydelse f

ö

r m

å

let om god h

ä

lsa 

å

t alla.

Handlingsprogrammet understryker vikten av samordning mellan hu­vudm

ä

n f

ö

r habilitering och rehabilitering, s

å

som arbetsf

ö

rmed­ling, arbetsmarknadsinstitut, f

ö

rs

ä

kringskassa, sjukv

å

rd, social­tj

ä

nst och utbildning. Under programperioden har dessa fr

å

gor in­te l

ö

sts. Den bristande samordningen har 

å

r 1985 f

ö

ranlett rege­ringen att tillkalla en kommitt

é

, ben

ä

mnd rehabiliteringsbered­ningen. Den ser dock fr

ä

mst 

ö

ver sjukf

ö

rs

ä

kringens uppgifter om f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder och rehabilitering. Den pr

ö

var ocks

å

 vissa grundl

ä

ggande regler inom sjukf

ö

rs

ä

kringen, som kan hindra reha­biliteringsarbetet. Syftet 

ä

r att ge sjukf

ö

rs

ä

kringen en aktivare roll i rehabiliteringsarbetet och i de f

ö

rebyggande insatserna.

Trots omsorgslagen och h

ä

lso- och sjukv

å

rdslagen f

å

r m

å

nga yngre, vuxna personer med funktionsneds

ä

ttningar inte den hj

ä

lp och det st

ö

d de beh

ö

ver, sedan de l

ä

mnat landstingens habilitering av barn och ungdomar. Kritiken har framf

ö

r allt g

ä

llt, att resurser­na 

ä

r uppdelade p

å

 flera samh

ä

llsorgan, som vart och ett svarar f

ö

r sin del i arbetet. Det g

ä

ller t ex behovet av anpassad bo­stad, personlig hj

ä

lp, sjukgymnastik, hj

ä

lpmedel, utbildning, ar­bete och fritidsverksamhet. Informationen om vart man ska v

ä

nda sig f

ö

r att f

å

hj

ä

lp kan, trots vidtagna 

å

tg

ä

rder, alltj

ä

mt f

ö

r­b

ä

ttras. Socialstyrelsen tar i skriften Habilitering av unga vux­na r

ö

relsehindrade fram exempel p

å

 hur samordningen kan g

å

 till.

19

Skr. 1986/87: 161

F

ö

r vuxna, som f

å

r funktionsneds

ä

ttningar genom sjukdom eller skada, saknas det specialister och kliniker f

ö

r medicinsk reha­bilitering. Under programperioden har en utbyggnad skett genom att rehabiliteringsresurser anordnats i Sk

ö

vde och Halmstad. P

å 

andra h

å

ll har dock platser dragits in. Det saknas alltj

ä

mt kli­niker f

ö

r medicinsk rehabilitering i nio landstingskommuner. Vis­sa resurser har dock tillf

ö

rts prim

ä

rv

å

rden. Handlingsprogrammets uttalanden om behovet av 

ö

kade resurser f

ö

r habliteringen och re­habiliteringen

ä

r alltj

ä

mt giltiga - m

å

nga st

å

r fortfarande utan­f

ö

r.

Handlingsprogrammet talar f

ö

r att habiliteringen ska vara ett skyddsn

ä

t f

ö

r alla handikappade barn och ungdomar. Programmet s

ä­

ger vidare, att ett b

ä

ttre resursutnyttjande ska 

å

stadkommas ge­nom samordning av verksamheten. S

å

 har 

ä

nnu inte skett. Flera landsting bygger ut barnhabiliteringen, men skillnaderna mellan dem 

ä

r stora. I de fall de samordnat habiliteringen, omfattar den fr

ä

mst r

ö

relsehindrade och psykiskt utvecklingsst

ö

rda. Barn och ungdomar med andra funktionshinder har inte samma tillg

å

ng till habilitering. F

ö

r medicinskt handikappade saknas fortfarande i stort sett s

å

dana anordningar. Socialstyrelsen har haft konfe­renser med landstingen om metoder och inneh

å

ll i samordnad habi­litering. De specialpedagogiska insatserna, bl a genom f

ö

rskole­konsulenterna, har 

ä

gnats s

ä

rskilt intresse.

I handlingsprogrammet s

ä

gs vidare, att anh

ö

rigas problem m

å

ste uppm

ä

rksammas mer. Habiliteringen och rehabiliteringen ska vara till st

ö

d ocks

å

f

ö

r dem. Socialstyrelsen har behandlat st

ö

det till barn och ungdomar med handikapp och deras familjer i ett s

ä

rskilt allm

ä

nt r

å

d. Insatserna 

ä

r dock inte tillr

ä

ckliga. Anh

ö­

riga f

ö

ruts

ä

tts medverka i habilitering och rehabilitering, men ers

ä

tts inte f

ö

r sitt inkomstbortfall. H

ä

r institutioner avveck­las utan att socialtj

ä

nst och prim

ä

rv

å

rd byggs ut, l

ä

ggs mer ar­bete och ansvar p

å

 de anh

ö

riga. Begr

ä

nsningar inom hj

ä

lpmedels­verksamheten och vid bed

ö

mningarna om hemsjukv

å

rdsbidrag f

ö

rsv

å­

rar situationen. St

ö

det till anh

ö

riga behandlades av socialsty­relsen i Allm

ä

nna r

å

d 

å

r 1986 samt i rapporterna Anh

ö

riga inom l

å

ngv

å

rden och Att bli patient och anh

ö

rig inom l

å

ngv

å

rden.

I fr

å

ga om den yrkesinriktade rehabiliteringen borde enligt hand­lingsprogrammet arbetsmarknadsinstituten (Ami) f

ö

rb

ä

ttra insat­serna f

ö

r olika handikappgrupper. V

ä

sentligt 

ö

kade resurser har inte tillkommit. Ett arbete har dock p

å

b

ö

rjats f

ö

r b

ä

ttre samver­kan med arbetslivet. Men arbetsmarknadsstyrelsens f

ö

rs

ä

ljning av Ami-tj

ä

nster till enskilda och offentliga arbetsgivare kan leda till att kompetens avtappas.

Det lokala rehabiliteringsarbetet har varit ett inslag i den han­dikappolitiska debatten under programperioden. Handikappkommitt

é

n behandlade fr

å

gan i sitt slutbet

ä

nkande 

å

r 1984. Dess f

ö

rslag var att f

ö

rankra rehabiliteringsarbetet i en lokal grupp med f

ö

rs

ä

k­ringskassan som huvudman. Fr

å

gan behandlas nu av rehabiliterings­beredningen.

Utbyggnad av den kommunala barnomsorgen, f

ö

rst

ä

rkta barnbidrag och flerbarnstill

ä

gg samt b

ä

ttre bostsdsbidrag 

ä

r viktiga f

ö

r

ä

nd­ringar p

å

 det familjepolitiska omr

å

det under programperioden.

20

Skr. 1986/87: 161

Tillsammans med f

ö

r

ä

ldraf

ö

rs

ä

kringen, bidragsf

ö

rskott, barnpen­sioner och r

ä

tten f

ö

r sm

å

barnsf

ö

r

ä

ldrar att vara lediga fr

å

n ar­betet f

ö

r v

å

rd av barn utg

ö

r dessa 

å

tg

ä

rder ett trygghetsn

ä

t f

ö

r alla barnfamiljer.

Detta har stor betydelse 

ä

ven f

ö

r familjer med funktionshindra­de barn. Men f

ö

r dem beh

ö

vs ytterligare insatser, f

ö

r att livs­villkoren ska bli goda. Grundl

ä

ggande 

ä

r att barnen v

ä

xer upp hos sina f

ö

r

ä

ldrar och syskon och inte bor p

å

 institutioner f

ö

r att f

å

v

å

rd, behandling och utbildning. Detta syns

ä

tt kommer till uttryck i den nya omsorgslagen. Den allm

ä

nna f

ö

r

ä

ldraut­bildningen har byggts ut, men beh

ö

ver kompletteras med s

ä

rskil­da kurser f

ö

r f

ö

r

ä

ldrar till barn med handikapp.

Vid ing

å

ngen av programperioden g

ä

llde, att barnomsorgen? m

å

ste byggas ut kvalitativt och kvantitativt med tanke p

å

 barnen med funktionshinder. Redan under h

ö

sten 1982 vidtog regeringen 

å

tg

ä

r­der f

ö

r att 

å

terst

ä

lla statsbidraget till barnomsorgen, d

ä

r f

ö

r­s

ä

mringar beslutits dessf

ö

rinnan (prop. 1982/83:55, SfU 13, rskr 101). D

ä

refter har ytterligare f

ö

rst

ä

rkningar gjorts, men allt­j

ä

mt beh

ö

vs vittg

å

ende insatser f

ö

r handikappade barn.

Tomtebodaskolan 

ä

r inte l

ä

ngre en internatskola f

ö

r synskadade utan ett pedagogiskt resurscentrum. Barn med synskador g

å

r nume­ra i skola p

å

 hemorten. Ocks

å

de allra flesta andra barn med funktionshinder finns nu i barnomsorg och i skolor n

ä

ra f

ö

r

ä

ldra­hemmet. N

ä

r det inte g

å

r att ordna, m

å

ste kontakten mellan barnen och deras familjer p

å

 alla s

ä

tt underl

ä

ttas. Det g

ä

ller d

ö

va barn, eftersom de ska ha sin undervisning p

å

 teckenspr

å

k tillsam­mans med andra d

ö

va. Det g

ä

ller ocks

å

barn, som under l

å

ng tid v

å

rdas p

å

sjukhus.

Socialtj

ä

nsten har stor betydelse f

ö

r familjerna. Till ledning f

ö

r kommunerna har socialstyrelsen 

å

r 1985 givit ut allm

ä

nna r

å

d om barn och ungdomar med handikapp i socialtj

ä

nsten. Statens handikappr

å

ds kartl

ä

ggning av det ekonomiska st

ö

det till handi­kappade visar p

å

 brister i socialtj

ä

nsten, som med nuvarande ut­byggnadstakt inte kommer att r

ä

ttas till under 1980-talet.

HCK:s- unders

ö

kning av socialtj

ä

nsten visar liknande resultat. I en femtedel av de unders

ö

kta kommunerna saknades avl

ö

sningsser­vice. Knappt h

ä

lften av kommunerna har ordnat tillsyn och fri­tidsverksamhet f

ö

r barn med handikapp 

ö

ver 12 

å

r. I n

ä

stan h

ä

lf­ten saknades kommunalt bostadstill

ä

gg f

ö

r handikappade.

Barn beh

ö

ver leka. F

ö

r barn med handikapp finns risk att leken f

å

r st

å

 tillbaka f

ö

r tr

ä

ning och behandling. Detta har barnmilj

ö­

r

å

det uppm

ä

rksammat genom att i samarbete med Handikappinstitutet ge ut skrifter med lektips samt ordna en utst

ä

llning med lekmate--rial f

ö

r barn med funktionsneds

ä

ttningar. Insatserna g

ä

ller i ringa m

å

n barn med medicinska handikapp.

En annan fr

å

ga som uppm

ä

rksammats g

ä

ller st

ö

d till f

ö

r

ä

ldrar med funktionshinder. Regeringen har beviljat bidrag till Neurologiskt handikappades riksf

ö

rbund (NHR), som tillsammans med andra orga­nisationer f

ö

r r

ö

relsehindrade ska ge ut en skrift med informa­tion och r

å

d f

ö

r r

ö

relsehindrade sm

å

barnsf

ö

r

ä

ldrar. Skriften ska spridas till m

ö

drav

å

rds- och barnav

å

rdscentraler.

21

3   Riksdagen 1986187. 1 saml. Nr 161

Skr. 1986/87:161

Situationen f

ö

r flerhandikappade har under programperioden 

ä

gnats stor uppm

ä

rksamhet b

å

de fr

å

n myndigheter och handikapporganisa­tioner. I statens handikappr

å

ds arbete intar fr

å

gorna om de sv

å­

rast handikappades situation en central st

ä

llning. Regeringen har anvisat r

å

det s

ä

rskilda medel f

ö

r insatser bland flerhandikappa­de. Dessutom fick handikapporganisationerna s

ä

rskilt st

ö

d om 5 milj. kr., som f

ö

rdelades p

å

f

ö

rslag av r

å

det. I handikappr

å

dets uppgifter ing

å

r att informera om flerhandikappades situation och behov. Landstingsf

ö

rbundet och Svenska kommunf

ö

rbundet f

ö

reslog i ett gemensamt cirkul

ä

r, att l

ä

nshandikappr

å

den och de kommunala handikappr

å

den skulle bli kontaktorgan f

ö

r fr

å

gor om flerhandi­kappade. I samverkan med kommunf

ö

rbundets l

ä

nsavdelningar och l

ä

nshandikappr

å

den genomf

ö

rde statens handikappr

å

d upptaktskonfe­renser 1 samtliga l

ä

n. P

å

 LHR:s initiativ gjordes inventeringar av flerhandikappade i ett flertal kommuner.

Under programperioden gav statens handikappr

å

d ut tv

å

skrifter om flerhandikapp, n

ä

mligen N

ä

r tv

å

 plus tre blir sex och S

å

 kan man g

ö

ra - 75 tips i arbetet f

ö

r de sv

å

rast handikappade. R

å

det har vidare intervjuat alla d

ö

vblinda i landet. Syftet var att f

å

 veta vad d

ö

vblinda beh

ö

ver f

ö

r att leva bra och aktivt. Projektet do­kumenterades i en rapport om d

ö

vblinda i Sverige. Tillsammans med F

ö

reningen Sveriges d

ö

vblinda (FSDB) gjorde handikappr

å

det

å

r 1985 en utredning om d

ö

vblinda barns och ungdomars boende. R

å

det och FSDB anordnade 

å

r 1986 ett symposium med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r centrala myndigheter, kommunf

ö

rbunden, handikapporganisationer och f

ö

r

ä

ldrar. Rapporten Att bli vuxen publicerades d

ä

refter.

Å

r 1986 b

ö

rjade statens handikappr

å

d och Riksf

ö

rbundet f

ö

r social och mental h

ä

lsa ett arbete om flerhandikappade inom den slutna psykiatriska v

å

rden. Den f

ö

rsta etappen, som omfattat Kalmar l

ä

ns landstingskommun, 

ä

r klar. Den visar, att 30  av 211 intervju­personer 

ä

r flerhandikappade. De vanligaste tillkommande handi­kappen

ä

r r

ö

relsehinder och synskada. Trots att flerhandikappade ofta har en sv

å

r situation, har 22 

%  

bed

ö

mts klara ett eget boen­de, om de f

å

r r

ä

tt st

ö

d. Statens handikappr

å

d och RSMH publicera­de en rapport om flerhandikappade inom den slutna psykiatriska v

å

rden den 17 mars 1987.

7        HJ

Ä

LPMEDEL OCH TOLKTJ

Ä

NST

Hj

ä

lpmedel, hemtj

ä

nst och f

ä

rdtj

ä

nst, 

ä

r grundf

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r att en m

ä

nniska med funktionshinder ska leva ett sj

ä

lvst

ä

ndigt och oberoende liv. Under programperioden har fler och b

ä

ttre hj

ä

lpmedel kunnat tillhandah

å

llas. Efterfr

å

gan har 

ö

kat, bl a beroende p

å

 att fler handikappade och 

ä

ldre bor hemma.

Hj

ä

lpmedelsverksamheten har de senaste

å

ren varit f

ö

rem

å

l f

ö

r uppm

ä

rksamhet. En orsak 

ä

r kostnadsutvecklingen. Handikappinsti­tutet har gjort utredningar om forskning, utveckling och produk­tion av hj

ä

lpmedel. Landstingsf

ö

rbundet har kartlagt verksamheten och f

ö

reslagit administrativa och organisatoriska l

ö

sningar. Sjukv

å

rdshuvudm

ä

nnen har sett 

ö

ver sin hj

ä

lpmedelsorganisation.

HCK har i en rapport h

ö

sten 1985 visat, att f

ö

rs

ä

mringar skett inom hj

ä

lpmedelsomr

å

det. Hj

ä

lpmedel eller hj

ä

lpmedelsgrupper har

22

Skr. 1986/87: 161

tagits bort fr

å

n hj

ä

lpmedelsf

ö

rteckningen. Det saknas tillg

å

ng till bra och enkla vardagshj

ä

lpmedel. Patient-, bes

ö

ks- och de­positionsavgifter har inf

ö

rts. Dessutom f

ö

rekommer det att ordi­nerade hj

ä

lpmedel inte l

ä

mnas ut, d

ä

rf

ö

r att budgeterade medel tagit slut.

F

ö

rh

å

llandena f

ö

ranledde DHR och HCK att i en gemensam skrivelse till regeringen kr

ä

va, att hj

ä

lpmedelsomr

å

det skulle utredas. I oktober 1986 uppdrog regeringen 

å

t en utredningsman att kartl

ä

gga och analysera situationen samt f

ö

resl

å

å

tg

ä

rder f

ö

r att verksam­heten ska fungera b

ä

ttre och bli effektivare.

Under programperioden har sjukv

å

rdshuvudm

ä

nnen

ö

vertagit ansvaret f

ö

r hj

ä

lpmedel 

å

t handikappade i skolan; dock inte pedagogiska hj

ä

lpmedel. Handikappinstitutet har utrett gr

ä

nsdragningsfr

å

gor, anordnat konferenser och informerat ber

ö

rd personal.

En viktig uppgift uader programperioden har varit informations­teknologin, d

ä

r utvecklingen g

å

tt snabbt. Sedan konferensen 

å

r 1982 "Hot eller l

ö

fte" har Handikappinstitutet, bl a genom konfe­renser och utst

ä

llningar, s

ö

kt 

ö

ka kunskapen om informationstek­nologi och handikapp. Det p

å

g

å

r f n ett arbete hos m

å

nga myndig­heter och handikapporganisationer om informationsteknologins f

ö

ljder. Regeringen har beviljat medel f

ö

r 

ä

ndam

å

let fr

å

n allm

ä

n­na arvsfonden. I den nyligen avl

ä

mnade forskningspolitiska propo­sitionen f

ö

resl

å

s, att styrelsen f

ö

r teknisk utveckling f

å

r 3,5 milj. kr. f

ö

r att utveckla kommunikationssystem 

å

t handikappade.

Å

r 1984 kartlade Handikappinstitutet vilka f

ö

rbrukningsartiklar som inte upptas i socialstyrelsens f

ö

rfattningar om kostnadsfria f

ö

rbrukningsartiklar (KOFFA). En rapport h

ä

rom visar, att m

å

nga stora handikappgrupper, t ex allergiker och psoriatiker, saknar s

ä

krad f

ö

rs

ö

rjning av viktiga f

ö

rbrukningsartiklar. Rapporten har 

ä

nnu inte lett till vidgning av omr

å

det.

Handikappinstitutet har inlett ett arbete med f

ö

rs

ö

rjningsfr

å

gor inom det ortopedtekniska omr

å

det. Situationen har f

ö

rb

ä

ttrats ge­nom att sortimentsgrupper inr

ä

ttats och ordinationsv

ä

gledningar utarbetats. Institutet har ocks

å

 f

ä

rdigst

ä

llt material f

ö

r l

ä

kar­utbildning och fortbildning av hemtj

ä

nstpersonal.

Under programperioden har en viktig insats gjorts genom texttele­fonerna f

ö

r d

ö

vblinda. D

ä

rigenom har ett 25-tal d

ö

vblinda f

å

tt telefon, och de kan telefonera med andra abonnenter.

Ett samarbete inom hj

ä

lpmedelsomr

å

det har etablerats genom Nor­diska n

ä

mnden f

ö

r handikappfr

å

gor. En f

ö

rstudie har gjorts om hur detta samarbete skulle kunna utvecklas ytterligare.

Handikappinstitutet har utarbetat en rekommendation om tolktj

ä

ns­ten f

ö

r kommunikation mellan h

ö

rande och d

ö

va. Vidare har staten och Landstingsf

ö

rbundet avtalat om 

ö

kad hj

ä

lpmedelsers

ä

ttning f

ö

r att bygga ut tolktj

ä

nsten.

Bristen p

å

 tolkar 

ä

r fortfarande stor. Det beror p

å

 att d

ö

va och h

ö

rande mer 

ä

n f

ö

rr vill ta kontakt med varandra. Otillr

ä

ckligt

23

Skr. 1986/87: 161

antal l

ä

rare f

ö

r utbildning av tolkar 

ä

r en grundl

ä

ggande sv

å

rig­het f

ö

r att l

ö

sa problemet. Utbildningen av d

ö

va teckenspr

å

ksl

ä­

rare vid V

ä

stanviks folkh

ö

gskola

ä

r en viktig resurs f

ö

r tolkut­bildning, d

ö

vskolor och studiecirklar. Men de r

ä

cker inte f

ö

r att tillgodose behoven. En ljuspunkt 

ä

r regeringens aktuella f

ö

rslag om att en rikstolktj

ä

nst i permanenta former ska avl

ö

sa de nuva­rande f

ö

rs

ö

ksanordningarna i Handikappinstitutets regi.

8        EKONOMISK TRYGGHET

Socialf

ö

rs

ä

kringssystemet utg

ö

r grunden f

ö

r den sociala trygghe­ten och det skydd mot inkomstbortfall alla beh

ö

ver vid sjukdom, handikapp och 

å

lderdom.

I b

ö

rjan av 1980-talet fr

å

ngicks v

ä

rdes

ä

kringen inom pensions­systemet och f

ö

rs

ä

mrades sjukf

ö

rs

ä

kringen genom l

ä

gre ers

ä

tt­ningsniv

å

samt genom beslut om karensdagar. Vid programperiodens b

ö

rjan vidtogs handikappolitiskt viktiga 

å

tg

ä

rder genom att v

ä

r­des

ä

kringen av pensionerna och ers

ä

ttningsniv

å

n inom sjukf

ö

rs

ä

k­ringen 

å

terst

ä

lldes samt karensdagarna avskaffades.

Kritiken mot f

ö

rtidspensioneringarna kvarst

å

r. F

ö

rslag till hur de ekonomiska resurserna inom f

ö

rtidspensioneringen skulle kunna anv

ä

ndas f

ö

r att skapa arbete f

ö

r handikappade presenterades i bet

ä

nkandet (Ds A 1984:12) V

ä

gar till arbete f

ö

r handikappade. Fr

å

gorna beh

ö

vde emellertid utredas ytterligare och f

ö

rdes 

ö

ver till rehabiliteringsberedningen.

Vid handlingsprogrammets tillkomst utgjorde delpensionen - efter nedr

ä

kning av kompensationsgraden 

å

r 1981 - 50  av inkomstbort­fallet vid minskning av arbetstiden. Sedan dess har antalet del-pension

ä

rer mer 

ä

n halverats. Minskningen har skett fr

ä

mst bland personer med l

ä

gre inkomster. Regeringen har nu f

ö

reslagit, att kompensationsgraden fr

å

n delpensioneringen 

å

terst

ä

lls till 55 

% 

av pensionsunderlaget fr o m den 1 juli 1987- Det b

ö

r h

ä

r 

ä

ven n

ä

mnas, att riksdagen f

ö

relagts f

ö

rslag om att det kommunala bo­stadstill

ä

gget (KBT) ska bli ett obligatorium f

ö

r kommunerna, samt att statsbidraget ska f

ö

rst

ä

rkas.

Handikappers

ä

ttningen h

ö

jdes med tv

å

 procentenheter den 1 januari 1984. D

ä

rmed 

ä

r den 34 5, 50  eller 55  av basbeloppet, allt­efter hj

ä

lpbehovets omfattning och merutgiftemas storlek. I januari 1984 hade ca 41 200 personer handikappers

ä

ttning. Fram till och med 

å

r 1986 hade antalet 

ö

kat med 1 000 personer. Per­soner med medicinska handikapp har alltj

ä

mt sv

å

rt att f

å

 handi­kappers

ä

ttning. De handikappgrupper som stod utanf

ö

r vid hand­lingsprogrammets tillkomst, g

ö

r det fortfarande. Riksf

ö

rs

ä

krings­verket utarbetar f n allm

ä

nna r

å

d om handikappers

ä

ttningen.

V

å

rdbidrag f

å

r numera beviljas, n

ä

r det finns flera handikappade barn i familjen, 

ä

ven om varje barn f

ö

r sig inte ber

ä

ttigar till bidrag. En del av bidraget kan vara skattefri ers

ä

ttning f

ö

r mer­kostnader, som barnets handikapp medf

ö

r. Den 1 januari 1984 h

ö

j­des denna del av bidraget. Enligt handlingsprogrammet b

ö

r v

å

rd­bidraget utformas flexiblare och komma fler familjer tillgodo. Handikappr

ö

relsen st

ä

ller krav p

å

att 

ä

ven ett kvarts v

å

rdbidrag

24

Skr. 1986/87: 161

ska inf

ö

ras. Inga fler niv

å

er f

ö

r bidraget har beslutits under programperioden. Antalet v

å

rdbidrag har varit of

ö

r

ä

ndrat ca 13 000. Riksf

ö

rs

ä

kringsverket slutf

ö

r v

å

ren 1987 en utv

ä

rdering av de nya best

ä

mmelserna om v

å

rdbidrag. Verket redovisar d

å

, om en schablonmetod b

ö

r till

ä

mpas f

ö

r den skattefria delen i st

ä

llet f

ö

r de individuella ber

ä

kningar som nu g

ö

rs.

Tillf

ä

llig f

ö

r

ä

ldrapenning under 60 dagar per barn och 

å

r kan fr o m den 1 juli 1985 betalas ut 

ä

ven f

ö

r barn i 

å

ldern 12-16 

å

r, om barnet beh

ö

ver s

ä

rskild v

å

rd eller tillsyn p

å

 grund av sjukdom eller handikapp.

Patientavgifterna f

ö

r v

å

rd, behandling, sjukresor och l

ä

kemedel har h

ö

jts under programperioden. Kritiken mot best

ä

mmelserna f

ö

r sjukresor och mot konstruktionen av h

ö

gkostnadsskyddet kvarst

å

r. F

ö

r m

ä

nniskor med kroniska sjukdomar, som kr

ä

ver upprepade be­handlingar och sjukhusbes

ö

k, blir kostnaden f

ö

r sjukresor avse­v

ä

rd. Alltsedan b

ö

gkostnadsskyddet inf

ö

rdes, har det kr

ä

vts, att sjukv

å

rdande behandling ska r

ä

knas p

å

samma s

ä

tt som l

ä

karbes

ö

k och l

ä

kemedelsink

ö

p. Under programperioden har p

å

g

å

tt f

ö

rs

ö

ks­verksamhet med samordning av det ekonomiska och organisatoriska ansvaret f

ö

r sjukresorna. Regeringen har nyligen f

ö

reslagit en lag

ä

ndring, som undanr

ö

jer hittillsvarande hinder f

ö

r att f

ä

rd­tj

ä

nsten ska f

å

anv

ä

ndas f

ö

r sjukresor.

Av statens handikappr

å

ds kartl

ä

ggning om det ekonomiska st

ö

det till handikappade framg

å

r, att skillnaderna mellan kommunerna 

ä

r stora i serviceniv

å

 och i avgifter. Det g

ä

ller t ex f

ä

rdtj

ä

nst och social hemhj

ä

lp. Olika handikappgruppers m

ö

jligheter att f

å 

ekonomiskt st

ö

d varierar ocks

å

 betydligt.

De differentierade v

å

rdavgifterna, som sjukv

å

rdshuvudm

ä

nnen fick till

ä

mpa fr o m den 1 januari 1982 efter en 

ö

verenskommelse mel­lan Landstingsf

ö

rbundet och regeringen, utsattes f

ö

r en omfat­tande kritik. Vid 1985 

å

rs slut avskaffades de. I 

å

rets budget­proposition f

ö

resl

å

s, att det fria 

å

ret i sjukv

å

rden f

ö

r pensio­n

ä

rer avskaffas den 1 juli 1987. Dock g

ö

rs undantag f

ö

r f

ö

rtids­pension

ä

rerna.

9        SAMH

Ä

LLSPLANERING OCH BOST

Ä

DER

Alla har r

ä

tt till en god bostad. Fortfarande bor dock m

å

nga med funktionshinder d

å

ligt. Det g

ä

ller s

ä

rskilt r

ö

relsehindrade, synskadade och personer med medicinska handikapp. M

å

nga r

ö

relse­hindrade bor en eller flera trappor upp i hus utan hiss. Mer 

ä

n 130 000 personer vistas f

ö

r l

å

ng tid i institutioner. De 

ä

r s

å

le­des bostadsl

ö

sa. Inom l

å

ngv

å

rd och psykiatri delar drygt 28 000 m

ä

nniskor rum med minst tre andra.

Kommunerna har ansvaret f

ö

r att alla som bor i kommunen har en god bostad. Riksdagen har behandlat dessa fr

å

gor 

å

r 1983, n

ä

r bo­stadsf

ö

rb

ä

ttringsprogrammet antogs, och 

å

r 1985 i samband med propositionen om b

ä

ttre boendef

ö

rh

å

llanden f

ö

r 

ä

ldre, handikappa­de och l

å

ngvarigt sjuka.

25

Skr. 1986/87: 161

En  ny  plan- och  bygglag  träder   i  kraft   den   1   juli   1987.   lagen ålägger kommunerna  att   planera byggnadsverksamheten.   Den  ger   dem vidare  rätt  att   delegera besluten  till kommundelsnämnder.   I  ny­byggnads- och   ombyggnadslåneförordningarna  har   regeringen  preci­serat   begreppet   fullvärdig bostad   till  att  den  ska ha minst   ett rum  och kök  eller  ett   och  ett  halvt  rum  och kokvrå samt  uppfylla bestämmelserna  i   svensk byggnorm.   Bostäder,   som  i   första hand  är avsedda för  äldre,   handikappade   och  långvarigt  sjuka,   ska  dess­utom  vara integrerade  i  bebyggelsen  samt  ge  tillgång till  normal närservice  och  möjlighet   till  delaktighet   i  samhällslivet   och  ge­menskap med  andra.

Enligt  bostadsstyrelsens  föreskrifter  får  undantag från  kravet   på fullvärdig bostad   göras  vid  ombyggnad  beträffande   rumsstorlek  och möbleringsutrymme.   Avsteg  får   däremot   inte   göras   från  kravet   på köksutrustning eller  andra hela funktioner.   För att underlätta kollektivt  boende  som alternativ  till   institutionsvård  får  ytter­ligare undantag  göras.   En  grupp bostäder  får  ordnas kring gemen­samma utrymmen.   Då kan  tillåtas  mindre  avsteg för  köksutrustning och ytor,   om  de  kompenseras  av  intilliggande gemensamma utrymmen och  gemensam utrustning.   En  bostadsgrupp med  del  i  gemensamma ut­rymmen  får  omfatta högst  sex  lägenheter.

Bostadsstyrelsen  har  år   1986 utvärderat  bostadsförbättringspro­grammet.   Det  visar  sig,   att  det  finns  en konflikt  mellan stats­makternas  mål  om tillgänglighet   och kvarboende  för  handikappade och  den praktiska hanteringen av tillgänglighetsfrågorna i  kommu­nerna.   Enligt   redovisningen  av kommunernas  planering för  bostads­försörjningen  har   drygt   100 kommuner  gjort   inventeringar  om  till­gänglighet.   Ett   60-tal kommuner  har  en  plane-ring för  tillgänglig­het,   och  ett   100-tal  uppger,   att  en  sådan förbereds.   Läget  kommer enligt Svenska kommunförbundet  att  förbättras   de  närmaste   åren.

Handlingsprogrammet  förutsatte,   att  kommunernas  möjlighet  att   ge dispens  från  krav  på tillgänglighet   skulle   tillämpas   restriktivt. Vidare  uttalades   behov  av  skärpt   uppmärksamhet   pä  anpassning   av centrumanläggningar   och  andra lokaler  till  vilka allmänheten  äger tillträde.   Bostadsstyrelsens utvärdering visar,   att kommunerna  i regel  har  dispenserat  från  hiss   vid upprustningar.   Undantag är Malmö kommun,   som genom beslut  om standardkrav  inte  tillåtit  av­steg från  hisskrav   i  bostadsförnyelse   och  vid  ombyggnad.   Den   nya plan- och  bygglagen  syftar  till att  minska avsteg från  lagen genom att  kräva kommunalt  antagna  områdesbestämmelser  som villkor för avsteg.

Anvisade  medel  för   förbättring  i  närmiljön  och för  hissbidrag har utnyttjats  i  blygsam omfattning.   Bidraget  för  tillgänglighetsska-pande  åtgärder  på kvartersmark  hade  ännu  i  februari   1987  inte fått  någon ansökan.   Den  särskilt  tillsatta hissgruppen har  gjort intressanta erfarenheter   om minskning av hisskostnader.   För   att erfarenheterna ska nå ut   i  landet krävs  mer   information  till kom­muner  och fastighetsägare.

Bostadsstyrelsens utvärdering visar, att en miljon lägenheter el­ler 140 000 av 183 000 trapphus med tre våningar eller mer saknar hiss. I hälften av trapphusen med hiss kommer en rullstol inte in i  hissen.   Av trapphusen utan hiss  är   113 000 otillgängliga för

26

Skr. 1986/87: 161

r

ö

relsehindrade p

å

 grund av lutningar och d

å

liga entr

é

f

ö

rh

å

llan­den.

Det har inte uppst

ä

llts krav p

å

 den yttre milj

ö

ns tillg

ä

nglighet. Den nya lagen ger dock kommunerna m

ö

jlighet att kr

ä

va tillg

ä

ng­lighet inom tomtmark vid ny- och ombyggnad. Motsvarande krav i befintlig bebyggelse kan inte st

ä

llas med st

ö

d av lagen.

Bostadsanpassningsbidrag beviljas f

ö

r individuell anpassning av bost

ä

der. F

ö

renklad administration genom att kommunen beslutar har f

ö

rkortat ans

ö

kningstiderna. Under programperioden har bidrag beviljats f

ö

r anpassning av 63 000 bost

ä

der, varav drygt 21 000 

å

r 1986. Av de boende hade 2/3 r

ö

relsehinder, och 1/3 hade andra funktionshinder, vanligen allergi eller synskada. Handlingspro­grammet uttalar sig f

ö

r att bostadsanpassningsbidraget ska f

å

 an­v

ä

ndas f

ö

r att g

ö

ra fritidshus tillg

ä

ngliga. Dessa 

ä

r dock fort­farande undantagna fr

å

n m

ö

jligheten.

Handikappades m

ö

jligheter att ha bra bostad beror ofta p

å

 om de f

å

r kommunalt bostadstill

ä

gg till folkpension (KBT) eller kommu­nalt bostadsbidrag till handikappade (KBH). KBT finns i alla kom­muner, om 

ä

n i skiftande utstr

ä

ckning. Knappt h

ä

lften av kommu­nerna har KBH.

N

ä

r m

ä

nniskor med funktionshinder bor d

å

ligt, betyder det isole­ring och problem f

ö

r dem. Men det betyder ocks

å

 st

ö

rre behov av och d

ä

rmed kostnader f

ö

r f

ä

rdtj

ä

nst och hemtj

ä

nst. I m

å

nga fall har detta f

ö

ranlett institutionsboende. Under programperioden har fr

å

gor om hemtj

ä

nsten st

å

tt i centrum f

ö

r den handikappolitiska debatten. Det har betonats, att bra hemtj

ä

nst, som tillgodoser behovet av personlig hj

ä

lp,

ä

r en f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r ett institu-tionsfritt samh

ä

lle. Det har ocks

å

skjutits i f

ö

rgrunden, att den enskilde sj

ä

lv m

å

ste f

å

 best

ä

mma, vilken hj

ä

lp hon vill ha och hur den ska l

ä

mnas.

Den kritiska synen p

å

hemtj

ä

nsten har s

ä

rskilt g

ä

llt sv

å

righeten att tillgodose skiftande individuella behov samt skillnaden i serviceniv

å

 kommunerna emellan. P

ö

r

ä

ndringarbete visar emeller­tid, hur hemtj

ä

nsten kan utvecklas och ge ledsagartj

ä

nst, hj

ä

lp till familjer med funktionshindrade barn, avl

ö

sning 

å

t anh

ö

riga samt boendeservice genom dygnet-runt-hj

ä

lp efter behov 

å

t sv

å

rt r

ö

relsehindrade och andra med omfattande funktionshinder. Det nya statsbidraget

å

r 1984 till den kommunala hemtj

ä

nsten ger b

ä

ttre m

ö

jligheter b

å

de f

ö

r personlig hj

ä

lp och f

ö

r utveckling av hem­tj

ä

nsten. Socialdepartementets konferensserie om hemtj

ä

nst och avinstitutionalisering visar, att utvecklingen g

å

r i r

ä

tt rikt­ning. Behoven 

ä

r dock stora - alltj

ä

mt vistas, som n

ä

mnts, avse­v

ä

rt mer 

ä

n 100 000 m

ä

nniskor i l

å

ngtidsinstitutioner.

Handikappade kan ofta inte v

ä

lja bostadsort och boendeform. Sv

å­

righeter att f

å

 personal inom socialtj

ä

nsten, s

ä

rskilt p

å

 de st

ö

rre orterna, otillr

ä

ckliga rehabiliteringsm

ö

jligheter och brist p

å

 tillg

ä

ngliga bost

ä

der orsakar, att personer med funk­tionshinder inte f

å

r ett v

ä

rdigt boende.

27

Skr. 1986/87: 161

10   SKOLA OCH UTBILDNING

Begreppet en skola f

ö

r alla anv

ä

nds f

ö

r att markera skolans an­svar f

ö

r samtliga elever. En s

å

dan skola 

ä

r ett 

ö

vergripande m

å

l. Under programperioden har detta kommit till uttryck genom rege­ringens uttalande, att det inte 

ä

r tillr

ä

ckligt "att skolan fun­gerar v

ä

l f

ö

r flertalet elever, om vi skall n

å

 m

å

let en skola f

ö

r alla. Vi m

å

ste ocks

å

ha ambitionen, att de elever som inte har s

å 

goda f

ö

ruts

ä

ttningar - som m

ö

ter problem i skolarbetet - ska lyc­kas. Regeringen har sett som sina viktigaste uppgifter p

å

 utbild­ningsomr

å

det att 

å

stadkomma en b

ä

ttre skola ocks

å

f

ö

r dessa ele­ver". (Prop. 1984/85:100, bil 10, UbU 16, rskr 234).

Integreringen av elever med funktionsneds

ä

ttning i vanliga skolor och klasser har 

ö

kat under programperioden. Som handlingsprogram­met betonar, kr

ä

ver denna utveckling, att resurser av olika slag tillf

ö

rs skolorna. St

ö

det till de integrerade eleverna har byggts ut i det allm

ä

nna skolv

ä

sendet. Utvecklingen har dock inte upp­n

å

tt m

å

len i programmet.

F

ö

r att f

ö

rb

ä

ttra utbildningen f

ö

r elever med handikapp 

ä

r landet sedan den 1 april 1984 indelat i fem planeringsregioner. I dessa finns en planeringsberedning, som samordnar l

ä

nsskoln

ä

mndernas insatser f

ö

r barn och ungdomar med handikapp inom det allm

ä

nna skolv

ä

sendet (prop. 1984/85:27, UbU 8, rskr 112). L

ä

nsskoln

ä

mn-derna har f

å

tt fler resel

ä

rare och konsulenter till st

ö

d f

ö

r ele­ver med handikapp. Fortfarande saknas dock en s

ä

rskild kompetens f

ö

r elever med medicinska handikapp. Skolv

ä

rlden och handikapp­organisationerna betonar vikten av att fler resel

ä

rare och konsu­lenter anst

ä

lls f

ö

r att tillgodose de behov som integrerade ele­ver med handikapp har. Det 

ä

r ocks

å

 viktigt, att skolh

ä

lsov

å

rden f

ö

rst

ä

rks, s

å

 att den tillgodoser handikappade elevers behov.

Å

r 1983 inr

ä

ttades ett resurscenter vid specialskolan i Sigtuna f

ö

r elever med sv

å

ra tal- och spr

å

kst

ö

rningar. D

ä

rmed finns re­surscenter vid samtliga fyra riksspecialskolor f

ö

r hj

ä

lp 

å

t inte­grerade elever, f

ö

r

ä

ldrar, l

ä

rare och annan personal. Skol

ö

ver­styrelsen utarbetar f n en beskrivning f

ö

r verksamheten vid re-surscentren. En m

å

lanalys g

ö

rs f

ö

r varje center.

Integreringen av synskadade elever i det vanliga skolv

ä

sendet har fullbordats under programperioden. Den tidigare specialskolan f

ö

r dessa barn i Stockholm (Tomtebodaskolan) avvecklades 

å

r 1985- D

å 

l

ä

mnade de sista sju eleverna skolan. Tomtebodaskolan ombildades till resurscenter. Utvecklingen 

ä

r i linje med handlingsprogram­met.

Handlingsprogrammet framh

å

ller, att avvecklingen av specialdesti­nerade medel f

ö

r 

å

tg

ä

rder till handikappade elever inte f

å

r miss­gynna dem. Under programperioden har 

ö

verg

å

ngen fr

å

n specialdes­tinerat till generellt statsbidrag fortsatt. Programmets krav p

å 

garantier mot f

ö

rs

ä

mringar v

ä

ger alltj

ä

mt tungt. Det 

ä

r d

ä

rf

ö

r angel

ä

get, att f

ö

lja upp verkningarna f

ö

r handikappade elever. Skol

ö

verstyrelsen har nyligen b

ö

rjat granska resursanv

ä

ndningen.

D

ö

va elever m

å

ste undervisas p

å

teckenspr

å

k. 

Ä

ven om en del gjorts f

ö

r att f

ö

rb

ä

ttra l

ä

rarnas f

ä

rdigheter i teckenspr

å

k.

28

Skr. 1986/87: 161

kvarst

å

r b

å

de vid d

ö

vskolorna p

å

 grundskoleniv

å

 och vid gymnasie­skolan f

ö

r d

ö

va i 

Ö

rebro omfattande behov av fortbildning f

ö

r personalen. Skol

ö

verstyrelsen arbetar med att komplettera d

ö

vsko­lans l

ä

roplan med kommentarmaterial. F

ö

r h

ö

rselskadade elever finns en s

ä

rskild gymnasieskola i 

Ö

rebro fr o m l

ä

s

å

ret 1984/85. Antalet h

ö

rselskadade elever d

ä

r 

ä

r n

ä

ra 100.

Det 

ä

r inte f

ö

renligt med det skolpolitiska m

å

let att ha skilda syften med undervisningen i olika skolformer. D

ä

rf

ö

r arbetar skol

ö

verstyrelsen med att anpassa m

å

len f

ö

r s

ä

rskolan till dem som g

ä

ller f

ö

r grundskolan. Landstingskommunerna

ä

r fortfarande huvudm

ä

n f

ö

r s

ä

rskolan, men kan avtala med kommuner att ansva­ret 

ö

verg

å

r till dem.

Den 1 juli 1986 tr

ä

dde den nya skollagen i kraft. Den omfattar ocks

å

s

ä

rskolan. Tidigare ans

å

gs undervisning av psykiskt utveck­lingsst

ö

rda vara en omsorg bland andra och reglerades i omsorgs­lagen. Genom skollagen kommer grundsatsen om en skola f

ö

r alla till uttryck. Trots att psykiskt utvecklingsst

ö

rda har skolplikt som andra, f

å

r drygt 100 utvecklingsst

ö

rda barn i skol

å

ldern inte n

å

gon undervisning alls. Ca 500 utvecklingsst

ö

rda barn och ung­domar f

å

r enbart s

ä

rskild undervisning. De f

å

r d

ä

rmed inte under­visning tillsammans med andra.

Anpassade l

ä

romedel anges i handlingsprogrammet som en f

ö

ruts

ä

tt­ning f

ö

r att handikappade ska kunna delta i undervisningen och f

å 

lika utbildning som andra. Statens institut f

ö

r l

ä

romedelsinfor­mation (SIL) och rikscentralerna f

ö

r pedagogiska hj

ä

lpmedel (RPH) har ansvar f

ö

r information om och produktion av l

ä

romedel f

ö

r handikappade. Resurserna till SIL och RPH har 

ö

kat, men behovet 

ä

r alltj

ä

mt st

ö

rre 

ä

n tillg

å

ngen. Detta g

ä

ller s

ä

rskilt f

ö

r fler­handikappade elever. Det har ocks

å

visat sig sv

å

rt att tillgodose deras behov av personlig assistans. Delvis beror det p

å

att fler­handikappades problem och behov uppm

ä

rksammats mera metodiskt f

ö

rst under programperioden.

I fr

å

ga om l

ä

romedel f

ö

r flerhandikappade 

ä

r kunskaperna hur de ska utformas otillr

ä

ckliga. N

å

got planm

ä

ssigt utvecklingsarbete har inte kommit ig

å

ng. Ett par siffror f

å

r belysa l

ä

get. Enligt SIL t

ä

cks behovet av l

ä

romedel f

ö

r synskadade och h

ö

rselskadade elever till ca 90 

%,   

medan behovst

ä

ckningen f

ö

r flerhandikappade 

ä

r mindre 

ä

n 5 . landstingskommunerna och Handikappinstitutet har under programperioden 

ö

vertagit ansvaret f

ö

r att handikappade f

å

r vardagshj

ä

lpmedel, s

å

ledes inte pedagogiska hj

ä

lpmedel, som de beh

ö

ver i skolan.

I handlingsprogrammet framh

å

lls, att studie- och yrkesoriente­ringen (SYO) f

ö

r handikappade m

å

ste f

ö

rst

ä

rkas. 

Ä

ven om plane­ringsberedningarna har inlett projekt med ut

ö

kad SYO, 

ä

r uttalan­det alltj

ä

mt giltigt. Det b

ö

r ocks

å

 n

ä

mnas, att mer beh

ö

ver g

ö

ras f

ö

r 

ö

verg

å

ng mellan skola och arbetsliv, s

å

 att handikappade ung­domar ska f

å

 arbete.

I handlingsprogrammet betonas, att kunskaperna om handikappade m

å

ste 

ö

ka f

ö

r all personal inom skolv

ä

sendet. Inom den nya l

ä

rar­utbildningen f

ö

r grundskolan f

å

r, enligt beslut under programpe­rioden, alla l

ä

rare kunskap i specialpedagogik (prop 1984/85:122, UbU 31, rskr 366). Arbete p

å

g

å

r inom universitets- och h

ö

gskole-

29

4   Riksdagen 1986187. 1 saml. Nr 161

Skr. 1986/87: 161

ä

mbetet och skol

ö

verstyrelsen med att utforma den nya l

ä

rarut­bildningen liksom fortbildningen f

ö

r redan utbildade l

ä

rare. Fortbildningen sker successivt och ber

ä

knas ta l

å

ng tid.

Handlingsprogrammet betonar ocks

å

, att teckenspr

å

ket ska vara grundl

ä

ggande i d

ö

vl

ä

rarutbildningen. Ett f

ö

rsta steg i denna riktning 

ä

r, att 20 po

ä

ng i teckenspr

å

k ing

å

r som ett f

ö

rkun­skapsprov i f

ö

rslaget till ny d

ö

vl

ä

rarutbildning.

I vuxenutbildningen 

ä

r kortutbildade och resurssvaga prioritera­de. Handikappade har inte n

å

tts av utbildningsinsatser i den ut­str

ä

ckning det var t

ä

nkt, n

ä

r vuxenutbildningsreformerna genom­f

ö

rdes. Skol

ö

verstyrelsen har d

ä

rf

ö

r beslutit, att prioritera in­satser inom olika former av vuxenutbildning s

å

 att personer med stora funktionsneds

ä

ttningar kan delta mer 

ä

n nu. Insatserna g

ä

l­ler s

å

v

ä

l rekryteringsmetoder som studiemetoder.

Vid 

å

rsskiftet 1986/87 redovisade skol

ö

verstyrelsen ett rege­ringsuppdrag om vuxenutbildning f

ö

r psykiskt utvecklingsst

ö

rda (s

ä

rvux). Styrelsen anser, att s

ä

rvux, enligt handlingsprogram­mets syn, ska knytas till den regulj

ä

ra vuxenutbildningen och att utbildningen ska bli kompetensinriktad.

V

ä

stanviks folkh

ö

gskola, d

ä

r undervisningen sker p

å

 teckenspr

å

k, har under programperioden erh

å

llit statliga medel f

ö

r nya loka­ler. Skolan blir en del av den teckenspr

å

kiga milj

ö

n vid Sveriges d

ö

vas riksf

ö

rbunds kulturcentrum i Leksand.

Enligt handlingsprogrammet b

ö

r d

ö

va f

å

 h

ö

gskoleutbildning vid n

å­

gon eller ett par h

ö

gskolor. Undervisningen ska ske p

å

tecken­spr

å

k. En s

å

dan utveckling har p

å

b

ö

rjats. Universitets- och h

ö

g­skole

ä

mbetet (UH

Ä

) har f

ö

reslagit, att fasta tolktj

ä

nster inr

ä

t­tas vid universitetet i Stockholm. Avsikten 

ä

r, att universitetet ska erbjuda en god milj

ö

f

ö

r d

ö

va studerande.

I handlingsprogrammet framh

å

lls, att handikappkunskap b

ö

r ing

å

 i all h

ö

gskoleutbildning. I UH

Ä

:s utbildningsplaner under program­perioden f

ö

reskrivs f

ö

r flera utbildningar, bl a f

ö

r l

ä

rare, att kunskap om handikapp ska ing

å

.

Handikappade, som bedriver eftergymnasiala studier, f

å

r hj

ä

lp och service i sin dagliga livsf

ö

ring genom styrelsen f

ö

r v

å

rdar-tj

ä

nst. Under programperioden har efterfr

å

gan p

å

 v

å

rdartj

ä

nst 

ö

kat, och den lokala verksamheten har byggts ut.

1 1      ARBETE OCH SYSSELS

Ä

TTNING

Arbetsmarknadsfr

å

gorna

ä

gnas stort utrymme i handlingsprogrammet. Det 

ä

r naturligt med tanke p

å

 arbetets centrala betydelse f

ö

r b

å­

de den enskilda m

ä

nniskan och samh

ä

llets utveckling. De arbets­marknadspolitiska insatserna under programperioden har inte 

ä

nd­rat det f

ö

rh

å

llandet, att m

å

nga m

ä

nniskor med handikapp saknar tilltr

ä

de till arbetsmarknaden. Situationen 

ä

r s

ä

rskilt allvarlig f

ö

r m

ä

nniskor med omfattande funktionshinder. Trots att befintli­ga st

ö

dformer anlitats, har arbete inte kunnat erbjudas dem. Kom­munernas ansvar f

ö

r arbete 

å

t handikappade enligt 21 

§

 social­tj

ä

nstlagen har inte medf

ö

rt n

å

gon 

ä

ndring h

ä

rvidlag.

30

Skr. 1986/87: 161

Varje m

å

nad s

ö

ker f n ca 32 000 handikappade arbete enligt ar­betsmarknadsstyrelsens statistik. Antalet s

ö

kande f

ö

re 

å

r 1986 var ca 30 000 i m

å

naden. Ca 5 000 i m

å

naden f

å

r ett arbete, ar­betsmarknadsutbildning, beredskapsarbete eller arbete i ungdoms­lag. F

ö

r dem som kvarst

å

r hos f

ö

rmedlingen ser det ut som v

ä

nte­tiden p

å

 arbete 

ö

kar.

Andelen f

ö

rv

ä

rvsarbetande 

ä

r enligt statistiska centralbyr

å

n av­sev

ä

rt l

ä

gre bland handikappade 

ä

n i den 

ö

vriga befolkningen. N

å­

got fler handikappade f

å

r dock arbete nu 

ä

n vid b

ö

rjan av pro­gramperioden. Det beh

ö

vs emellertid 40 000 nya arbeten 

å

t handi­kappade f

ö

r att j

ä

mna ut skillnaden mellan dem och andra. F

ö

r vissa handikappgrupper, bl a r

ö

relsehindrade och synskadade, 

ä

r f

ö

rv

ä

rvsfrekvensen s

ä

rskilt l

å

g. Gruppen med nedsatt h

ö

rsel skil­jer sig dock inte n

ä

mnv

ä

rt fr

å

n 

ö

vriga befolkningen. D

ä

remot 

ä

r den 

ö

verrepresenterad i arbetaryrken; m

å

nga arbetar i bullriga milj

ö

er. Samtliga handikappgrupper 

ä

r 

ö

verrepresenterade i arbe­taryrken, och andelen yrkesutbildade 

ä

r l

ä

gre 

ä

n i den 

ö

vriga be­folkningen.

Under programperioden har betydande arbetsmarknadsinsatser gjorts f

ö

r handikappade, men det 

ä

r sv

å

rt att bed

ö

ma effekterna. Stati­stiken ger inte tillr

ä

ckligt underlag. Det har d

ä

rf

ö

r framf

ö

rts 

ö

nskem

å

l om b

ä

ttre statistik med bl a l

å

ngsiktiga uppf

ö

ljningar.

F

ö

re programperioden 

ö

kade antalet f

ö

rtidspensionerade ungdomar kraftigt. 

Ö

kningen har hejdats. Ca 2 100 ungdomar i 

å

ldrarna 16-29 

å

r f

ö

rtidspensioneras varje 

å

r. Totalt har f

ö

rtidspensio­neringarna 

ö

kat under perioden, och av nybeviljade f

ö

rtidspen­sioner dominerar de 

å

t 

ä

ldre och slitna arbetare.

Satsningarna f

ö

r att minska ungdomsarbetsl

ö

sheten kommer 

ä

ven handikappade till del, men har inte lett till n

å

gon p

å

taglig be­gr

ä

nsning av arbetsl

ö

sheten bland dem. F

ö

r psykiskt utvecklings­st

ö

rda utstr

ä

cktes r

ä

tten till plats i ungdomslag till fyllda 25 

å

r. I 1987 

å

rs budgetproposition f

ö

resl

å

s att 

å

ldersgr

ä

nsen 25 

å

r ska g

ä

lla 

ä

ven f

ö

r ungdomar med sv

å

rare fysiska handikapp. Under perioden har arbetsmarknadsverket med s

ä

rskilt anvisade medel gjort f

ö

rs

ö

k med intensifierad upps

ö

kande verksamhet bland han­dikappade ungdomar. 

Å

tg

ä

rderna har f

ö

rhindrat f

ö

rtidspensionering f

ö

r en del ungdomar. Regeringen har f

ö

reslagit, att f

ö

rs

ö

ksverk­samheten ska forts

ä

tta.

N

ä

r lagen om anst

ä

llningsfr

ä

mjande

å

tg

ä

rder tr

ä

dde i kraft, v

ä

ck­tes hopp om en b

ä

ttre arbetsmarknad f

ö

r handikappade. I hand­lingsprogrammet uttalas, att f

ö

rv

ä

ntningarna inte infriats. Lagen har till

ä

mpats sporadiskt och dess yttersta konsekvens har inte utnyttjats. Uttalandet 

ä

r alltj

ä

mt giltigt.

Arbetsmilj

ö

lagen syftar till att f

ö

rebygga skador i arbetslivet, lagen inneb

ä

r en skyldighet f

ö

r arbetsgivaren att anpassa arbets­milj

ö

n till m

ä

nniskans f

ö

ruts

ä

ttningar. Fr

å

gor om arbetsmilj

ö

ns tillg

ä

nglighet

ä

r s

ä

rskilt viktiga, n

ä

r ny teknik tas i bruk i arbetsprocessen. Arbetarskyddsstyrelsen har utf

ä

rdat till

ä

mp­ningsf

ö

reskrifter till lagen, men handikappades situation har inte underl

ä

ttats p

å

 ett avg

ö

rande s

ä

tt. F

ö

r att f

ö

rst

ä

rka f

ö

re­tagens anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet inf

ö

rdes den 1 januari 1986 nya regler i arbetsmilj

ö

lagen. Fr

å

n samma tidpunkt

31

Skr. 1986/87: 161

gäller  som villkor   för  bidrag till  företagshälsovård,   att  denna har  kompetens   och   resurser   till   anpassnings-  och   rehabiliterings­verksamhet.   Åtgärderna är   i   linje  med  handlingsprogrammets  krav.

Lönebidraget  är   en  av  de  viktigaste   stödformerna  för  handikappade på arbetsmarknaden  och  en  förutsättning för  många att   få ett   ar­bete.   Under  perioden  beslöts   ett   tak  för  anställning med   lönebi­drag  inom allmännyttiga organisationer.   Anställningarna med  löne­bidrag har  ökat   från  36  000  till  43  500 mellan  åren   1983  och 1986.

År   1984  infördes   det   särskilda  lönebidraget.   Syftet   var   att  un­derlätta för  svårt   handikappade  att  få arbete  på den   reguljära arbetsmarknaden.   Det  kan  nämnas,   att   inte  mer  än  hälften  av  3   800 sådana bidrag,   för  vilka medel  anvisats,   utnyttjades  år   1986.   Re­formen  har  således   i   vart  fall   inte  ännu  fått   avsedd   effekt.   Sam­ma  år   infördes   introduktionsbidraget.   Detta kan  utgå   i   sex  måna­der  med   90 % av  lönekostnaden.

Bidraget   till  arbetsbiträde  har  höjts.   Möjlighet   har  enligt   hand­lingsprogrammets  krav  öppnats   att  kombinera  lönebidrag med   rätt till   arbetsbiträde.   Bidraget   till   arbetstekniska  hjälpmedel   har förstärkts.   Det   går  nu att   få hjälpmedel,   som kostar  mer  än 50  000 kr.   På senare  år   har  medlen  för  arbetshjälpmedel   visat   sig otillräckliga.   I  en  del   län  har  pengarna tagit  slut  före  utgången av  budgetåret.   Det   beror  bl   a på  att   dyrare,   tekniskt  mera  avan­cerade  hjälpmedel  har  behövt  ställas  till  förfogande.

Samhällsföretag  har   ca  28  000  anställda.   Ökningen under   perio­den  är  ca 3 000.   Företagen  har  ålagts  att  öka självfinansierings­graden  för  att  minska behovet   av  statliga driftbidrag.   Under 1980-talet  har   redovisats   en   resultatförbättring  och  ett  minskat behov  av  driftbidrag  i   procent   av  lönekostnaderna.   Bland  annat detta har  skapat   oro  för  att   människor med  svåra funktionshinder inte   får   anställning  inom  Samhällsföretag.

Efterfrågan  på  arbetstillfällen   i   Samhällsföretag  är   större   än vad  som kan   tillgodoses.   Antalet   sökande  uppgick   till  7   000  per­soner  år   1986.   Samhällsföretag har  fördubblat  utströmningen  till reguljära  arbetsmarknaden  under   programperioden  från   1,3  % till 2,3  %.   Statsmakternas  mål  är   2   -  5 %.

Den  yrkesinriktade   rehabiliteringen  bedrivs   i   första  hand   vid arbetsmarknadsinstituten med   särskilda  resurser   (Ami-S).   Verk­samheten  har  ändrat   profil  under   perioden  och  blivit   mer   utåtrik­tad.   Den bedrivs   till  en  större  del  på arbetsplatser   och  på  den sökandes  hemort.   Diskussionen  om rehabiliteringen har varit   in­tensiv under perioden.   Handikappkommittén  föreslog,   att   lokala rehabgrupper  med   försäkringskassan  som huvudman  skulle  ha  ansva­ret  för  rehabiliteringen.   Frågan har  nu överlämnats   till   rehabi­literingsberedningen.

De   senaste  åren  kännetecknas   av  alltmer   avancerad  teknik   i  ar­betslivet.   Detta kan  både   gynna  människor  med  handikapp  och  öka utslagningen.   Frågor   om  datorisering och  handikappades  arbete behandlades  av  dataeffektutredningen.   På dess  förslag har  arbets-

32

Skr. 1986/87: 161

marknadsstyrelsen i samarbete med styrelsen f

ö

r teknisk utveck­ling och Handikappinstitutet tagit initiativ till ett teknikupp­handlingsprojekt, som ska svara f

ö

r att f

å

fram b

ä

ttre och billi­gare datoriserade hj

ä

lpmedel f

ö

r handikappade.

12     KULTUR OCH REKREATION

Handikappade har r

ä

tt till samma kultur som andra. Det 

ä

r en vik­tig grundsats i handlingsprogrammet. Det mesta av kulturutbudet 

ä

r emellertid otillg

ä

ngligt f

ö

r dem. En rad insatser har gjorts under programperioden i enlighet med riksdagens m

å

l, att kultur­politiken ska utformas med h

ä

nsyn till eftersatta gruppers erfa­renheter och behov. De har dock inte minskat  skillnaderna p

å

 ett avg

ö

rande s

ä

tt mellan handikappades och 

ö

vriga medborgares m

ö

j­ligheter att ta del av kulturlivet. Tv

ä

rtom m

å

ste man konstatera, att ett st

ö

rre informationsutbud och nya medier, som tagits i bruk, har 

ö

kat klyftorna. Ett exempel 

ä

r de snabbt v

ä

xande kabel-TV-n

ä

ten. Det finns inga best

ä

mmelser om att n

ä

tinnehavaren ska anpassa verksamheten till handikappades behov.

Arbetet med att g

ö

ra dagstidningarna tillg

ä

ngliga f

ö

r synskadade har fortsatt under programperioden. Riksdagen har anvisat medel f

ö

r utgivning av dagstidningar som taltidning. Taltidningskommit-t

é

n har sedan 

å

r 1982 dels f

ö

rdelat bidrag till utgivning av dagstidningar som talutg

å

vor, dels utrett och utvecklat verksam­heten med radio- och kassettidningar.

Resultatet 

ä

r att sex tidningar utger redigerade kassetter. Nio producerar redigerade, FM-s

ä

nda radiotidningar. En tidning g

ö

r ett f

ö

rs

ö

k med datoriserade FM-s

ä

nda texter, som omfattar hela tidningen. Den kan l

ä

sas p

å

 punktskrift eller tas emot som synte­tiskt tal. 

Å

r 1987 utges 185 dagstidningar i landet. S

å

ledes

ä

r 90 av dagstidningarna otillg

ä

ngliga f

ö

r synskadade.

Å

r 1985 besl

ö

t riksdagen enligt regeringens proposition om rikt­linjer f

ö

r fortsatt f

ö

rs

ö

ksverksamhet med radio- och kassettid­ningar (prop. 1984/85:138, KU 33, rskr 294). Taltidningskommitt

é

n avser att l

ä

mna sitt slutbet

ä

nkande f

ö

re sommaren 1987.

Packtidskrifter och veckotidningar 

ä

r s

ä

llsynta i talutg

å

vor. F

ö

r att i n

å

gon m

å

n kompensera synskadade, utger Synskadades riksf

ö

r­bund ett 10-tal ers

ä

ttningstidskrifter p

å

 tal och i punkt. Verk­samheten finansieras med statsmedel. I en del fall kan synskadade m

ö

jligen f

å

 hj

ä

lp av bibliotekens inl

ä

sningstj

ä

nst med enstaka tidskriftsartiklar.

Dag-NUET och Vecko-NUET 

ä

r nyhetstidningar f

ö

r d

ö

vblinda. F

ö

re­ningen Sveriges d

ö

vblinda ger ut dem i svartskrift, p

å

 kassett och i punkt. Utgivningen finansieras av staten. D

ö

vblinda har, 

ä

ven i j

ä

mf

ö

relse med synskadade, extremt ringa tillg

å

ng till pressen; inneh

å

llet i NUET under en vecka motsvarar en sida i en svartvit tidning.

Synskadades tillg

å

ng till b

ö

cker har 

ö

kat. Under 

å

r 1987 kommer 25 /

É

 av den 

å

rliga bokutgivningen att finnas som talbok. S

å

ledes f

ö

rblir emellertid 75 

%  

av den otillg

ä

nglig f

ö

r synskadade. I det

33

Skr. 1986/87: 161

ä

ldre bokbest

å

ndet 

ä

r andelen st

ö

rre. Talb

ö

ckerna finns till l

å

ns i folkbiblioteken, men det finns stora regionala skillnader. Tal-och punktskriftsbiblioteket (TPB) har anslag att f

ö

rdela till l

ä

nsbiblioteken f

ö

r att utj

ä

mna skillnaderna. Samtliga l

ä

nsbib­liotek har fastlagt regionala talboksf

ö

rs

ö

rjningsplaner. TPB har anslag f

ö

r att producera talb

ö

cker f

ö

r invandrare.

Punktskriften har stor betydelse som l

ä

s- och skriftspr

å

k f

ö

r synskadade. Produktionen av punktskriftsb

ö

cker har legat p

å

 samma niv

å

under programperioden, ca 500 titlar per 

å

r. Sedan budget­

å

ret 1984/85 tillhandsih

å

ller TPB punktskriftsb

ö

cker f

ö

r f

ö

rs

ä

lj­ning till enskilda till samma pris som den tryckta boken. H

ä

lften av punktskriftsproduktionen 

ä

r barn- och ungdomslitteratur. 

Å

r 1985 inr

ä

ttade regeringen en n

ä

mnd med uppgift att utveckla punktskriften som skriftspr

å

k f

ö

r synskadade.

Riksdagen besl

ö

t enligt litteratur- och folkbiblioteksproposi­tionen, som behandlade bl a bibliotekens upps

ö

kande verksamhet till 

ä

ldre och handikappade samt behovet av att 

ö

ka tillg

å

ngen p

å 

litteratur till l

ä

shandikappade (prop. 1984/85:141, KrU 21, rskr 392). Fr

å

gorna g

ä

llde talb

ö

cker, LL-b

ö

cker, b

ö

cker med stor stil och videogram. Behovet av storstilsb

ö

cker 

ä

r avsev

ä

rt, men pro­duktionen fortfarande i det n

ä

rmaste obefintlig. B

ä

ttre l

ä

shj

ä

lp­medel och ett 

ö

kat antal talb

ö

cker har inte minskat behovet. Tv

ä

rtom har bibliotek, som bygger ut sin upps

ö

kande verksamhet, sv

å

rt att f

ö

rse l

å

ntagarna med storstilsb

ö

cker.

Sveriges d

ö

vas riksf

ö

rbund (SDR) producerar videogram p

å

 tecken­spr

å

k

å

t d

ö

vf

ö

reningarna. Ett 30-tal l

ä

ns- och kommunbibliotek k

ö

per videogram f

ö

r utl

å

ning till d

ö

va. SDR producerar videob

ö

c­ker och nyhetsprogram, barnprogram och program av allm

ä

n karak­t

ä

r. Riksdagen besl

ö

t

å

r 1986, att staten ska ha det ekonomiska huvudansvaret f

ö

r SDR:s videoproduktion, och statsbidraget r

ä

k­nades upp v

ä

sentligt. En 

ö

versyn av informationen om videogrammen och en katalogisering av dem p

å

b

ö

rjades inom talboks- och punkt­skriftsbiblioteket 

å

r 1986. Syftet 

ä

r bl a, att videogrammen ska n

å

 flera 

ä

n d

ö

vf

ö

reningarna.

Staten har 

ö

kat st

ö

det till Tyst teater f

ö

r att fler d

ö

va sk

å

de­spelare ska anst

ä

llas, och teatern ska erbjuda den d

ö

va publiken fler pj

ä

ser. Tyst Teater har uppskattats mycket under program­perioden, men alltj

ä

mt har d

ö

va ytterst ringa tillg

å

ng till tea­ter i j

ä

mf

ö

relse med vad som st

å

r h

ö

rande till buds.

Psykiskt utvecklingsst

ö

rda h

ö

r till de mest eftersatta i samh

ä

l­let. Kulturen 

ä

r inget undantag. Utgivningen av l

ä

ttl

ä

seb

ö

cker (Ll) har 

ö

kat under programperioden. Ca 170 Il-b

ö

cker har publi­cerats. N

ä

stan alla Il-b

ö

cker finns som talbok eller i punkt­skrift. Ett viktigt framsteg 

ä

r att det nu finns en nyhetstid­ning, 8 SIDOR, p

å

 l

ä

ttl

ä

st svenska. Tidningen b

ö

rjade p

å

f

ö

rs

ö

k 

å

r 1984. Riksdagen besl

ö

t enligt regeringens proposition om ny­hetsf

ö

rmedling till beg

å

vningshandikappade om permanentning av utgivningen den 1 januari 1987. Tidningen kommer dock inte ut mer 

ä

n en g

å

ng i veckan.

Textningen av svensktalade program i TV har 

ö

kat. 

Å

r 1983 texta­des 290 av utbudets 2 764 timmar (10 ). 

Å

r 1986 textades 518 av

34

Skr. 1986/87:161

3 120 timmar (17 

%). 

Det

ä

r positivt, men 83  av det svensktala­de utbudet 

ä

r s

å

ledes otillg

ä

ngligt f

ö

r d

ö

va.

Text-TV, som omfattar mycket annat 

ä

n programtextning, har ut­vecklats .tekniskt och 

ö

kat s

ä

ndningstiden.

Å

ren 1983-1986 mer 

ä

n f

ö

rdubblades utbudet, och fr

å

n 

å

r 1985 har en miljonpublik till­g

å

ng till Text-TV. Intressant 

ä

r en begynnelse med simultantext­ning av nyhetsprogram och andra direkts

ä

ndningar. Tolkning till teckenspr

å

k i TV f

ö

rekommer s

ä

llan.

Ä

ven om texts

ä

ttningen har 

ö

kat, st

å

r de barndomsd

ö

va licensbetalarna alltj

ä

mt utanf

ö

r m

ö

j­ligheten att ta del av TV.

F

ö

r att f

ö

rverkliga de kulturpolitiska m

å

len ges ett omfattande st

ö

d till f

ö

reningslivet. Ett m

å

l 

ä

r, att eftersatta grupper ska kunna ta del i det. Unders

ö

kningar visar dock, att det 

ä

r f

å 

m

ä

nniskor med handikapp som aktivt deltar i f

ö

reningsliv.

Trots insatser under programperioden, har hindren f

ö

r handikappa­de att delta i kulturlivet s

å

ledes inte undanr

ö

jts. Det beror inte bara p

å

 att en ringa del av utbudet 

ä

r anpassat till handi­kappades f

ö

ruts

ä

ttningar. En avg

ö

rande faktor 

ä

r, att handikappa­de 

ä

r beroende av boendeservice, hemtj

ä

nst, hj

ä

lpmedel och f

ä

rd­tj

ä

nst f

ö

r att leva ett aktivt liv. Dessa verksamheter 

ä

r inte utbyggda s

å

att handikappade kan delta i kulturlivet.

Behovet av insatser f

ö

r att m

ä

nniskor med handikapp ska f

å

 ett gott inneh

å

ll i sin fritid diskuterades i turist- och rekrea­tionspolitiska utredningen. I ett bet

ä

nkande 

å

r 1983 presentera­des faktorer, som hindrar dem att ha en aktiv fritid. Hot bak­grund av denna f

ö

reslog utredningen, att anl

ä

ggningar f

ö

r turism och friluftsliv skulle g

ö

ras mer tillg

ä

ngliga f

ö

r r

ö

relsehindra­de, synskadade och allergiker. F

ö

rslagen har dock f

å

tt st

å

 till­baka vid avv

ä

gningen mot andra behov.

Ett positivt exempel p

å

tillg

ä

nglighet f

ö

r handikappade 

ä

r Bj

ö

rn

ö 

fritidsomr

å

de, som anpassats f

ö

r r

ö

relsehindrade. Eljest f

å

r kon­stateras, att f

å

 konkreta insatser har gjorts under programperio­den i detta syfte.

Handlingsprogrammets beskrivning av det kommersiella fritidsut­budet som otillg

ä

ngligt f

ö

r handikappade 

ä

r fortfarande giltig. En orsak h

ä

rtill 

ä

r att den kommersiella sektorn anser handi­kappade vara en ekonomiskt mindre intressant grupp.

Unders

ö

kningar av statistiska centralbyr

å

n visar, att handikappa­de har l

ä

gre inkomst, s

ä

mre h

ä

lsa, f

ä

rre sociala kontakter och mer s

ä

llan 

å

ker p

å

 semesterresor 

ä

n andra. Detta har riktat upp­m

ä

rksamheten p

å

 fritidens betydelse. Att tr

ä

ffa andra m

ä

nniskor och f

å

 rekreation 

ä

r viktigt, inte minst f

ö

r dem som saknar dag­lig syssels

ä

ttning. V

ä

xande medvetenhet om fritidens betydelse har resulterat i att regeringen genom allm

ä

nna arvsfonden bevil­jat medel till forskning p

å

 omr

å

det fritid och handikapp.

13      KOMMUNIKATIONER

Enligt riksdagens trafikpolitiska beslut 

å

r 1979 ska f

ä

rdmedlen vara handikappanpassade senast 

å

r 1989. SJ fick dock utstr

ä

ckt

35

Skr. 1986/87: 161

tid  för  halva vagnparken  till  år   1991.   Transportrådet  anförtrod­des   ansvaret   att   initiera,   planera,   följa upp  och  samordna  an­passningen av färdmedlen.   Rådets   första föreskrifter meddelades år   1982  och  rörde  bussar.   De  gällde   destinationsskyltning,   färg­kontraster,   ljusförhållanden,   hållplatsmarkeringar  och  steghöj­der.   Föreskrifter  har  därefter  utfärdats   för  tågvagnar,   spårvag­nar,   tunnelbanevagnar,   motorvagnar,   förortståg,   fartyg och  flyg­maskiner.   Transportrådet   avser  att  meddela föreskrifter   om taxi­bilar   i  år.   Därmed  skulle  enligt   transportrådet  arbetet  med  före­skrifter  vara färdigt.

Handikappanpassningen  anses   ha gått   långsamt  och   inte  ha till­räcklig anspråksnivå.   Kritiken  gäller,   att  föreskrifterna saknar lösningar  för   hur personer  med   omfattande  rörelsehinder  och medicinska handikapp  ska kunna anlita kollektivtrafiken.

Utvecklingen  av  färdtjänst   och   riksfärdtjänst  är  beroende  av  hur de  allmänna kollektiva färdmedlen utformas.   Det  gäller  särskilt bussar  och  tåg.   Därför  har  kritik  också  riktats  mot  att   hela Stockholmsregionen förklarats  vara tätortstrafikområde.   Härigenom har  nämligen Stockholms  lokaltrafik  i  stor  utsträckning dispens från  anpassning av  sina fordon.   Vidare  är  bussar  för   turism  och beställningstrafik undantagna från  bestämmelserna  om anpassning.

Försöksverksamheten med   riksfärdtjänst  utvärderades  i  början  av programperioden  och permanentades   år   1984.   Transportrådet  fick ansvaret  att  utveckla den vidare.   Rådet  skulle   därigenom även få kunskaper  om vad  som försvårar  för  funktionshindrade  att   nyttja kollektivtrafiken.   Kunskaperna skulle  användas  i  arbetet  med  att göra färdmedel   tillgängliga.

Enligt  utvärderingen  av  försöksverksamheten  med   riksfärdtjänst anlitade under  försöket,   som varade  tre  år,   13  000 personer   riks­färdtjänst  för   tillsammans   17  000  resor.   Utredningar,   som före­gick   försöket   redovisade,   att   20   000  personer   hade   så  omfattande funktionshinder,   att  de   inte  kunde   resa på  egen  hand  ens  med   vä­sentligt  bättre  anpassning av  färdmedlen.   Riksfärdtjänsten  har   nu avsevärt  större   omfattning.   År   1986  företog  sålunda  18  400 perso­ner  31   200 resor.   Det  motsvarar   1,6  resor per  år  och person.   De senaste  åren  har   riksfärdtjänstens  kunder  klagat   på alltmer   in­gående  prövning av  resebehovet  samt   på att  beställningstiden ut­ökats.   Kritiken   gäller  även  hur   samordning  sker   av taxiresor. Handikapprörelsen     lämnade  år   1986  transportrådets   delegation   i handikappfrågor,   därför   att   organisationerna  inte  ansåg  sig  ha fått  avsett   inflytande   på utformningen av  riksfärdtjänst   och  an­passning av färdväsendet.

länstrafiken har  förbättrats  för   resenärer   i  allmänhet   genom  eko­nomiskt  fördelaktiga månadskort  och  tätare  turer.   Reseströmmen inom  länen  har  ökat.   En   liknande  uppgång  i   resor   inom länen  redo­visas   inom  riksfärdtjänsten.   Transportrådet  anger,   att  22   av riksfärdtjänstens  resor  sker  inom länet.   En förklaring är,   att merparten av all  länstrafik  sker  med  bussar,   som ännu  inte  anpas­sats.   Föreskrifterna  om  anpassning  av  bussar  gäller  för   nyan­skaffningar från  år   1984.   Få av landets   11   000 bussar  i   linjetra­fik  har  lyftplatta eller   ramp.

36

Skr. 1986/87:161

Trafiksystemets tillg

ä

nglighet beror 

ä

ven p

å

 utformningen av ter­minaler, v

ä

ntplatser och g

å

ngv

ä

gar, om det finns skydd mot v

ä

der och vind, samt p

å

 attityder fr

å

n trafikpersonal och medresen

ä

rer. N

å

gon anpassning av trafikmilj

ö

n i vid bem

ä

rkelse har 

ä

nnu inte gjorts. Positiva exempel p

å

utvecklingsarbete 

ä

r dock den s k servicelinjen i Bor

å

s med rullstolstillg

ä

ngliga bussar samt SJ:s senaste vagnmodell A 4. Den medger f

ä

rd f

ö

r tv

å

 personer, som sitter kvar i rullstol. Dock kvarst

å

r problemet med att stiga p

å

, stiga av och komma fram inne i t

å

get. Vagnen har satts in i intercityt

å

gen. SJ:s informationsskrift 

å

r 1984 Handikappad p

å 

t

å

g fick ett positivt mottagande.

Personer som p

å

grund av funktionshinder inte kan nyttja de kol­lektiva trafikmedlen 

ä

r beroende av f

ä

rdtj

ä

nst inom sitt n

ä

rtra­fikomr

å

de. F

ä

rdtj

ä

nsten 

ä

r b

å

de en ers

ä

ttning f

ö

r of

ö

rm

å

gan att f

ö

rflytta sig sj

ä

lv och ett komplement till annan kollektiv tra­fik. F

ö

r att m

ä

nniskor med funktionshinder skall f

å

 ett eget bo­ende, arbete och meningsfull fritid 

ä

r f

ä

rdtj

ä

nsten n

ö

dv

ä

ndig. I statens handikappr

å

ds kartl

ä

ggning av det ekonomiska st

ö

det till handikappade redovisas, att villkoren och avgifterna f

ö

r f

ä

rd­tj

ä

nst avviker v

ä

sentligt fr

å

n villkoren f

ö

r annan kollektivtra­fik.

I samband med den 

ö

kade utflyttningen fr

å

n institutionerna har behovet av insatser fr

å

n socialtj

ä

nsten uppm

ä

rksammats alltmer. Bra f

ä

rdtj

ä

nst har framh

å

llits som en f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att m

ä

n­niskor med handikapp ska kunna leva ett aktivt liv. Under pro­gramperioden har antalet f

ä

rdtj

ä

nstlegitimerade 

ö

kat, men detta har inte motsvarats av en kvalitativ utveckling av verksamheten. De sv

å

ra brister i f

ä

rdtj

ä

nsten som p

å

talas i handlingsprogrammet - oj

ä

mn utbyggnad 

ö

ver landet, olikheter i fr

å

ga om taxor och re­sans l

ä

ngd samt begr

ä

nsningar f

ö

r anlitandet - kvarst

å

r fortfa­rande. Socialstyrelsen analyserar f n skillnaderna mellan kommu­nerna samt effekterna av statsbidraget.

Handlingsprogrammet tar 

ä

ven upp bilst

ö

det och f

ö

ruts

ä

tter, att det ska bli ett verksamt st

ö

d f

ö

r att handikappade ska kunna del­ta aktivt i samh

ä

llslivet. Bilst

ö

dskommitt

é

n 

ö

verl

ä

mnade 

å

r 1982, samtidigt som handlingsprogrammet publicerades, ett bet

ä

nkande till regeringen. 

Ä

rendet avskrevs dock efter kritisk granskning av remissinstanserna. Ett nytt f

ö

rslag har tagits fram, och rege­ringen har st

ä

llt ett b

ä

ttre bilst

ö

d i utsikt.

14      KONSUMENTPOLITIK

Konsumentpolitiken avser fr

å

gor om konsumenternas k

ö

p och anv

ä

nd­ning av varor och tj

ä

nster, som bjuds ut p

å

 den privata marknaden eller p

å

marknader som arbetar enligt likartade principer. S

å

 av­gr

ä

nsades det konsumentpolitiska omr

å

det av riksdagen 

å

r 1972, och det bekr

ä

ftades n

ä

r riksdagen 

å

r 1986 tog st

ä

llning till in­riktningen av konsumentpolitiken. Konsumentfr

å

gorna ber

ö

r m

ä

nnis­kornas liv n

ä

ra och behandlas i flera avsnitt av handlingspro­grammet .

Konsumentpolitiken har stor betydelse f

ö

r konsumenter med funk­tionshinder. Den relativt goda ekonomiska utvecklingen under de senaste 

å

ren 

ä

r till f

ö

rdel f

ö

r alla, ocks

å

 f

ö

r dem. Den ekono­miska klyftan mellan grupper med och utan funktionshinder best

å

r

37

Skr. 1986/87: 161

dock. Ingenting tyder p

å

att funktionshindrade som grupp kommit ifatt andra grupper i ekonomiska m

ö

jligheter. I st

ä

llet finns exempel p

å

 f

ö

r

ä

ndringar, som drabbar m

ä

nniskor med funktionshin­der s

ä

rskilt h

å

rt och d

ä

rmed ytterligare minskar deras utrymme f

ö

r konsumtion.

Det g

ä

ller bl a h

ö

jda avgifter f

ö

r l

ä

karv

å

rd, l

ä

kemedel och sjuk­husv

å

rd, nya avgifter f

ö

r v

å

rd av distriktssk

ö

terska och f

ö

r hj

ä

lpmedel, liksom att hj

ä

lpmedel stryks fr

å

n hj

ä

lpmedelsf

ö

rteck­ningen och m

å

ste k

ö

pas av den enskilde. Ett annat exempel 

ä

r h

ö

j­ningen av avgiften f

ö

r lokalsamtal p

å

 telefon. Den sl

å

r h

å

rt mot dem som anv

ä

nder texttelefon och dem som beh

ö

ver telefon f

ö

r att utr

ä

tta 

ä

renden och umg

å

s - ringa 

ä

r ett s

ä

tt att vara tillsam­mans! Positivt 

ä

r emellertid, att kvartalsavgiften om 65 kr. f

ö

r texttelefon inte l

ä

ngre tas ut av abonnenten. Dock har uppg

ö

relse inte kunnat tr

ä

ffas om att televerket ska avst

å

 fr

å

n motsvarande int

ä

kter, utan dessa belastar socialhuvudtiteln som utgifter-

Ett annat exempel p

å

f

ö

r

ä

ndring till det s

ä

mre 

ä

r den nya formen f

ö

r k

ö

system, vilken till

ä

mpas bl a i postkontoren. F

ö

r de flesta 

ä

r det bra att trycka fram en k

ö

lapp och ta sin plats i anspr

å

k, n

ä

r numret skyltas. Systemet medf

ö

r dock hinder fr

ä

mst f

ö

r psy­kiskt utvecklingsst

ö

rda och synskadade. Statens handikappr

å

d, postverket. Handikappinstitutet och handikapporganisationerna har diskuterat att anpassa systemet, s

å

 att det inte 

ä

r till f

ö

rf

å

ng f

ö

r funktionshindrade. Postverket vill dock inte medverka till att l

ö

sa problemet.

I motsatt och positiv riktning verkar, att de differentierade av­gifterna vid sjukhusv

å

rd avskaffats.

Marknadsekonomins m

ö

jligheter att tillgodose konsumenternas behov och 

ö

nskem

å

l har diskuterats.  

Ö

nskem

å

l fr

å

n konsumenter med funktionshinder tillgodoses inte i en renodlad marknadsekonomi. 

Ä

nnu har inte heller, som framh

å

llits under Allm

ä

nna utg

å

ngspunk­ter, n

å

gra 

å

tg

ä

rder vidtagits f

ö

r att praktiskt till

ä

mpa princi­pen att alla - utan skattefinansiering - ska anpassa sin milj

ö 

och sin verksamhet s

å

 att de blir tillg

ä

ngliga f

ö

r personer med funktionshinder. Eftersom endast behov som representerar k

ö

pkraft tillgodoses p

å

 marknaden, beh

ö

ver sm

å

 grupper med speciella krav st

ö

d f

ö

r att h

ä

vda sina behov av varor och tj

ä

nster. Det 

ä

r en v

ä

sentlig uppgift f

ö

r konsumentpolitiken att ge s

å

dant st

ö

d. Myc­ket 

å

terst

å

r att g

ö

ra inom detta omr

å

de.

TV-reklamen har varit en aktuell debattfr

å

ga under programperio­den. Handikapporganisationerna har sagt nej till reklam i TV. P

ö

r informationssvaga grupper 

ä

r det s

ä

rskilt sv

å

rt att v

ä

rja sig mot TV-reklam.

Konsumentverksamhet finns i 250 av landets 284 kommuner. Den har s

ä

rskild betydelse f

ö

r att st

ä

rka utsatta grupper. Konsumentver­kets st

ö

d kan riktas till organisationer, som arbetar lokalt f

ö

r 

ö

kad tillg

ä

nglighet och f

ö

r tillg

å

ng till varor och tj

ä

nster, som 

ä

r l

ä

mpliga f

ö

r konsumenter med funktionshinder. Verket har in­lett kontakter med handikapporganisationerna.

Inom dagligvaruomr

å

det avser konsumentverkets arbete bl a spe­cialkost f

ö

r f

ö

do

ä

mnesallergiker. Merkostnaderna f

ö

r specialkost

38

Skr. 1986/87: 161

f

ö

r stomiopererade, allergiker och diabetiker har ber

ä

knats som underlag f

ö

r bed

ö

mning av handikappers

ä

ttning. Ber

ä

kningar har ocks

å

gjorts f

ö

r kl

ä

dkostnader f

ö

r personer som anv

ä

nder rullstol samt f

ö

r personer med psoriasis. Budgetr

å

dgivning har f

å

tt 

ö

kad betydelse inom socialtj

ä

nstens arbete f

ö

r bl a handikappade.

Konsumentverkets arbete med tillg

ä

nglighet avser butikernas loka­lisering och utformning. Synskadades problem med bakgrundsf

ä

rger och behov av kontrast beaktas i samband med prism

ä

rkningen vid 

ö

verg

å

ng till datakassor. I arbetet med att 

ö

ka konsumentinfly­tandet 

ä

r str

ä

van att handikapporganisationerna ska p

å

verka ut­vecklingen. Projektet En aff

ä

r f

ö

r alla, som syftar till att f

ö

r­b

ä

ttra tillg

ä

ngligheten till och i landets dagligvarubutiker, forts

ä

tter i m

å

nga kommuner och centralt med utbildningsinsatser inom handeln. I konsumentverkets riktlinjer f

ö

r s

ä

llskapsresor st

ä

lls krav p

å

 information om tillg

ä

nglighet.

Den snabbt 

ö

kande datoriseringen p

å

verkar funktionshindrades si­tuation. Konsumentverket behandlar fr

å

gor om dess konsekvenser f

ö

r konsumenterna. Bl a g

ä

ller det bankomater, datakassor och utrustning, vars utformning p

å

verkar olika handikappgruppers m

ö

j­ligheter att fungera i vardagsmilj

ö

n.

Inom flera produktomr

å

den har konsiunentverket analyserat utbudets funktion och hanterbarhet f

ö

r personer med funktionsneds

ä

ttning­ar. Exempel 

ä

r belysning, stickproppar, eluttag, handtag och hus­h

å

llsmaskiner. Annat arbete avser m

ö

bler och bostadsinredning f

ö

r att underl

ä

tta kvarboende. Verket arbetar f

ö

r att konsumentpoli­tiken kommer med i l

ä

roplanen f

ö

r s

ä

rskolan. Vidare genomf

ö

rs fortbildning f

ö

r l

ä

rare samt personal p

å

 dagcenter och i gruppbo­st

ä

der. De kommunala konsumentv

ä

gledarna har under programperio­den 

ö

kat fortbildningen f

ö

r l

ä

rare och personal, som arbetar med handikappade.

15      FORSKNING OCH UTVECKLING

Handikapp

å

ret 1981 fick stor betydelse f

ö

r forskning och utveck­lingsarbete inom handikappomr

å

det. Under programperioden har han­dikappforskningen erk

ä

nts som en m

å

ngdifferentierad tv

ä

rveten­skaplig insats med syfte -att minska klyftorna mellan m

ä

nniskor med funktionshinder och andra. M

å

nga departement och statliga myndigheter samt landstingskommuner och kommuner har engagerat sig i handikappforskningen. Den har tillf

ö

rts avsev

ä

rda resurser under programperioden. Samtidigt finns det stora behov av forsk­ning, som 

ä

nnu inte 

ä

r tillgodosedda. Eftersom syftet 

ä

r att ut­veckla handikapp

å

tg

ä

rder, som minskar eller avl

ä

gsnar hindren f

ö

r m

ä

nniskor med funktionsneds

ä

ttningar, 

ä

r detta naturligt. Det an­tyder ocks

å

att handikappforskningen 

ä

nnu 

ä

r i sin b

ö

rjan.

I slutet av 

å

r 1982 bildades en arbetsgrupp f

ö

r handikappforsk­ning vid forskningsr

å

dsn

ä

mnden. I den ing

å

r f

ö

retr

ä

dare f

ö

r han­dikapporganisationer, forskare och finansi

ä

rer. Gruppen arbetar med fr

å

gor om initiering, finansiering, genomf

ö

rande och 

å

terf

ö

-ring av forskningsresultat. D

ä

rmed har problemmedvetenheten och kontakterna i forskarkretsar

ö

kat. Gruppen har som prioriterade

39

Skr. 1986/87:161

omr

å

den sociala processer, kognition, kommunikation, neurohandi-kapp samt synskador. 

Å

r 1985 har ett forskningsprogram f

ö

r dessa omr

å

den presenterats.

Delegationen f

ö

r social forskning (DSP) finansierar projekt inom handikappforskningen. Som ett m

å

tt p

å

 det 

ö

kade intresset f

ö

r den kan n

ä

mnas att DSF fick tre nya ans

ö

kningar inom handikappomr

å

det 

å

r 1982 och 20 

å

r 1986. Behovet av l

å

ngsiktig forskning betonas i handlingsprogrammet. F

ö

r att fr

ä

mja kontinuiteten har fyra fasta forskartj

ä

nster inr

ä

ttats med medel fr

å

n DSP.

Å

r 1984 tillsatte DSP en initiativgrupp f

ö

r handikappforskning med uppgift att stimulera l

å

ngsiktig kunskapsuppbyggnad samt f

ö­

resl

å

 socialt inriktad forskning inom vissa omr

å

den. Dessa 

ä

r handikappframkallande faktorer, effekter av socialpolitiska och ekonomiska 

å

tg

ä

rder, arbetslivets och fritidens utformning, be­greppsutveckling och spr

å

klig kommunikation samt effekter av be­handling och rehabilitering. Gruppen har 

å

r 1986 utarbetat rap­porten Handlingsprogram inom handikappforskningsomr

å

det.

Humanistisk-samh

ä

llsvetenskapliga forskningsr

å

det har under pro­gramperioden 

ö

kat sina insatser f

ö

r handikappforskning. Det har bl a skett genom att forskartj

ä

nster inr

ä

ttats. R

å

det har vidare haft en arbetsgrupp om tekniksamh

ä

llet och de handikappade. Den har tagit upp fr

å

gor om psykologiska och sociala f

ö

ruts

ä

ttningar att kompensera handikapp, om teknikutvecklingens konsekvenser f

ö

r handikapp samt om makt och inflytande 

ö

ver teknik.

Under programperioden har forskning och utvecklingsarbete inom handikappomr

å

det i viss omfattning finansierats av styrelsen f

ö

r teknisk utveckling. Finansiellt st

ö

d har 

ä

ven beviljats av medi­cinska forskningsr

å

det, riksbankens jubileumsfond, byggforsk­ningsr

å

det och arbetarskyddsfonden. Det b

ö

r 

ä

ven n

ä

mnas, att offici

ö

sa bidragsgivare som Norrbacka-Eugeniastiftelsen och Stif­telsen Sunnerdahls handikappfond 

ö

kat sina anslag till handikapp­forskning. Antalet offentliga och privata finansi

ä

rer

ä

r stort, och det 

ä

r en angel

ä

gen uppgift att samordna, inte bara handi­kappforskningen som s

å

dan, utan 

ä

ven dess bidragsgivare.

Statligt st

ö

d har under programperioden inf

ö

rts till flera nya 

ä

ndam

å

l inom handikappforskningen. Det g

ä

ller bl a h

ö

rselteknisk forskning. Denna erh

å

ller fr o m budget

å

ret 1985/86 medel, som f

ö

rdelas- mellan olika institutioner efter h

ö

rande av Handikappin­stitutet. En professur i 

ä

mnet h

ö

rselteknik har inr

ä

ttats vid tekniska h

ö

gskolan i Stockholm.

Sveriges d

ö

vas riksf

ö

rbund har under programperioden med st

ö

d av statliga medel byggt upp en avdelning i Leksand f

ö

r utveckling av teckenspr

å

ket. Nya medel finansierar ocks

å

 verksamhet vid natur­historiska riksmuseets palynologiska laboratorium f

ö

r service 

å

t personer med allergi. Styrelsen f

ö

r v

å

rdartj

ä

nst, som har s

ä

r­skild kunskap om boendeservice f

ö

r sv

å

rt handikappade, har anvi­sats medel f

ö

r forsknings

ä

ndam

å

l. Dessa insatser har stor bety­delse f

ö

r personer med omfattande funktionshinder.

Riksdagen anvisar fr o m budget

å

ret 1984/85 medel f

ö

r utveck­lingsarbete inom den. Under programperioden har ca 70 milj. kr. f

ö

rdelats till projekt i kommunerna. En stor del av dem avser

40

Skr. 1986/87: 161

handikappomr

å

det. Det g

ä

ller bl a projekt om att fr

ä

mja sv

å

rt handikappades m

ö

jlighet att best

ä

mma 

ö

ver sin situation. Dessa fr

å

gor, i debatten ofta rubricerade som brukarinflytande, tas upp i handlingsprogrammet som viktiga forskningsuppgifter. Det ska ocks

å

n

ä

mnas, att allm

ä

nna arvsfonden under programperioden haft en 

ö

kande betydelse som finansi

ä

r av m

å

linriktat utvecklingsarbe­te inom handikappomr

å

det.

Forskningsr

å

dsn

ä

mnden har kartlagt finansi

ä

rernas st

ö

d till forskning och utveckling p

å

handikappomr

å

det. Den tidigare domi­nansen f

ö

r teknik och medicin har brutits under senare 

å

r och kompletterats med 

ö

kad satsning p

å

samh

ä

llsvetenskaplig och be­teendevetenskaplig forskning.

Viktiga problemomr

å

den

ä

r alltj

ä

mt obeaktade av forskningen. Det g

ä

ller fr

ä

mst arbetsmarknads- och arbetslivssituationen f

ö

r han­dikappade. Handlingsprogrammet framh

å

ller, att forskningen m

å

ste ta st

ö

rre ansvar f

ö

r handikappfr

å

gor. Porskningsr

å

dsn

ä

mnden har 

å

r 1986 redovisat ett regeringsuppdrag om best

ä

mning av omr

å

det handikappforskning och om samordning av forskning inom omr

å

det. I den nyligen avl

ä

mnade forskningspolitiska propositionen f

ö

resl

å

s medel 

å

t forskningsr

å

dsn

ä

mnden f

ö

r samordning av handikappforsk­ning. Under programperioden har Handikappinstitutet b

ö

rjat bygga upp en databas f

ö

r att f

ö

ra ut resultat av handikappforskning till avn

ä

marna.

Arbetet inom Nordiska n

ä

mnden f

ö

r handikappfr

å

gor (NNH) har under programperioden funnit sina former. NNH har tagit initiativ f

ö

r att fr

ä

mja utvecklingen inom hj

ä

lpmedelsomr

å

det i Norden. Insat­serna g

ä

ller gemensam information, kravspecifikationer f

ö

r hj

ä

lp­medel och utveckling av datatekniken. 

Å

r 1985 inr

ä

ttades ett nor­diskt utbildningscenter f

ö

r d

ö

vblindpersonal i Dronninglund, Jyl­land.

I handlingsprogrammet understryks, att samnordiska projekt b

ö

r 

ö

verv

ä

gas, n

ä

r underlag Q,ch resurser 

ä

r sm

å

 i vart och ett av l

ä

nderna. Ett av NNH:s projekt, som inletts under perioden, f

ö

r­tj

ä

nar att omn

ä

mnas. Det avser sm

å

 och mindre k

ä

nda handikapp­grupper. Projektet b

ö

rjade 1984 och ledde till en beskrivning av ett tjugotal handikappgrupper.

En v

ä

rdering av handikappforskningen under programperioden visar, att en rad 

å

tg

ä

rder vidtagits. Det 

ä

r dock viktigt, att handikap­pades behov f

å

r erforderligt utrymme i den stora satsningen p

å 

forskning som regeringen nu f

ö

resl

å

r riksdagen att g

ö

ra. Den da­tateknologiska forskningen tilldrar sig d

ä

rvid minst lika stort intresse som vid handlingsprogrammets tillkomst.

16       BIST

Å

NDSVERKSAMHET OCH INTERNATIONELLT SAMARBETE

Å

r 1982 tillsatte SIDA en grupp f

ö

r att bitr

ä

da bist

å

ndskontoren med handikappfr

å

gor. Utresande personal till kontoren och till f

ä

ltarbete har informerats om handikapp i u-land och i Sverige. Handikappsynpunkterna har beaktats  i samarbetet med SIDAs pro­graml

ä

nder. SIDA har till dem framf

ö

rt det svenska intresset att medverka till 

å

tg

ä

rder f

ö

r handikappade. Avsikten 

ä

r att stimule-

41

42

Skr. 1986/87: 161

ra l

ä

nderna att integrera handikappfr

å

gorna i bist

å

ndsprogrammen. Vidare har  SIDA beviljat bidrag till organisationer och enskilda f

ö

r att dokumentera handikappsituationen. Statens handikappr

å

d har medverkat i konferenser anordnade av SIDA och UD.

WHO har skrivit en handbok f

ö

r lokala ledare, v

å

rdpersonal och familjemedlemmar om hur de och handikappade ska engagera sig och ordna handikappomsorgen p

å

 byniv

å

. Med st

ö

d fr

å

n SIDA har handi-kapprogram f

ö

rts in i drygt 30 l

ä

nder. FNs Center f

ö

r social ut­veckling och m

ä

nskliga fr

å

gor i Wien har skrivit en handbok 

å

t regeringar f

ö

r arbetet med nationella handikapprogram. SIDA har st

ä

llt en svensk handikappsakkunnig till centrets f

ö

rfogande f

ö

r att utarbeta modellprogram och information om handboken.

Svenska institutet har p

å

 grund av budgetl

ä

get minskat verksam­heten. Information om svensk handikappolitik har dock s

ä

nts till svenska ambassader. Handikappinstitutet har tillsammans med in­stitutionen f

ö

r internationell barnh

ä

lsov

å

rd vid Uppsala univer­sitet f

ö

ljt upp de s

ä

rskilda m

ö

ten, som h

å

llits i fem av Sveriges samarbetsl

ä

nder. ICTA har organiserat ett seminarium i Indien om produktion av hj

ä

lpmedel i u-l

ä

nder. Arbetet vid ICTA har under senare 

å

r inriktats p

å

tredje v

ä

rlden.

Svenska handikapporganisationernas internationella bist

å

ndsstif­telse (SHIA) har uppr

ä

ttat ramavtal med SIDA, etablerat samarbete med WHO och medverkat i ett VHO-program om att f

ö

rebygga h

ö

rsel­skador. SHIA har under programperioden hj

ä

lpt svenska handikapp­organisationer att bygga upp systerorganisationer i u-land. Som exempel p

å

 organisationer, som varit aktiva inom sina v

ä

rldsf

ö

r­bund, kan n

ä

mnas SRF, SDR och RHL. SRP och SDR har utarbetat handlingsprogram i bist

å

ndsfr

å

gor. Organisationer f

ö

r d

ö

va och blinda har under programperioden tillkommit i Kenya. Funktion

ä

rs­utbildning f

ö

r synskadade har anordnats i Indien. Centrum f

ö

r funktion

ä

rsutbildning i 

Ö

stafrika har uppr

ä

ttats.

Samarbetet mellan de nordiska l

ä

nderna har stor betydelse f

ö

r ut­vecklingen inom handikappomr

å

det. Detta g

ä

ller s

å

v

ä

l inom Mordis­ka n

ä

mnden f

ö

r handikappfr

å

gor som mellan handikapporganisatio­nerna. Deras samarbete har utvecklats. H

ä

rigenom har id

é

er till f

ö

rnyelse f

ö

rts fram. F n har organisationerna ca 20 nordiska samarbetsorgan. De har sv

å

rt att finansiera internationellt sam­arbete. Inom Nordiska R

å

det har under perioden v

ä

ckts f

ö

rslag om finansiellt st

ö

d till deras nordiska samarbete. Ett syfte 

ä

r att minska resekostnader och de merkostnader, som funktionshindren medf

ö

r.

Handikappinternationalen Disabled Peoples' International  (DPI) har utvecklats och har 67 medlemsl

ä

nder. Under programperioden har DPI f

å

tt FN-status och erk

ä

nts som non governmental organiza-tion av EG och Europar

å

det. Sverige har v

ä

rlds- och europasekre­tariaten. V

ä

rldssekretariatet f

å

r 

å

rligen statsbidrag om 1 milj. kr. DPI:s europaregion 

ä

r under utbyggnad med f n 

å

tta samver­kansorgan som medlemmar. Den svenska DPI-kommitt

é

n konstituerades 

å

r 1986 under namnet DPI Sverige. Ett expertm

ö

te om uppf

ö

ljningen av v

ä

rldsaktionsprogrammet 

ä

ger rum i Stockholm den 17-21 augusti 1987. I samband d

ä

rmed anordnar DPI ett seminarium.

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1987