Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 163 år 1974

Prop. 1974:163

Nr 163

Kungl. ]VIaj:ts proposition med förslag till lag om ändring i kommunala renhållningslagen (1970: 892); given den 25 oktober 1974.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över jordbmksärenden, föreslå riksdagen att bifalla det förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departements­chefen hemställt.

CARL GUSTAF

SVANTE[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att komraunala renhåUningslagen (1970: 892) ändras i syfte att öppna möjlighet för kommunerna att i större utsträck­ning än f, n, själva bestämma den närraare omfattningen av renhåll-ningsverksaraheten i glesbygd.

Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 januari 1975.

1    Riksdagen 1974. 1 saml Nr 163

Prop. 1974:163

Förslag till

Lag om ändring i kommunala renhållningslagen (1970: 892)

Härigenom förordnas i fråga om kommunala renhållningslagen (1970: 892)

dels att 5 § skall upphöra att gälla,

deh att i 1 § ordet "Konungen" skall bytas ut mot "regeringen",

dels att 4 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Kommun är skyldig att till all- Kommun är skyldig att tUI all­

män avstjälpningsplats eller all- män avstjälpningsplats eller all­

män destruktionsanläggning forsla män destmktionsanläggning forsla

orenlighet som härrör från hushåll orenlighet som härrör från hushåll

samt hushållsavfall och därmed samt hushållsavfall och därmed

jämförligt avfall.

jämförligt avfall, om ej regeringen

eller   myndighet   som   regeringen bestämmer föreskriver annat.

I lokal hälsovårdsordning kan föreskrivas, att vid bebyggelse före­kommande annan orenlighet och annat avfall än som avses i första styc­ket skall forslas bort genom kommunens försorg.

När orenlighet och avfall skall forslas bort genom kommunens för­sorg, får annan person än den komraunen anlitar för detta ändamål ej taga befattning därmed.

När särskilda skäl föreligger, får länsstyrelsen befria kommunen från skyldighet enligt första styc­ket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975.

Prop. 1974:163

Utdrag av protokollet över jordbruksärenden hållet inför Hans Mai:t Konungen i statsrådet den 25 oktober 1974.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], HJELM-WALLÉN.

Chefen för jordbmksdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler ef­ter geraensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om ändring i kommunala renhåUningslagen (1970: 892) och anför.

Inledning

När 4 § komraunala renhållningslagen (1970: 892) (renhållningslagen) trädde i kraft den 1 januari 1972, utvidgades korarauns skyldighet att forsla bort hushållsavfall till att avse hela koraraunens område från att tidigare ha omfattat i huvudsak endast stads- eller byggnadsplanelagda områden. Denna skyldighet, det s. k. obligatoriska koraraunala renhåll-ningsraonopolet, innebär bl. a. att komraunen skall orabesörja bortfors-ling av hushållsavfall från fastighet där sådant avfall uppkommer, om inte länsstyrelsen beviljar koramunen dispens.

Bestämmelserna har föranlett vissa svårigheter vid tillämpningen fram­för allt inom glesbygdsområden.

1 januari 1974 tillsatte jag en särskild arbetsgrupp för avfallsfrågor. På initiativ av arbetsgruppen har upprättats en promemoria (Ds Jo 1974: 4) PM med förslag till renhållningskungörelse i vilken föreslås att komraun i större utsträckning än f. n. får raöjlighet att själv bestämma den närmare omfattningen av renhållningsverksamheten i glesbygd.

Efter remiss har yttranden över promeraorian avgetts av socialstyrel­sen, statens naturvårdsverk, saratiiga länsstyrelser, konsuraentombuds-raannen (KO) samt Flens, Kalmar, Norrtälje, Södertälje, Tyresö och Vara kommuner ävensom Svenska koraraunförbundet, Riksförbundet för allraän hälsovård och socialstyrelsens arbetsgmpp angående sanitära krav på avfallshantering (RASK). Vid reraissvaren från vissa av länssty­relserna har bifogats yttranden från bl. a. koramuner och länsläkare. Yttranden över proraeraorian har också inkommit från försvarets sjuk­vårdsstyrelse och justitieombudsmannen Ulf Lundvik (JO).

Promemorian

I promemorian redovisas bl. a. gällande bestämmelser, exempel på den praktiska tillärapningen av renhållningslagen i fråga om avfalls-

Prop. 1974: 163

4

hämtning i glesbygdsområden samt vissa riksdagsmotioner och en skri­velse från KO. Promemorian bör fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 1. Förslag till ändring i renhåUningslagen och till renhållningskungörelse finns i bUagorna A och B till promemorian.

Kemissyttrandena

Promemorian har fått ett positivt mottagande vid remissbehandlingen. Huvudlinjerna i promemorieförslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av det övervägande flertalet remissinstanser.

Naturvårdsverket och flera andra remissinstanser uttalar att förslagen i promemorian ger möjlighet alt smidigare genomföra renhållningsverk­samheten i kommunernas glesbygdsområden. Länsstyrelsen i Jönköpings län finner att promemorieförslaget utgör en angelägen förbättring i nu­varande ordning. Liknande uppfattning hyser länsslyrelsen i Gollands län. Länsstyrelsen i Uppsala län anser att den föreslagna uppmjukningen av bestämmelserna bör kunna hälsas med tillfredsställelse av länsstyrel­ser, komrauner och enskilda hushåll. JO uttalar den förhoppningen att grunden för förekommande missnöje hos allmänheten till betydande del skall komma att avlägsnas sedan förslaget genomförts.

Flertalet remissinstanser vitsordar att den ökade renhållningsverksam­het som kommunerna bedrivit till följd av renhållningslagens föreskrif­ter om kommunalt renhållningsmonopol gett önskad effekt genom att nedskräpningen minskat påtagligt under senare år. I allmänhet godtas vad som i promemorian anförts beträffande de svårigheter som förelegat att tUlämpa föreskrifterna om renhållningsmonopol i glesbygden. Flera länsstyrelser anser sig dock inte kunna dela uppfattningen att svårighe­terna främst orsakats av att systemet med dispens av länsstyrelsen varit för tungrott. Länsstyrelserna i Östergötlands och Gollands län anser att svårigheterna i huvudsak berott på att det saknats centralt utfärdade till-lämpningsföreskrifter till renhållningslagen. Andra remissinstanser pe­kar på att befolkningen i glesbygden haft svårt att acceptera att renhåll­ningsmonopolet sträckts ut till glesbygden. Enligt länsstyrelsen i Älvs­borgs län och Riksförbundet för allmän hälsovård härrör en stor del av klagomålen på renhållningslagens tillämpning från personer sora av kostnadsskäl eller av annan anledning anser koraraunal renhållning vara onödig. Dessa remissinstanser finner det vara angeläget att den tUlämp-ningsförfattning som kommer att utfärdas ges sådan utformning att den inte ger upphov tUl en stor mängd dispensansökningar från enskUda. Tillämpningsförfattningen bör inte heller föranleda att befintlig renhåll­ningsorganisation måste göras om. Liknande synpunkter framförs av bl. a, Norrtälje kommun och[REDACTED_EFTERNAMN]. Möjligheten att välja skilda härat-ningssystem kan enligt näranda kommun försämra förutsättningama för

Prop. 1974:163

'

5

att bedriva rationell renhållningsverksamhet, Södertälje kommun pekar på det tryck på kommunen som förslaget tUl renhållningskungörelse kan förväntas medföra i fråga om krav på individuell renhållningsservice. Dessa nackdelar övervägs dock enligt koramunen av förslagets fördelar i övrigt. Länsstyrelsen i Älvsborgs län understryker att de klagomål som förekommit Inte får undanskymma att det utvidgade kommunala ren­hållningsmonopolet på raånga håll i glesbygden tagits emot mycket posi­tivt. Länsstyrelsen i Gollands län uppger att det på senare tid märkts en påtagligt förändrad inställning till renhållningsfrågorna hos männi­skorna i glesbygden. Man har kommit till insikt om att det behövs orga­niserad renhållning även inom glesbygdsområden.

KO framhåUer att lagstiftningen om den kommunala renhållningen i flera hänseenden är svårtUlgänglig och att den för många enskilda fas­tighetsägare torde framstå som i det närmaste omöjlig att överblicka. Detta beror enligt KO tUl en inte obetydlig del på bristande samordning raellan renhållningslagstiftningen och hälsovårdslagstiftningen. Lik­nande synpunkter kommer från flera andra remissinstanser bl, a. från länsstyrelserna i Stockholms och Kristianstads län. Beträffande dispens­prövning finner sistnämnda länsstyrelse att det skulle vara en enklare och mer praktisk ordning, om frågor om undantag från kommunens renhållningsskyldighet för hela områden prövades av länsstyrelsen, raedan hälsovårdsnänmderna meddelade dispens enligt den föreslagna renhållningskungörelsen beträffande enskilda fastigheter. Härigenom skulle erhållas en samordning mellan hälsovårdslagstiftningen och ren­hållningslagstiftningen. Länsslyrelsen i Malmöhus län för fram liknande synpunkter. Enligt länsslyrelsen i Värmlands län kommer förslaget en­dast att medföra raarginella effekter på renhållningsförhåUandena i lä­net. Länsstyrelsen i Västerbottens län har motsvarande uppfattning för sitt läns vidkommande. Riksförbundet för allmän hälsovård och[REDACTED_EFTERNAMN] uttalar tvekan om det finns skäl att ändra nuvarande dispensordning.

Kommunförbundel anser inte att förslaget tillgodoser kommunernas krav på större inflytande över den praktiska tillämpningen av renhåll­ningslagen. Kommunförbundet uttalar att liden nu är mogen för ett radikalt grepp på frågan om dispensprövningen och föreslår att saml­liga avgöranden i dispensfrågor förs ner på kommunal nivå. Den nu­varande ordningen med dispensprövning av länsstyrelsen har enligt förbundet framstått som mer och mer otillfredsställande. Prövningen har gett upphov till allt för omfattande administrativa insatser, sora i stor utsträckning kommit att avse mindre väsentliga problem. Läns­styrelsens roll i systemet bör inskränkas till en allmän tUlsyn över att de med lagen åsyftade railjöaspekterna inte skjuts åt sidan.

Utforraningen av förslaget till ändring i renhållnmgslagen har lämnats utan erinran av remissinstanserna. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län framhåller dock att förslaget behöver kompletteras med en bestäm-

-fl    Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 163

Prop. 1974:163

6

melse som klargör vad som skall hända raed gällande länsstyrelsedispen­ser efter övergången tUl de nya bestämmelserna.

Utöver förslag till ändring i renhåUningslagen innehåller som nänmts promemorian även förslag till den författning som Kungl. Maj:t med stöd av det föreslagna bemyndigandet i 4 § näranda lag avses skola komma att utfärda. En sammanställning av remissinstansernas yttran­den över sistnämnda författning bör fogas till detta protokoll som bUaga 2.

Departementschefen

Enligt 4 § första stycket kommunala renhållningslagen (1970: 892) (renhållningslagen) är kommun skyldig att tUl allmän avstjälpningsplats eller allmän destruktionsanläggning forsla orenlighet som härrör från hushåll samt hushållsavfall och därmed jämförligt avfall. I lokal hälso­vårdsordning får enligt andra stycket föreskrivas att vid bebyggelse fö­rekommande annan orenlighet och annat avfall än som avses i första stycket skall forslas bort genom kommunens försorg. Enligt tredje styc­ket i paragrafen får annan person än den kommunen anlitar för ända­målet inte ta befattning med bortforsling av orenlighet och avfaU, när detta enligt vad fömt sagts skaU forslas bort genom kommunens för­sorg. I fjärde stycket föreskrivs att länsstyrelsen får befria kommunen från skyldighet enligt första stycket, när särskUda skäl föreligger.

Till hushållsavfall hänförs i första hand sopor, köksavfall och pappers­avfall. Dit räknas vidare dels sådant skrymmande avfall som t. ex. ut­rangerade möbler, cyklar och barnvagnar, dels överblivna läkemedel samt giftiga eller på annat sätt miljöfarliga preparat som används i hemmen eller för trädgårdsbmk. Som hushåUsavfall räknas även olje­rester, färgrester, metallföremål och plastartiklar m. m, i de små kvanti­teter som kan uppkomma i hushållssararaanhang.

Dispens enligt paragrafens fjärde stycke kan avse befrielse från skyl­digheten att forsla avfall från viss bebyggelse, t. ex. lantgårdar. Dispens behöver inte enbart avse totalbefrielse från skyldigheten att omhänderta hushållsavfall. Kommunerna kan också befrias från visst led i omhän­dertagandet. Kommunens bortforslingsskyldighet kan sålunda begränsas t. ex. till borttransport av visst slags avfall från särskUda uppsamlings­ställen dit de enskilda hushåUen hänvisats att själva befordra avfallet. Endast kommunen kan ansöka om dispens. Den enskilde har inte rätt att överklaga länsstyrelses beslut varigenom dispensansökan avslagits. Enligt 5 § renhåUningslagen skall talan mot komraunal myndighets be­slut enligt lagen föras genom förvaltningsbesvär hos länsstyrelsen. Be­stämmelsen anses inte tUlämplig på kommunens avgörande av frågan huruvida dispens skaU sökas eller inte. Sådant avgörande kan den en-

Prop. 1974:163

7

skUde endast överklaga genom kommunalbesvär enligt 76 § kommunal­lagen (1953: 753),

Bestämmelser om den enskildes hantering av avfall finns i hälsovårds­stadgan (1958: 663) och i lokala hälsovårdsordningar. Enligt 67 § hälso­vårdsstadgan skall lokal hälsovårdsordning, som antas av kommunfull­mäktige, utarbetas med ledning av en normalhälsovårdsordning som fastställts av Kungl. Maj:t. I 14 § kungörelsen (1971: 761) om faststäUel­se av normalhälsovårdsordning enligt hälsovårdsstadgan (1958: 663) fö­reskrivs att orenlighet och avfall som det åligger kommunen att forsla bort enligt renhåUningslagen eller enligt lokal hälsovårdsordning inte får komposteras, brännas eller på annat sätt slutligt behandlas av fastighets­ägaren. Föreskriften är straffsanktionerad. Enligt 27 § normalhälso-vårdsordningen får hälsovårdsnämnden i särskUda fall medge undantag från föreskrifterna i lokal hälsovårdsordning, om det är påkallat av loka­la förhållanden eUer andra omständigheter och det kan ske utan väsent­lig olägenhet från sanitär synpunkt, I fråga ora ttädgårdsavfall får hälso­vårdsnämnden medge undantag från förbudet i 14 § inte bara i särskUda fall utan också generellt för visst område av kommunen. Talan mot häl­sovårdsnämnds beslut enligt lokal hälsovårdsordning föres genom besvär hos länsstyrelsen (86 § hälsovårdsstadgan).

Kommunens rätt alt ta ut avgifter för renhållningen regleras i lagen (1965: 54) om komraunala renhållningsavgifter (avgiftslagen). Enligt 1 § äger koramun besluta alt avgift skall utgå för bortforsling, omhänder­tagande och oskadliggörande av orenlighet och avfall som uppsanUats inom kommunen enligt renhåUningslagen eller hälsovårdsstadgan, I 2 § föreskrivs att avgiften skall bestämmas till högst det belopp som raot­svarar nödvändiga kostnader för förräntning av använda medel, för för­nyelse och underhåll av anläggningar och utrustning samt för driften. Utförs renhållningen av entreprenör, får avtalet med denne läggas till grund för beräkning av avgiften om detta inte medför väsentligt högre kostnad än om koramunen själv utfört renhållningen. Enligt 3 § skall avgiften utgå enligt taxa som faststäUs av kommunens fullmäktige.

Tillämpningen av de bestämmelser som jag nu redovisat har föranlett vissa svårigheter framför allt inom glesbygdsområden. Härmed samman­hängande problem har behandlats i en promemoria (Ds Jo 1974: 4) med förslag tiU renhållningskungörelse som avlämnats av en inora jordbruks­departementet särskUt tiUsatt arbetsgmpp för avfallsfrågor. Enligt pro­memorian har kommuner med glesbygdsområden i vissa faU organiserat avfallshämtningen inom dessa områden på ett sätt som skiljer sig från det som tUlämpas inora tätort, där som regel avfallshämtning sker en gång i veckan från varje fastighet. Av främst kostnadsskäl har hämt­ningen av avfall från glesbebyggelse i flera kommuner ordnats så att av­fallet hämtas genom koraraunens försorg från en förvaringsplats som är gemensam för flera fastigheter. På vissa platser har t, ex, uppställts

Prop. 1974:163

8

containers där avfallet lämnats. Sådan häratning används enligt prome­morian i fråga om såväl permanentbebyggelse som fritidsbebyggelse. För permanentbebyggelse i glesbygd tUlämpas också ett system enligt vilket kommunen eller dess entreprenör hämtar avfall utefter en i förväg bestämd och kungjord körlinje. När det gäller bortforsling av trädgårds­avfall och skrymmande avfaU såsom utrangerade möbler eller liknande avfall har enligt promemorian många komrauner även i tätort använt sig av containersystemet. För att få tillämpa något av de hämtningssyslem som nu har nämnts måste kommunen ha erhåUit dispens av länsstyrelsen såvitt avser den del av kommunens transportskyldighet som utförs av fastighetsinnehavaren. Också i andra avseenden har enligt promemorian förekommit att kommuner fått partieU dispens. Sålimda har i en del fall länsstyrelsen dispenserat komraunen från skyldigheten att hämta latrin inom bestämda oraråden av kommimen,

1 promemorian redovisas vissa riksdagsmotioner (mot. 1974:324, 512, 514 och 521) i vilka yrkas att bestämraelserna i 4 § renhållningsla­gen skall ses över för att ge kommunema själva rätt att i större utsträck­ning bestämma omfattningen av hämtningen av avfall inom glesbygds­områden. I promemorian redovisas också en skrivelse från konsument­ombudsmannen (KO) tUl Kungl, Mai:t i den aktuella frågan. I skrivelsen konstaterar KO att det av anmälningar som han mottagit måste anses framgå att i vissa fall rimlig hänsyn inte tagits till frärast glesbygdens och fritidshusområdenas skUda behov av renhållningstjänster.

I promemorian föreslås dels att Kimgl. Maj:t i en särskild renhåll­ningskungörelse raeddelar bestämmelser om tiUämpningen av renhåll­ningslagen, dels att dispensregleringen ändras så att kommun i slörre utsträckning än f. n, får möjUghet att själv bestämma den närmare om­fattningen av renhåUningsverksamheten främst i fråga om glesbygden. För genomförande av ändringen i dispensregleringen föreslås i prome­morian att ett bemyndigande förs in i renhåUningslagen i form av ett tiUägg till 4 § första stycket enligt vUket Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer får föreskriva undantag från det obligato­riska renhållnlngsmonopolet. Dispensbestämmelsen I paragrafens fjärde stycke föreslås samtidigt upphävd, TUl promemorian har fogats ett för­slag till renhållnlngsktmgörelse. Enligt detta får kommunen besluta att hämtningen av avfall från fastighet som inte ingår i tätbebyggelse med mer än 200 invånare får ske från aimem plats än förvaringsplatsen på fastigheten, om kostnaden därigenom minskar i väsentiig mån samt forsling till och förvaring på hämtningsplatsen kan ske utan olägenhet från bl, a. miljövårdssynpunkt. Sådant beslut föreslås kunna gäUa endast fastighet vars innehavare åtagit sig att forsla på fastigheten uppkom­mande avfall till hämtningsplatsen. Enligt förslaget får kommun också för tätort besluta om hämtning från annan plats än förvaringsplatsen på fasligheten, såvida fråga är om skrymraande avfall, överblivna läkeme-

Prop. 1974:163

9

del eller rester av olja, kemikalier eller liknande ämnen. Kommun får vidare enligt förslaget besluta att avfallshämtning från två eller tre när­belägna fastigheter skall ske från gemensam behållare sora är uppställd på en av fastigheterna, I andra fall än de nu nämnda skall det enligt förslaget ankomma på länsstyrelsen att pröva fråga om dispens från bortforslingsskyldigheten. Liksom hittUls skall sådan dispens meddelas endast om särskilda skäl föreligger, Koraraunen skall enligt förslaget vara skyldig att beakta att skäliga railjövårdskrav tiUgodoses och att bortforslingen anpassas till det normala behovet vid olika slag av be­byggelse, när kommunen planlägger och beslutar hur den skall genom­föra renhållningsmonopolet. Dispensansökan till länsstyrelsen skall inne­hålla behövliga uppgifter om hur renhållningen inom kommunen eUer berörd del därav är eller kommer att bli ordnad.

Promemorian har fått ett positivt mottagande vid remissbehandlingen. Del övervägande flertalet remissinslanser anser att kommunema nu bör få ökade befogenheter att själva bestäraraa den närraare omfattningen av renhållningsverksamheten. Kommunförbundet vill gå längre än pro­meraorieförslaget. Förbundet föreslår att nuvarande dispensordning slo­pas och alt samtliga frågor om undantag från kommunens renhållnings-skyldighet skall avgöras på kommunal nivå.

För egen del vill jag anföra följande. Av uttalanden från flera håll under remissbehandlingen framgår att den ökade kommunala renhåll­ningsverksamhet som föranletls av statsmakternas beslut om obliga­toriskt renhållningsmonopol för hela kommunens område verksamt bi­dragit till att förbättra miljön. Det är sålunda aUmänt omvittnat att ned­skräpningen särskilt i glesbygdsområden minskat påtagligt under senare år. Enligt min mening finns inte anledning att frångå den i 1970 års lag­stiftningsärende gjorda bedömningen att ett heltäckande renhållnings-monopol behövs för att motverka föroreningar och nedskräpning i natu­ren. Organiserad renhållning bör alltså förekoraraa inora hela kommu­nens område, om inte särskilda skäl föranleder annat.

Införandet av det obligatoriska komraunala renhållningsmonopolet innebar en genomgripande förändring av den ordning som dittills rått på detta område. Det är därför helt naturligt att vissa problem uppstått vid den praktiska tillämpningen. Problemen har främst gällt tillämpningen av renhållningsmonopolet inom glesbygds- och fritidshusområden. Även om en hel del problem får antas ha varit av övergående natur, anser jag att de erfarenheter som gjorts ger anledning att överväga särskilda åtgär­der för att underlätta för kommunema att tUlämpa renhållningslagen. Jag delar den i promeraorian och av flertalet remissinstanser uttalade uppfattningen att en lämplig åtgärd för att koraraa till rätta med proble­men är att ge kommunema ökade befogenheter att själva bestämma den närmare omfattningen av renhållningsverksamheten. Promemorians för­slag i den delen innefattar enligt min mening en lämplig avvägning mel-

Prop. 1974:163

10

lan de olika intressen som gör sig gäUande i saraband med tillämpningen av renhåUningsmonopolet, I likhet med remissinstanserna anser jag att ändringen av regleringen författningstekniskt bör ske på det sätt som föreslagits i promemorian. Med stöd av berayndigande i renhållnings­lagen bör alltså Kungl, Maj:t i en särskUd författning medge att kom­mun under vissa förhållanden får anordna renhållningsverksamheten på annat sätt än som är fömtsatt i lagen,

I likhet med JO och Kommunförbundet anser jag att besvärsbesläm-melsen i lagens 5 § är överflödig. Den bör därför upphävas.

För riksdagens mformation vUl jag i det följande redogöra i korthet för huvuddragen i de bestämmelser om undantag från renhållningsskyl­digheten som jag avser att föreslå Kungl. Maj:t. Jag vill också ta upp några andra frågor som aktualiserats vid remissbehandlingen av prome­morian.

Den utformning regleringen erhållit i promemorians förslag tUl ren­hållningskungörelse  får  i  huvudsak  anses  ha  godtagits   av  remiss­instanserna, även om skUda uppfattningar förts fram på olika punkter. Också jag anser att förslaget kan ligga tiU grund for en nyordning av regleringen. Även om ett förenklat hämtningssystem skulle inne­bära väsentlig kostnadsminskning, bör sålunda beslut därom inte få med­delas, om olägenhet från mUjöskyddssynpunkt eller annan allmän syn­punkt skulle uppkomma. I sammanhanget förtjänar påpekas att hälso­vårdsstadgan och lokala hälsovårdsordningar innehåller av hygieniska skäl betingade föreskrifter om uppsamling, förvaring och transport av avfall. Självfallet får dessa föreskrifier inle åsidosättas i anledning av be­slut om förenklat hämtningssystem eller om gemensam sopbehållare för två eller tre fastigheter. Beslut om förenklat hämtningssystem i fråga om sedvanligt hushållsavfall bör enligt min mening enbart avse fastighet vars innehavare åtagit sig att forsla avfallet till hämtningsplatsen. Med hänsyn till de villkor som sålunda avses gälla för beslut om förenklat hämtningssystem torde det i praktiken vara uteslutet att tillämpa sådant system i fråga om sedvanligt hushållsavfall eller latrin från permanent­bebyggelsen i tätort. Med beaktande härav och mot bakgrund av att remissinstanserna har skilda åsikter i fråga om utformningen av gräns­dragningen mellan glesbygd och tätort har jag för egen del kommit till den  uppfattningen  att tUlämpningsområdel  för  ifrågavarande  befo­genheter inte behöver fixeras med hänsyn till antalet invånare i viss bebyggelse. Som några remissinstanser förordat bör förenklat hämt-ningssystera kunna genomföras t. ex. vintertid i ett fritidshusområde, även om det under sommaren skulle bo fler än 200 personer inom om­rådet. Jag vill å andra sidan poängtera att avsikten med mitt förslag i detta hänseende inte är att öppna möjlighet för kommun att ändra etablerad hämtningsorganisation för sedvanligt hushåUsavfall I tätor­terna.

Prop. 1974:163

H

Jag anser att det i princip bör ankomma på varje kommun att själv bestämma vilket koraraunalt organ sora skaU besluta i de frågor det här gäller.

Med anledning av att frågan om hämtningsintervaller tagits upp i flera remissyttranden vill jag upplysa att socialstyrelsen nyligen utfärdat nya anvisningar i ämnet.

I flera remissvar påtalas att det råder en bristfällig samordning mellan renhållningslagstiftning och hälsovårdslagstiftning. Från länsstyrelsen i Kristianstads län föreslås att en samordning sker av den dispenspröv­ning som kan äga rum enligt resp. lagstiftning. Jag är medveten om att det behövs en bättre samordning mellan ifrågavarande lagstiftningsom­råden. Med hänsyn tUl att en av chefen för socialdepartementet nyligen tillsatt utredning fått i uppdrag att särskUt överväga vilka åtgärder som bör vidtas för att bättre anpassa bestäraraelsema i hälsovårds­stadgan och normalhälsovårdsordningen tUl renhållningslagen är jag emellertid inte beredd att nu lägga fram förslag i denna fråga.

Promemorians förslag att enskild person skall kunna föra talan mot korarauns beslut enligt den föreslagna renhållningskungörelsen enbart genora kommunalbesvär stöds uttryckligen av JO och lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Jag instämmer med JO och finner således inte att det framkommit skäl att frångå promemorieförslaget i denna del.

Några remissinstanser har föreslagit att det i renhållningslagen intagna förbudet för annan än den kommunen anlitar att forsla bort avfall skall straffsanktioneras. Enligt vad jag inhämtat kommer förslag härom att läggas fram av den tidigare nämnda arbetsgruppen för avfallsfrågor. Med hänsyn härtill bör frågan inte tas upp i detta lagstiftningsärende.

I promeraorian har diskuterats frågan huruvida trädgårdsavfall bör undantas från renhållningsmonopolet genom upphävande av det i 14 § normalhälsovårdsordningen intagna förbudet mot kompostering och bränning. Enligt promemorian saknas anledning föreslå författnings­ändring i frågan med hänsyn till att det kan förutsättas att hälsovårds­nämnderna inte upprätthåller förbudet i vidare mån än som behövs för att motverka olägenheter från miljövårdssynpunkt. Detta ställningstagan­de har godtagits eller lämnats utan erinran av det övervägande fler­talet remissinstanser. Även jag anser nuvarande ordning lämplig. Hälso­vårdsnämnderna måste anses bäst skickade att avgöra inom vilka om­råden av kommunen som ifrågavarande förbud skall gälla.

JO har anfört att det i avgiftslagen borde införas mera detaljerade regler om hur renhållningsavgifterna skall bestämmas. Kommunförbun­det, som beretts tillfälle att yttra sig över förslaget, har avstyrkt detta. EnUgt förbundet skulle den föreslagna detaljregleringen knappast inne­bära någon förbättring. Den tänkta regleringen kunde enligt förbundet i stället bli en hämsko på utvecklingen och ge upphov tiU tillämpnings-

Prop. 1974:163

12

problem. Jag delar Kommunförbundets uppfattning i denna fråga.

Som anförts i promemorian bör föreslagna författningar kunna träda i kraft vid kommande årsskifte. Med hänsyn till att beslut som länssty­relsen före ikraftträdandet meddelat med stöd av 4 § fjärde stycket ren­hållningslagen inte torde förlora sin gUtighet tUl följd av de nya be­stämraelserna behöver särskUda övergångsbestämmelser inte meddelas.

Hemställan

Under åberopande av det anförda hemstäUer jag att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen

att antaga inom jordbruksdepartementet upprättat förslag till lag om ändring i kommunala renhållningslagen (1970: 892).

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1974:163

13

Bilaga 1

1974-06-26

PM

med förslag till renhållningskungörelse

Ds Jo 1974: 4   Jordbmksdepartementet 

t2   Riksdagen 1974.1 saml Nr 163

Prop. 1974:163

14

PM med förslag till renhållningskungörelse Innehåll

Sid.

1

Inledning   .......................................................     15

2

Nuvarande ordning   ..........................................      15

2.1

GäUande bestämmelser   ................................     15

2.2

Exempel på den praktiska tUlämpningen av gällande bestäm­melser i fråga om glesbygdsområden m. m        18

3 1 riksdagsmotioner och i skrivelse från konsumentombudsman­

nen påtalade missförhållanden  ............................     20

3.1

Vissa riksdagsmotioner    ...............................     20

3.2

Konsumentombudsmannen  (KO)   ...................     20

4

Överväganden och förslag...................................     21

5

Specialmotivering  .............................................     24

5.1

Förslaget till lag om ändring i kommunala renhåUningsla­gen (1970: 892)       24

5.2

Förslaget lill renhållningskungörelse...................     24

Bilagor

BUaga A      Förslag till lag om ändring i kommunala

renhållningslagen (1970: 892) BUaga B       Förslag till renhållningskungörelse

Prop. 1974:163

15

1    Inledning

När 4 § kommunala renhållningslagen (1970: 892) trädde i kraft den 1 januari 1972, utvidgades kommuns skyldighet att forsla bort hushåUs­avfall till att avse hela kommunens område från att tidigare ha omfat­tat i huvudsak endast stads- eller byggnadsplanelagda områden. Denna skyldighet, det s. k. obligatoriska kommunala renhåUningsmonopolet, in­nebär bl. a, att kommunen skall ombesörja bortforsling av hushållsavfall från varje särskild fastighet där sådant avfall uppkommer, om inte läns­styrelsen beviljar kommunen dispens. Det ökade ansvar beträffande ren­hållningen som kommunerna sålunda fått måste antas ha på ett avgö­rande sätt bidragit till den minskning av nedskräpningen som noterats de senaste åren. På de flesta håll har därför de nya bestämmelserna om kommunalt renhållningsmonopol mottagits positivt. Kritik har dock förekommit. Den har främst gällt den tillämpning av bestämmelsema som i vissa koramuner ägt rum i glesbebyggda oraråden. Bl. a. har ifrå­gasatts om inte rätten att bevilja dispens borde flyttas från länsstyrelsen tUl kommunen för att man skall få till stånd en smidigare tUlämpning. Frågan om behovet av tillämpningsföreskrifter har också aktualiserats i sararaanhanget.

I denna promemoria behandlas nyss angivna frågor och läggs fram förslag till en tillämpningsförfattning med bestämmelser som ger kom­raunen större möjligheter än f. n. att själv bestämma den närmare om­fattningen av renhållningsverksamheten i glesbygd.

2    Nuvarande ordning

2.1 Gällande bestämmelser

Enligt 4 § första stycket komraunala renhållningslagen (1970: 892), är kommun skyldig att till allmän avstjälpningsplats eller allmän destmk­tionsanläggning forsla orenlighet som härrör från hushåll samt hushålls­avfall och därmed jämförligt avfall. I lokal hälsovårdsordning får enligt andra stycket föreskrivas att vid bebyggelse förekommande annan oren­lighet och annat avfall än som avses i första stycket skall forslas bort ge­nom kommunens försorg. Enligt tredje stycket i paragrafen får annan person än den kommunen anlitar för ändamålet inte ta befattning med bortforsling av orenlighet och avfall, när detta enligt vad förut sagts skall forslas bort genom kommunens försorg. I fjärde stycket föreskrivs att länsstyrelsen får befria kommunen från skyldighet enligt första styc­ket, när särskilda skäl föreligger.

Om anledningen tUl att det obligatoriska renhållningsmonopolet ut­sträcktes tUl kommunens glesbygdsområden anförde departementsche­fen vid lagens tillkomst (prop. 1970:157 s. 88) bl. a. följande. "En starkt

Prop. 1974:163

16

bidragande orsak tiU nedskräpningen i naturen, inte minst vid parke­rings- och rastplatser intUl allmän väg, är att organiserad renhållning bl. a. inora områden med fritidsbebyggelse inte förekommer i tillräcklig utsträckning. Det är nödvändigt att nu snabbt öka det allmännas infly­tande över renhållningen. Som jag tidigare framhållit bör kommunema därför genom lag åläggas obligatorisk skyldighet att ta om hand och forsla bort orenlighet som härrör från hushåll samt hushållsavfall och därmed jämförligt avfall. Det lagstadgade renhållningsmonopolet kom­mer att omfatta sådant avfall från såväl permanentbebyggelse som fri­tidsbebyggelse, campingområden, gästhamnar o. d."

Vid samma tiUfälle redogjorde departeraentschefen närmare för vilka slags avfall som kommunens obligatoriska skyldighet skulle avse. Enligt departementschefen bör till hushållsavfall hänföras i första hand sopor, köksavfall och annan dylik orenlighet samt latrin. TUl hushållsavfall bör vidare räknas sådant skrymmande avfall som t. ex. utrangerade möbler, cyklar och barnvagnar liksora överblivna läkeraedel, giftiga eller eljest miljöfarliga preparat sora används i hemmen eller för trädgårdsbruk. Detsamma bör enligt departementschefen gälla även oljerester, färgres­ter, metallföremål och plastartiklar m. m. i de små kvantiteter som kan uppkomma i hushållssammanhang. Som exempel på avfall som är jäm­förligt med hushållsavfall nämner departementschefen sådant avfall från industrier, affärsrörelser och annan likartad verksamhet som i renhåll-ningssammanhang bör jämställas med hushållsavfall, dvs. sådant avfall, dämnder inbegripet orenlighet av olika slag, som uppkommer som en direkt följd av att människor oavsett ändamål och verksamhet uppehål­ler sig inom en lokal eller i en anläggning. Som exempel kan nämnas toalettavfall, avfall från personalmatsalar och restaurangavfall.

Rörande bestämmelsen om dispens i paragrafens fjärde stycke an­förde departementschefen bl. a. att sådan dispens kan avse befrielse från skyldigheten att forsla avfall från viss bebyggelse, t. ex. lantgårdar, i den mån avfallet kan tas om hand på ett tillfredsställande sätt eUer särskUda svårigheter föreligger att härata avfallet, t. ex. på grund av platsens belä­genhet eller vägförhållanden. En dispensprövning bör emellertid enligt departementschefen inte enbart avse frågan om totalbefrielse från skyl­digheten att omhänderta hushållsavfall. Kommunerna kan också tänkas böra befrias från visst led i omhändertagandet. Bettäffande en del av-fallsprodukter, såsom oljerester, lösningsmedel, gifter, bekämpningsme­del och läkemedel, kan det nämligen visa sig lämpligt att de inte omhän­dertas direkt vid de olika fastigheterna. Det torde i framtiden kunna bli nödvändigt, ansåg departementschefen, att de enskUda hushållen hänvi­sas att själva befordra ämnen och varor av dessa slag tUl särskUda upp-saralingsställen. Liknande arrangemang raed särskilda uppsamlingsstäl­len för allt hushållsavfall eller delar därav torde enligt departementsche­fen kunna bli akluella även för vissa fritidsområden med dåliga vägför-

Prop. 1974:163

17

bindelser eller för uppsamling av vissa typer av hushållsavfall i särskUda containers.

Endast koramunen kan ansöka om dispens varom nu är fråga. Den enskUde har inte rätt att överklaga länsstyrelsens beslut i dispensärende. Enligt 5 § renhållningslagen skall talan mot kommunal myndighets be­slut enligt lagen föras genora besvär hos länsstyrelsen. Denna bestäm­melse om förvaltningsbesvär anses inte tillämplig på kommunens avgö­rande av frågan huruvida dispens skall sökas eller inte. Sådant avgö­rande kan den enskUde endast överklaga genom komraunalbesvär enligt 76 § kommunallagen (1953: 753). Detta anses gälla även när beslutet meddelats av hälsovårdsnämnd efter delegation från kommunfullmäk­tige. (Jfr rättsfallen R 73 2: 29 och R 73 2: 34.) Till skUlnad mot vid för­valtningsbesvär sker emellertid därvid ingen saklig prövning av det överklagade avgörandet.

Bestämmelser ora den enskildes hantering av avfall finns i hälsovårds­stadgan (1958: 663) och i lokal hälsovårdsordning. I 48 och 49 §§ hälso­vårdsstadgan regleras främst fastighetsägares skyldigheter i fråga om uppsamling och förvaring av hushållsavfaU. Där lämnas således före­skrifter om bl, a. hur kärl eller behåUare skall vara beskaffade och upp­ställda för att motverka sanitär olägenhet.

Enligt 67 § hälsovårdsstadgan skall lokal hälsovårdsordning, som an­tas av kommunfullraäktige på förslag av hälsovårdsnämnden eller efter dess hörande, utarbetas med ledning av en normalhälsovårdsordning som fastställs av regeringen. Föreskrift i lokal hälsovårdsordning får inte utan särskilda skäl innebära väsentiig avvikelse från motsvarande bestämmelse i normalhälsovårdsordningen. Gällande norraalhälsovårds-ordning har upptagits I kungörelsen (1971: 761) om faststäUelse av nor­malhälsovårdsordning enligt hälsovårdsstadgan (1958:663). Numera torde så gott som samtliga koramuner ha antagit lokal hälsovårdsord­ning.

I 14 § normalhälsovårdsordningen föreskrivs att orenlighet och avfall sora det åligger koramunen att forsla bort enligt renhålhiingslagen eller enligt lokal hälsovårdsordnmg inte får användas vid gödsling, grävas ned, komposteras, brännas eller på annat sätt slutligt behandlas av fas­tighetsägaren. Hälsovårdsnämnden får raeddela undantag från denna besläraraelse såvitt gäller trädgårdsavfall. Sådant undantag behöver Inte vara begränsat till särskilt fall utan kan ges generell räckvidd. EnUgt 15 § får hälsovårdsnämnden raeddela närmare föreskrifter om hur orenlig­het och avfall skall förvaras inora fasligheten I avvaktan på borttrans­port. Näranden får bestäraraa hur behållare och anordning för förvaring skall vara beskaffade. Behållare skall vara så uppställd att hämtning un­derlättas. Vidare föreskrivs att väg tUl behållare skall hållas lätt fram­komlig och att vägen vintertid skall snöröjas och sandas om det behövs. Enligt 27 § normalhälsovårdsordningen får hälsovårdsnämnden i sär-

Prop. 1974:163

18

skUda fall medge undantag från föreskrifterna i lokal hälsovårdsord­ning, om det är påkallat av lokala förhållanden eller andra omständig­heter och det kan ske utan väsentlig olägenhet från sanitär synpunkt. In­nehavare av fastighet kan alltså få tiUåtelse att själv behandla sitt hus­hållsavfall eller viss del av detta såsom t. ex. latrin. I sådant fall finns givetvis inte anledning för kommunen att ordna med hämtning från fas­tigheten av sådant avfall. Kommunens skyldighet att hämta torde dock kvarstå i och för sig, varför hämtning måste ske om fastighetens inneha­vare påkallar det.

Nu återgivna bestämmelser om den enskildes hantering av avfall är i viss omfattning sanktionerade med straff. Sålunda döms den som bryter mot förbudet i lokal hälsovårdsordning att slutiigt behandla avfall på fastigheten till böter, högst femhundra kronor (28 § normalhälsovårds­ordningen och 84 § hälsovårdsstadgan).

Talan mot hälsovårdsnämnds beslut enligt lokal hälsovårdsordning föres genom besvär hos länsstyrelsen (86 § hälsovårdsstadgan).

Kommunens rätt att ta ut avgifter för renhållningen regleras i lagen (1965: 54) om kommunala renhållningsavgifter. Regleringen innebär i huvudsak följande. Enligt 1 § äger kommun besluta att avgift skall utgå för bortforsling, omhändertagande och oskadliggörande av orenlighet och avfall som uppsamlats inom kommunen enligt kommunala renhåU­ningslagen eller hälsovårdsstadgan, I 2 § föreskrivs att avgiften skall vara årlig eller på annat sätt periodisk och att den skall bestämmas till högst det belopp som motsvarar nödvändiga kostnader för förräntning av använda medel, för förnyelse och underhåll av anläggningar och ut­rustning samt för driften. Från kostnaderna skall dras vad som kan be­räknas belöpa på användning av anläggning eller utrustning för annat ändamål än renhållning, såsom framställning av värme eller elektrisk kraft. Utföres renhållningen av entreprenör får avtalet med denne läg­gas lill grund för beräkning av avgiften i den mån detla inte medför vä­sentligt högre kostnad än om kommunen själv ulfört renhållningen. En­ligt 3 § skaU avgiften utgå enligt taxa som fastställs av kommunens full­mäktige.

2.2 Exempel på den praktiska tillämpningen av gällande bestämmelser i fråga om gle.sbygdsområden m. m.

Genom renhållningslagens tillkomst blev kommunerna visserligen skyldiga att forsla bort en större mängd avfall än tidigare bl. a. därför att deras renhållningsskyldighet utökades till att omfatta också det skrymmande avfallet från hushåll såsom utrangerade möbler o. d. När det gäller tätorterna torde det ändå knappast ha inneburit några större problem för kommunerna att genomföra renhållningslagens bestämmel­ser om obligatoriskt renhållningsmonopol. För dessa orter fanns i de

Prop. 1974:163

19

flesta fall redan en uppbyggd renhållningsorganisation till följd av det renhållningsmonopol sora införts av kommunerna enligt tidigare gäl­lande ordning.

De problem och svårigheter som uppkommit vid tillämpningen av ifrågavarande bestämmelser torde i allt väsentligt ha gällt glesbygdsom­rådena. Kommuner med sådana områden har I vissa fall organiserat av­fallshämtningen inom dessa områden på ett sätt som skiljer sig från det som tillämpas inom tätort, där som regel hämtning från varje fastighet sker en gång i veckan. Av främst kostnadsskäl har hämtningen av avfall från glesbebyggelse i flera kommuner ordnats så att avfallet hämtas ge­nom kommunens försorg från en förvaringsplats som är gemensam för flera fastigheter, I något fall har iordningställts bodar eller liknande där fastighetsinnehavarna lämnat sopsäckar i avvaktan på borttransport. I andra fall har kommunen på vissa platser uppställt containers där avfal­let lämnats. Båda dessa system torde användas i fråga om såväl perma­nentbebyggelse som fritidsbebyggelse. För permanentbebyggelse i gles­bygd tillämpas också ett system enligt vUket komraunen eller dess ent­reprenör häratar avfall utefter en i förväg bestämd och kungjord kör­linje, som omfattar enbart vägar som är farbara hela året. Innehavarna av fastigheter som ligger på för långt avstånd från linjen får själva transportera fram sitt avfall tUl denna. I fråga om fastighet som bebos av raindre hushåll såsora två äldre personer eller ensamstående person har i en del fall tillåtits att fastighetens avfall lagts i grannfastighets av­fallsbehållare.

Även i tätort används conlainersystemet i många kommuner när det gäller bortforsling av trädgårdsavfall och skrymmande avfall såsom ut­rangerade möbler eller liknande avfall. Ett annat slag av avfall från hus­håll som i tätort oftast inte hämtas från varje fastighet är överblivna lä­kemedel och rester av olja, färg eller andra kemikalier. Hushållen har i stället anmodats lämna sådant avfall på vissa uppsamlingsställen.

För att få tUlämpa något av de hämtningssystem som nu exemplifie­rats måste kommunen ha erhållit partiell dispens av länsstyrelsen såvitt avser den del av kommunens transportskyldighet som utföres av fastig­hetsinnehavaren. Också i andra avseenden har förekommit att kommu­ner fått partiell dispens. Sålunda har i en del fall länsstyrelsen dispense­rat kommunen från skyldigheten att härata latrin inom bestämda områ­den av kommunen. I stort sett samma resultat torde ha uppnåtts av de koramuner, vars hälsovårdsnämnder efter prövning av ansökningar från fastighetsinnehavare medgett undantag i fråga om latrin från förbudet i lokal hälsovårdsordning att slutbehandla avfall på fastigheten.

Längre hämtningsintervaller än en vecka torde förekomma vid hämt­ning i glesbygd. I många kommuner sker hämtning av avfall från fritids­bebyggelse endast under den eller de perioder av året då fritidshusen nyttjas i större omfattning.

Prop.1974:163

20

3    I riksdagsmotioner och i skrivelse från konsumentombudsmannen påtalade missförhållanden

3.1 Vissa riksdagsmotioner

Vid årets riksdag har väckts fyra motioner som tar upp frågan om tillämpningen av bestämmelserna i 4 § renhållningslagen beträffande kommunernas glesbygdsområden, nämligen motionema 1974: 324, 512, 514 och 521. I samtiiga motioner yrkas att bestäramelserna överses för att ge komraunerna själva rätt att i större utsträckning bestämma om­fattningen av hämtningen av avfall inom glesbygdsområden. De huvud­sakliga skäl som anförs till stöd för motionsyrkandena kan sammanfat­tas på följande sätt. I stort är erfarenheterna av renhållningslagens till­lämpning positiva. På vissa håll har emellertid en alltför rigorös tUlämp­ning skapat irritation och en negativ inställning till kommunens renhåll­ningsverksamhet. Den enskilde anser inte alt renhållningsavgiften står i rimlig proportion till fördelarna med hämtningen med hänsyn till att mycket av det avfall sora hämtas kan komposteras eller destrueras utan olägenhet från hälso- eller mUjövårdssynpunkt, Undantag från renhåll­ningsbestämmelserna borde gälla för trädgårdsavfall. Kommun borde utan dispens få organisera hämtningen enligt systemet med gemensam container. Rätten att bevilja dispens i fråga om enskUda hushåll borde överflyttas från länsstyrelsen till komraunen. Sedan kommunsamman­slagningarna genomförts torde alla kommuner ha underlag, resurser och ansvar för en sådan uppgift. Den enskildes möjligheter att påverka kom­munens beslut i renhållningsfrågor är för begränsade och bör förbättras.

Med bifall till jordbmksutskottets hemställan i betänkandet JoU 1974: 10 beslöt riksdagen den 2 maj 1974 att uppskjuta behandlingen av bl. a. förevarande motioner lill höslsessionen med innevarande års riks­dag.

3.2 Konsumentombudsmannen (KO)

I anledning av att KO från enskilda fastighetsägare mottagit en stor mängd anmälningar som berörde sop- och lalrinhämtningen i olika kommuner anförde KO i skrivelse den 18 februari 1974 bl. a. följande. Anmälarna påtalar främst att de åläggs att betala för sop- och latrin-hämtning som de inte har behov av. I flera fall uppges att den hämtning för vilken kommunen debiterar avgift inte utförts. Många av anmälarna anser att avgifterna för hämtning är för höga. Av anmälningarna måste enligt KO anses framgå att i vissa fall rimlig hänsyn inte tagits tUl främst glesbygdens och fritidshusområdenas skilda behov av renhåll­ningstjänster. För att kommunema på ett rationellt och effektivt sätt skall kunna fullgöra sin skyldighet enligt kommunala renhållningslagen synes kommunerna visserligen vara tvungna att tillämpa schabloner för

Prop. 1974:163

21

renhåUningsåtgärder och avgifter. Detta torde i sin tur medföra ojämn­heter i debiteringen för sop- och latrlnhäratning. Enligt KO:s mening bör det dock vara möjligt att utforma schabloner på sådant sätt att många av de negativa verkningar för fastighetsägama som avspeglas i anmälningarna inte behöver uppstå. De olägenheter som en schablonise-rad sophämtning och taxeulformning leder tUl torde i inte oväsentlig ut­sträckning kunna motverkas genom att kommunerna ägnar särskild uppmärksamhet åt frågor ora dispenser från renhållningslagens bestära­melser såvitt gäller glesbygdsområden.

4    Överväganden och förslag

Av de i föregående avsnitt redovisade förhållandena framgår att det inora vissa kommuner förelegat svårigheter att tUlämpa bestämmelsema om koraraunalt renhållningsmonopol på ett fuUt tUlfredsställande sätt inom glesbygdsområden. Det kan antas att avsaknaden av en tUlärap-ningsförfattnlng i viss mån varit en bidragande orsak till svårigheterna. Men dessa torde främst ha orsakats av att systemet med dispens av läns­styrelsen varit för tungrott för att åstadkomma en lämplig organisation av avfallshämlningen inom glesbygdsområden. För att underlätta till-lämpningen av ifrågavarande bestämraelser i renhåUningslagen bör utfär­das en tillämpningsförfatlning sora bör innehålla bl. a. föreskrifter sora ger kommunen större möjligheter än f. n. att själv bestämma rörande den närmare omfattningen av renhåUningsverksamheten I glesbygd.

För att understryka syftet med verksamheten bör det inledningsvis i den tänkta tillämpningsförfattningen föreskrivas att kommunen skall beakta att skäliga miljövårdskrav tillgodoses, när kommimen planlägger och beslutar hur skyldigheten att forsla bort hushållsavfall skall fullgö­ras. En annan och lika viktig princip som kommunen samtidigt bör vara skyldig att tillämpa är att bortforslingen skall anpassas till det normala behovet vid olika slag av bebyggelse. Kommunen skall således ta hänsyn till de skillnader i hämtningsbehov sora kan föreligga raellan glesbebyg­gelse och tätortsbebyggelse och mellan fritidsbostäder och permanent­bostäder, när kommunen t. ex. beslutar hur ofta hämtning skall ske.

Enligt nuvarande reglering är det möjligt för komraunen att tillämpa olika hämtningsperioder och olika hämtningsintervaller för skilda slag av bebyggelse utan att ha erhållit dispens. I många fall är detta emeller­tid inte tUlräckligt för att utan större omgång få till stånd en från kost­nadssynpunkt lämplig renhållningsverksamhet. Kommunen behöver dess­utom ha möjlighet att utan dispensförfarande ordna verksamheten så att hämtningen av hushållsavfaU sker från annan plats än respektive förvaringsplats på varje fastighet. En sådan befogenhet skulle innebära att kommunen utan länsstyrelsens medgivande får använda sig av de i avsnitt 2.2 exemplifierade hämtningssystemen eller liknande system. Det

Prop. 1974:163

22

torde inte finnas anledning att låta kommunen ordna sådan avfallshämt­ning i andra fall än då det blir väsentligt bUligare än hämtning från varje fastighet.

Den föreslagna befogenheten för kommunen att själv befria sig från en del av den transportskyldighet som åläggs kommunen i renhållnings­lagen bör såsom förut antytts i huvudsak begränsas till glesbygdsområ­den. Inom sådana områden kan emellertid finnas förtätad bebyggelse. Bor det fler än 200 personer i dylik bebyggelse, bör denna inte längre anses utgöra glesbygd utan tätort. För tätort bör dispensfrågor även i fortsättningen prövas av länsstyrelsen. Såsom närmare berörs nedan bör dock kommunen även vad gäUer tätort kunna besluta att sophämtning från två eller tre närbelägna fastigheter skall ske från gemensam behål­lare som finns på en av fastigheterna och att hämtning av grövre avfall och kemiskt-tekniskt avfall skall ske från gemensamt uppsamlingsställe.

För att de av kommunen beslutade hämtningsarrangemangen, varom nu är fråga, skall fungera krävs att innehavarna av berörda fastigheter åtar sig att utföra transport av avfallet från fastigheten till exempelvis en container. Vill någon innehavare hellre ha hämtning från fastigheten, bör han ha rätt därtill förutsatt att han betalar den högre avgift som in­dividuell hämtning kommer att betinga. Alltså bör kommunens hämt­ningsskyldighet i princip kvarstå, och tillämpningen av t. ex. conlai­nersystemet bör enbart gälla fastigheter vars innehavare åtagit sig att forsla avfallet till containern.

Såsom redan sagts bör kommunen också få befogenhet bestämma att sophämtning från två eller tre närbelägna fastigheter skall ske från ge­mensam avfallsbehållare på en av fastigheterna. Därigenom kan kom­munen utan dispens underlåta alt hämta avfall från fastigheter som be­bos av mindre hushåll med små avfallsmängder, om det kan ordnas så att avfallet läggs i behållare på grannfastighet.

Det kan inte anses lämpligt att kommunen själv avgör fråga om total befrielse från lagstadgad bortforslingsskyldighet i vidare mån än vad nu föreslagits beträffande fastighet som bebos av mindre hushåll med hän­syn till att syftet med renhållningsmonopolets införande då skulle kunna äventyras. Om kommunen behöver dispens i andra fall än sådana där kommunen enligt vad ovan föreslagits får besluta själv, får kommunen liksom hittUls ansöka om befrielse hos länsstyrelsen. I sammanhanget förtjänar påpekas att det behov av total befrielse från bortforslingsskyl­digheten som kan föreligga i fråga om enstaka fastighet, kan tillgodoses genom att hälsovårdsnämnden beviljar fastighetens innehavare undantag från det i lokal hälsovårdsordning upptagna förbudet att destruera avfall på fastigheten.

I de förut angivna riksdagsmotionerna har hävdats att trädgårdsavfall inte borde omfattas av renhållningsmonopolet. Även om en hel del skäl talar för en sådan lösning måste dock beaktas att det i åtskiUiga fall inte

Prop. 1974:163

23

minst inora tätbebyggelse får anses mindre lämpligt att sådant avfall komposteras eller slutbehandlas på annat sätt inom fastigheterna. Med hänsyn tUl att hälsovårdsnämnden enligt 14 § fjärde stycket normalhäl­sovårdsordningen genom ett enda beslut kan meddela undantag från destruktionsförbudet i fråga om trädgårdsavfall för hela kommunens glesbygd finns redan raed nuvarande regler goda raöjligheter att anpassa ifrågavarande förbud till områden där det behövs för att motverka olä­genheter från miljövårdssynpunkt. Då det kan förutsättas att hälso­vårdsnämnderna inte upprätthåller förbudet i vidare mån än som be­hövs, saknas anledning föreslå författningsändring i denna fråga.

Från olika håU har påtalats att den enskildes ställning i dispensförfa­randet borde stärkas genom att hans möjligheter att överklaga kommuns beslut förbättrades. F. n. kan den enskilde som tidigare redovisats endast anföra kommunalbesvär mot kommuns beslut att söka eller inte söka dispens. Genom sådana besvär kan enbart lagligheten av överklagade beslutet prövas. Enskild anses vidare Inte ha behörighet alt överklaga länsstyrelsens beslut att t. ex. vägra kommunen begärd dispens. Efter­som renhållningsverksamheten är en angelägenhet som kommunen handhar i kommunmedlemmarnas gemensamma intresse, har det inte ansetts finnas skäl att efter förvaltningsbesvär låta statlig myndighet pröva frågor om den enskUdes deltagande i denna verksamhet. Av prin­cipen om den kommunala självstyrelsen får anses följa att kommunen beträffande dylika kommunala angelägenheter bör ha stor frihet att be­stäraraa den närmare utformningen av verksamheten utan inblandning från stallig myndighet. Särskilt mot bakgrund av att den utökning av kommunens beslutanderätt som nu föreslås avser att tillgodose den en­skUdes intressen på ett bättre sätt än hittills kan det inte anses motiverat att frångå nuvarande ordning.

Den reglering av dispensfrågorna som föreslås ovan bör såsom inled­ningsvis framhållits tas upp i en tillämpningsförfattning som meddelas av regeringen. Med hänsyn lUl bestämmelsernas innehåll krävs bemyn­digande av riksdagen.

Ett sådant bemyndigande kan tas in i renhåUningslagen och bör lämp­ligen få formen av ett tillägg till 4 § första stycket av innehåll att rege­ringen eller myndighet sora regermgen bestämmer får föreskriva undan­tag från nuvarande bestämmelse. Dispensbestämmelsen i paragrafens fjärde stycke kan samlidigt upphävas. Ändringen i lagen samt tillämp-ningsförfattningen bör kunna träda i kraft den 1 januari 1975.

I enlighet med nu redovisade överväganden har upprättats förslag till

1.

lag om ändring i kommunala renhållningslagen (1970: 892),

2.

renhållningskungörelse.

Förslagen bifogas denna promemoria som bilagorna A och B.

Prop. 1974:163

24

5    Specialmotivering

5.1 Förslaget   till   lag   om   ändring   i   kommunala   renhåUningslagen (1970: 892)

Med anledning av nya regeringsformen som träder i kraft den 1 janu­ari 1975 har begreppet "regeringen" använts i det föreslagna bemyndi­gandet i stället för det i lagtext tidigare brukade begreppet "Konungen". Till följd därav bör också ordet "Konungen" i lagens 1 § bytas ut mot "regeringen". Med stöd av bemyndigandet kan regeringen eUer myndig­het som regeringen bestämmer föreskriva undantag från den absoluta bortforslingsskyldighet sora åvilar kommunen enligt nuvarande lydelse av 4 § första stycket. Enligt bemyndigandet kan också regeringen upp­dra åt länsstyrelsen att i särskilda fall pröva frågor om undantag. En dispensbestämmelse motsvarande nuvarande fjärde stycket i paragrafen behöver därför inte förekomma i lagen utan bör såsom skett i förslaget placeras i tillämpningsförfattningen.

I 5 § renhållningslagen föreskrivs såsom tidigare angetts att talan mot kommunal myndighets beslut enligt lagen föres genom besvär hos läns­styrelsen. Kommuns beslut enligt bestämmelse i tillämpningsförfatt­ningen kan emellertid inte anses som beslut enligt lagen. Fullföljdsbe-stäraraelsen i 5 § gäller således inte beslut enligt tUlärapningsförfatt-ningen. Någon lagstiftningsåtgärd för att åstadkomma den i föregående avsnitt föreslagna ordningen enligt vUken rättsmedlet vid fullföljd av ta­lan mot ifrågavarande beslut skall vara kommimalbesvär behövs inte.

5.2 Förslaget till rentaållningskungörelse

1  §

Såsom förut anförts innehåller paragrafen de huvudprinciper som koramunen skall tillämpa när kommunen organiserar sin lagstadgade renhåUningsverksamhet. Såsom framgår av den föreslagna lydelsen skall principerna iakttas inte bara i fråga om det obligatoriska renhållnings­monopolet utan också i fråga om det s. k. frivilliga renhållningsmonopol som kommunen inför genora föreskrift i lokal hälsovårdsordning.

Genom den föreslagna utformningen av paragrafen understryks att kommunen redan på planeringsstadiet skaU beakta att skäliga miljövårds­krav blir tillgodosedda och att bortforslingen anpassas till det normala behovet vid olika slag av bebyggelse. För att genomföra en effektiv och till skiftande förhållanden anpassad renhållningsverksamhet torde det i de flesta fall vara nödvändigt med en inventering av fastigheterna inom hela kommunen eller visst område av kommunen. Först därigenom torde skapas tillräckligt underlag för beslut rörande renhållningsorgani­sationen. Genom inventeringen bör kunna klarläggas bl. a. till vilken typ av bebyggelse en fastighet hör, hushållens antal och storlek, eventuella

Prop. 1974:163

25

transportsvårigheter och i fråga om glesbygd eventueUa möjligheter att på fastigheten slutbehandla visst avfall t. ex. latrin. Inventering varom nu är fråga torde också behövas sora underlag för de uppgifter sora an­sökan om dispens skall innehålla enligt den föreskrift som föreslås i 4 § andra stycket denna kungörelse.

Föreskriften att bortforslingen skall anpassas tUl det normala behovet vid olika slag av bebyggelse tar främst sikte på att hämtningsperioder och häratningsintervaUer skall modifieras efter de skiftande behov som kan föreligga. Det torde sålunda oftast inte vara behövligt med exempel­vis hämtning årets aUa veckor från fritidsbebyggelse. Att det skall vara fråga om det normala behovet innebär att hänsyn inte behöver tas i detta sammanhang till det varierande behovet av sophämtning hos en­skilda hushåU. När kommunen bedöraer behovet av häratning, bör kom­munen helt naturligt också pröva humvida det finns anledning att över huvud taget hämta t. ex. latrin från lantgårdar med djurhållning. Finner kommunen att sådan hämtning inte bör ske, bör kommunen verka för att hälsovårdsnämnden raeddelar erforderliga dispenser enligt lokala hälsovårdsordningen.

2 §

Enligt denna paragraf får kommunen besluta att hämtning av hushålls­avfaU från fastighet, som inte ingår i tätbebyggelse med mer än 200 in­vånare, skall ske från annan plats än förvaringsplatsen på fastigheten, om kostnaden för hämtningen därigenom minskar i väsentlig mån. Be­stämmelsen ger komraunen vidsträckta möjligheter att i glesbygden ar­rangera sophämtningen på det från kostnadssynpunkt lämpligaste sättet. Exempel på olika hämtningssystem har redovisats i avsnitt 2.2. Beträf­fande en och samma bebyggelse bör det givetvis vara möjligt att ha skilda hämtningssystem under olika tider av året. I ett fritidsområde är det kanske lämpligt att hämta avfall veckovis från varje fastighet under sommarmånaderna och att hämta från en gemensam container under re­sten av året. Efter förebild av 5 § nuljöskyddskungörelsen (1969: 388) har uttrycket "tätbebyggelse med mer än 200 invånare" använts för att beteckna tätort. Begreppet "invånare" avser även den som endast bor på fastighet under semester och annan ledighet.

Med hänsyn till rådande dispenspraxis i fråga om hämtning i tätort av skrymmande avfall samt överblivna läkemedel och rester av olja, kemi­kalier och liknande ämnen har i första stycket andra punkten upptagils en regel som ger koramunen befogenhet att även beträffande tätort be­sluta att hämtning av sådant avfall inte skaU ske från varje fastighet utan t. ex. från en container eUer annat uppsamlingsställe.

När kommunen enligt andra stycket bedömer om forsling till och för­varing på hämtningsplatsen kan ske utan olägenhet från mUjövårdssyn­punkt eller annan allmän synpunkt, bör särskiU beaktas att planerade

Prop. 1974:163

26

anordningar för avfallsförvaringen står i överensstämmelse med före­skrifter i lagstiftningen angående miljö- och naturvård, vägar och trafi­ken.

För att kommunen skall kunna underlåta alt hämta avfall på viss fas­tighet i glesbygdsområde, måste innehavaren enligt vad som föreskrivs i tredje stycket ha gentemot kommunen åtagit sig att forsla avfallet tUl den gemensamma hämtningsplatsen. Genom denna konstruktion får fas­tighetsinnehavare möjUghet att i fråga om individuell eller gemensam hämtning välja det för honom mest lämpliga alternativet med hänsyn tUl renhållningsavgiftens storlek och andra förhållanden. Då kommunen be­höver tid på sig för att ändra renhållningsverksamheten från gemensam till individuell hämtning, har föreslagits att fastighetsinnehavarens åta­gande att forsla bort avfallet till hämtningsplatsen gäller under sex må­nader efter återkallelsen. Kommunen bör givetvis kunna gå med på att åtagandet upphör vid en tidigare lidpunki, om individuell hämtning då kan ordnas.

3 

§

Denna paragraf är som tidigare angetts avsedd att tUlämpas i fall då ett eller högst två mindre hushåll lämnar så litet avfall att detta utan vi­dare ryms i en grannfastighets sopsäck. Som villkor för beslut enligt denna paragraf har föreskrivits att berörda fastighetsinnehavare ansöker om att få gemensam hämtning. Därigenom kan förutsättas att de enats om hur de sinsemellan skall dela på renhållningsavgiften och övriga skyldigheter i samband med hämtningen såsom skyldigheten att hålla vägen till säckstäUet lätt framkomlig. Den som skall svara för avgiften och övriga skyldigheter gentemot kommunen bör dock endast vara den innehavare på vars fastighet sopsäcken slår uppställd.

Fastighetsinnehavare som får använda behållaren på annan fastighet kan inte anses vara skyldig alt ha egen behållare, så länge beslut ora hämtning från gemensam behållare gäUer. Han torde därför inte behöva ansöka om dispens från beslut som hälsovårdsnänmd med stöd av 15 § normalhälsovårdsordningen kan ha meddelat om skyldighet för varje fastighet inom kommunen att ha avfallsbehållare av visst slag.

Om beslutanderätten enligt denna paragraf inte delegerats till hälso­vårdsnämnden, förefaller det uppenbart att nämndens yttrande inhäm­tas, innan beslut fattas.

4 

§

Enligt första stycket skall såsom berörts i det föregående (avsnitt 4) dispensgivningen i andra fall än som avses i 2 och 3 §§ denna kungö­relse också i fortsättningen handhas av länsstyrelsen. Liksom hittills skall dispens få meddelas endast när särskilda skäl föreligger.

Behovet av begärd dispens torde inte kunna prövas utan tillgång till

Prop. 1974:163

27

ganska detaljerade uppgifter om hur renhållningen inom kommunen el­ler del därav är eller komraer att bli ordnad. I andra stycket har därför Införts en besläraraelse att ansökan om dispens skall innehålla sådana erforderliga uppgifter.

Prop. 1974:163

28

Bilaga A

Förslag till

Lag om ändring i kommunala renhållningslagen (1970: 892)

Härigenom   förordnas   i   fråga   om   kommunala   renhållningslagen (1970: 892)

dels att i 1 § ordet "Konungen" skall bytas ut mot "regeringen", dels att 4 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Koramun är skyldig att tUl all- Kommun är skyldig alt tiU all­

män avstjälpningsplats eller all- män avstjälpningsplats eller all­

män destruktionsanläggning forsla män destruktionsanläggning forsla

orenlighet som härrör från hushåll orenlighet som härrör från hushåll

samt hushåUsavfall och därmed samt hushållsavfaU och därmed

jämförligt avfall.

jämförligt avfall, om ef regeringen

eller   myndighet   som   regeringen bestämmer föreskriver annat.

1 lokal hälsovårdsordning kan föreskrivas, att vid bebyggelse före­kommande annan orenlighet och annat avfall än som avses i första styc­ket skall forslas bort genom kommunens försorg.

När orenlighet och avfall skall forslas bort genora kommunens för­sorg, får annan person än den kommunen anlitar för detta ändamål ej taga befattning därmed.

När särskilda skäl föreligger, får länsstyrelsen befria kommunen från skyldighet enligt första styc­ket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975.

Prop. 1974:163

29

Bilaga B

Förslag till Renhållningskungörelse

Härigenom förordnas följande.

1

§ När kommun planlägger och beslutar hur kommunen skall fuU­göra sin skyldighet att forsla bort orenlighet och avfall enligt 4 § första eller andra stycket kommunala renhållningslagen (1970:892), skall beaktas att skäliga miljövårdskrav tillgodoses och att bortforslingen an­passas till det normala behovet vid olika slag av bebyggelse.

2

§ Kommun får besluta att hämtning av orenlighet och avfall som avses i 4 § första stycket kommunala renhåUningslagen (1970: 892) från fastighet, som ej ingår i tätbebyggelse med mer än 200 invånare, skall ske från annan plats än förvaringsplatsen på fastigheten, om kostnaden för hämtningen därigenom minskar i väsentlig mån. I fråga om skrym­mande avfall samt överblivna läkemedel och rester av olja, kemikalier och liknande ämnen får sådant beslut meddelas även beträffande tätbe­byggelse med mer än 200 invånare.

Beslut som avses i första siycket får meddelas endast om forsling lill och förvaring på hämtningsplatsen kan ske utan olägenhet från miljö­vårdssynpunkt eller annan allmän synpunkt.

Beslut som avses i första stycket första punkten gäller endast i fråga om fastighet vars innehavare gentemot kommunen åtagit sig att forsla på fastigheten uppkommande orenlighet och avfall till hämtningsplat­sen. Återkallas sådant åtagande, gäller det ändå under sex månader efter återkallelsen, om ej kommunen medger annat.

3

§ Kommun kan besluta att hämtning av orenlighet och avfall som avses i 4 § första stycket kommunala renhållningslagen (1970: 892) från två eller tre närbelägna fastigheter skall ske från gemensam behållare som är uppställd på en av fastigheterna, om innehavarna ansöker därom.

4

§ Länsstyrelsen får befria kommun från skyldighet enligt 4 § första stycket kommunala renhållningslagen (1970: 892) i andra fall än som avses i 2 och 3 §§ denna kungörelse, när särskilda skäl föreligger (dis­pens).

Ansökan om dispens skall innehålla erforderliga uppgifter om hur renhållningen inom kommunen eller berörd del därav är eller kommer att bli ordnad.

Denna kungörelse träder i kraft den 1 januari 1975.

Prop. 1974:163

30

Bilaga .

Sammanställning av remissyttrandena över förslaget till renhållnings-kungörelse i promemorian (Ds Jo 1974: 4)

För överskådlighetens skull redovisas remissinstansernas synpunkter på den föreslagna kungörelsen i anslutning till resp. paragraf. Dessutom behandlas i särskUda avsnUt vissa andra under remissbehandlingen aktualiserade frågor.

1. Förslaget tiU renhållningskungörelse

Föreskriften att skäliga miljövårdskrav skall tUlgodoses när kommun planlägger och beslutar hur kommunen skall fullgöra sin renhållnings­skyldighet, anses av flera remissinstanser vara otillräcklig. Socialstyrel­sen framhåller att även de hygieniska synpunkterna skall beaktas i sam­manhanget. Länsslyrelserna i Östergötlands, Göteborgs och Bohus, Alvsborgs och Örebro län ävensom Riksförbundet för allmän hälsovård och[REDACTED_EFTERNAMN] förordar att det i författningstexten uttryckligen anges att också skäliga sanitära krav skall tUlgodoses. Länsstyrelserna i Gotlands och Hallands län anser att föreskriften I stället bör kompletteras så alt det framgår att skäliga hälsovårdskrav skall beaktas. Norrtälje kommun påpekar att uttrycket "skäliga miljövårdskrav" inte får innebära en lägre ambitionsnivå än den som föreskrivs I renhållningslagen.

Den föreslagna skyldigheten för kommun att se till att bortforsling av avfall anpassas till det normala behovet vid olika slag av bebyggelse godtas överlag av remissinstanserna. I anslutning därtUl anför länsslyrel­sen i Malmöhus län att det är angeläget att häratningsintervallerna så långt administrativa, ekonomiska och tekniska hänsyn medger ansluter till det normala bortforslingsbehovet. Annars kommer inte allmänheten att uppfatta kommunens renhållningstjänster som effektiva. Länsstyrel­sen i Älvsborgs län och[REDACTED_EFTERNAMN] delar den i promemorian framförda upp­fattningen att genomförande av renhållningsverksamhet som är anpas­sad tUl skiftande förhållanden som regel kräver en Inventering av be­rörda fastigheter. Båda dessa remissinstanser anser att inventeringen bör följas av en plan över renhållningens omfattning.

Länsstyrelserna i Kronobergs och Älvsborgs län ställer sig kritiska till uttalandet i promemorian att komraun bör verka för att hälsovårds­nämnden meddelar erforderUga dispenser från behandlingsförbudet i lo­kal hälsovårdsordning, om kommun vid bedömning av hämtningsbeho­vet inte finner anledning att över huvud taget hämta latrin från lantgår-

Prop. 1974:163

31

dar raed djurhållning. Enligt dessa länsstyrelser synes det mest praktiska förfarandet vara att ansökan görs hos länsstyrelsen om generell dispens för sådana lantgårdar.

2 §

Vara kommun uppger att hämtningen av hushållsavfall från kommu­nens ca 5 000 glesbygdsfastigheter sker vid ett för flera fastigheter ge­mensarat uppsaralingsställe. Containers finns utplacerade på 80 platser inom kommunen. Kostnaden för varje glesbygdsfastighet uppgår till 20 kr. per år. Den utredning som föregick beslutet om förevarande renhåll­ningsorganisation visade att alternativet med hämtning vid varje gles­bygdsfastighet skulle kostat 205 kr. för fastighet och år. Ägare av tät­ortsfastighet I Vara kommun betalar 115 kr. per år för hämtning en gång i veckan.

Länsstyrelsen i Malmöhus län påpekar att avlämningsställen för hus­hållsavfall, t. ex. en container, lätt kan missbrukas genom att där lämnas bUdelar, jordbruks- och byggnadsavfall eller liknande skrymmande av­fall. Avlämningsplatsen kan därigenora komma att bli en sanitär olägen­het. Åtskilliga kommuner som hörts över förslaget av länsstyrelsen tviv­lar på att det är raöjligt att I väsentlig raån minska kostnaderna för hämtningen genom den ordning som föreslås i denna paragraf. Länssly­relsen i HaUands län anser att det av författningstexten bör framgå att skrymraande avfall sora kan tas om hand vid den normala hämtningen regelmässigt också skall hämtas på resp. fastighet.

Länsstyrelsen i Älvsborgs län anser inte att containersystemet skall tUlämpas i vidsträckt omfattning. Enligt länsstyrelsen är det tveksamt om systeraet bör koraraa till användning för annat än skrymmande hus­hållsavfall. Det måste betecknas som olämpligt, när det gäller uppsam­ling av överblivna läkemedel, kemikalier och liknande ämnen. Motsva­rande synpunkter förs fram av länsstyrelserna i Skaraborgs och Väster­bollens län. Riksförbundet för allmän hälsovård och[REDACTED_EFTERNAMN]. Att utpla­cera containers på lärapliga ställen är enligt[REDACTED_EFTERNAMN] en raycket effektiv åtgärd mot nedskräpning i naturen.

Norrtälje kommun uppger att endast fyra av ca 200 tomtägarför-eningar som tillfrågats har uttryckt önskemål om containerhämlning. Två av de föreningar som ställt sig positiva har ansett att systemet en­dast bör tillämpas vintertid. Flera föreningar ställer sig direkt negativa till gemensamma förvaringsplatser för avfall. Det är enligt kommunen stora svårigheter att ordna en från sanitära synpunkter tiUfredsstäUande kontroll av gemensamma uppsaralingsställen.

Rörande tillämpningsområdet för koraraunens dispensbefogenhet sora i proraemorieförslaget angetts med uttrycket "fastighet, sora ej ingår i tätbebyggelse med raer än 200 invånare" har olika uppfattnmgar kora­mit fram vid remissbehandlingen. Naturvårdsverket och flera andra re-

Prop. 1974:163

32

missinstanser pekar på att nämnda uttryck kan ge upphov till tolknings-och tillämpningsproblem. Naturvårdsverket anser det dock svårt att finna ett bättre altemativ. Problemen orsakas enligt Kommunförbundet av att den föreslagna gränsdragnmgen inte svarar mot någon administ­rativ indelning. De områden varom fråga är kan enligt förbundet inte heUer på annat sätt anses lätta att urskilja. Länsstyrelsen i Östergötlands län anser att ett bestämt antal invånare inte bör anges i författnmgstex-ten. Att införa containersystem för avfallshämtnuig i område med förtä­tad permanentbebyggelse med mindre än 200 invånare kan medföra sa­nitära olägenheter, medan systemet utan sådana olägenheter torde kunna användas under vinterhalvåret inom område med sammanhäng­ande fritidsbebyggelse även om invånarantalet överstiger 200. Också länsslyrelsen i Gotlands län. Riksförbundet för allmän hälsovård och[REDACTED_EFTERNAMN] anser att tätortshämtning i många fall behövs av sanitära skäl i tätbebyggelse med mindre än 200 invånare. KO anser i likhet med läns­styrelsen i Östergötlands län att kommun bör ges möjlighet att själv be­sluta om användning av containersystem under lågsäsong också i fråga om fritidshusområden med mer än 200 invånare. Länsstyrelsen i Gävle­borgs län föreslår att förevarande paragraf också bör vara tUlämplig på gruppbebyggelse av småhus i större tätort. Länsstyrelsen i Norrbottens län anser att gränsen för kommunens rätt att själv bestämma över ren­hållningens organisation i mindre samhällen bör kunna höjas utan att renhållningslagens intentioner fördenskull kommer atl äventyras.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län, som godtar förslaget, anser att beslut om förenklat hämtningssystera normalt inte bör komma i fråga inom planlagt område med permanent bebyggelse. Liknande åsikt uttalas av länsstyrelsen i Jönköpings län. Länsstyreheit i Blekinge län anser att från kommunens dispensbefogenhet bör undantas all bebyggelse som in­går i hälsovårdstätort. För en sådan bestämning talar den omständighe­ten att flertalet bebyggelsegrupper med uppemot 200 Invånare redan torde utgöra hälsovårdstätorter. En ytterligare fördel är enligt sist­nämnda länsstyrelse att det naturliga sambandet mellan renhållnings­lagstiftningen och hälsovårdslagstiftningen bibehålls. Samma uppfatt­ning uttalas av bl. a. länsstyrelserna i Malmöhus och Örebro län. Läns­styrelsen i Kopparbergs län anser också att det skulle varit önskvärt om begreppet hälsovårdstätort kunnat användas för ifrågavarande gräns­dragning. Med hänsyn till att alla tätbebyggelseområden som avses med uttrycket tätbebyggelse med mer än 200 invånare inte ingår i eller utgör hälsovårdstätort, bör emeUertid promeraorieförslaget i denna del godtas trots befarade svårigheter vid lillämpningen. Socialstyrelsen och KO ifrågasätter om inte det tätortsbegrepp som användes vid 1970 års folk-och bostadsräkning skulle kunna tillämpas i detta sammanhang. Läns­styrelsen i Göteborgs och Bohus län, som anser att hälsovårdsstadgans tälortsbegrepp vore att föredra, förordar att det i paragrafen direkt ut-

Prop. 1974:163

33

sägs att bestämmelserna inte gäller större campingplatser. Dessa måste nämligen i realiteten anses ha karaktär av tätbebyggelse.

Kommunförbundet anser inte att det kan anföras några vägande skäl för att begränsa kommunernas rätt att själva bestämma i fråga om ut­formningen av hämtningen i tätbebyggelse. Också länsstyrelsen i Söder­manlands län anser den föreslagna begränsningen vara onödig.

Enligt länsstyrehen i Stockholms län och Norrtälje kommun har lat­rinhämtningen i glesbygd vållat stora svårigheter vid renhållningslagens tUlämpning. Denna hämtning har enligt länsstyrelsen orsakat administ­rativa problem och kostnader sora inte står i proportion till den från all­män synpunkt ofta tveksamma fördelen med hämtningen. Enligt länssty­relsen är det, även på tomter inom fritidsområden som inte är glesbe­byggda, ett bättre alternativ att kompostera latrin än att omhänderta detta genom koraraunens försorg. Fastighetsägamas eget intresse av be­haglig miljö torde vara tillräcklig garanti för att koraposteringen kom­mer att skötas på tUlfredsställande sätt. Oavsett att det finns möjlighet för hälsovårdsnämnd att i särskUda fall medge dispens från det I lokal hälsovårdsordning intagna förbudet att på fastighet behandla avfall, bör förevarande paragraf enligt länsstyrelsen utökas med en bestämmelse enligt vUken kommun får rätt att besluta om undantag från skyldigheten alt hämta latrin i fråga om ett helt område med fritidshus, om möjlighe­tema att kompostera latrinet bedöms vara goda från hygienisk syn­punkt.

Förslaget i proraemorian att beslut om hämtning vid t. ex. container skall avse endast fastigheter vars innehavare gentemot kommunen åtagit sig att forsla avfallet tUl hämtningsplatsen godtas eUer lämnas utan erin­ran av många remissinstanser. Enligt KO, som uttryckligen tiUstyrker förslaget, skulle därigenom uppnås den önskvärda konsekvensen att fas­tighetsägare som inte anser sig ha möjlighet att själv transportera avfal­let tUl uppsamlingsstället kan fordra att avfallet hämtas vid fastigheten. Samraa inställning I denna fråga redovisas av länsstyrelserna i Uppsala, Östergötlands och Blekinge län. Enligt sistnämnda länsstyrelse måste förfarandet med att inhämta fastighetsägarnas samtycke förenklas för att tUlämpningen av ifrågavarande paragraf inte skaU bli för administra­tivt betungande för kommunerna. Med hänvisning till att det torde korama att innebära ett inte oväsentiigt adralnistrativt problem för kom­munerna att skaffa och vidmakthålla åtaganden av berört slag från fas­tigheternas innehavare ifrågasätter några remissinstanser bl. a. länssty­relsen i Stockholms län humvida det är lämpligt att föreskriva krav på åtagande. Länsstyrelsen i Kronobergs län avstyrker förslaget i denna del. Kommunförbundet anser att förekomsten av en bestämmelse om krav på åtagande från fastighetsägamas sida kan innebära ett omotive­rat starkt tvång för konununen att vidta organisatoriska förändringar för att efterkoraraa förändrade önskemål.  Därigenom försvåras för

Prop. 1974:163

34

komraunerna att skapa en fast och enhetlig organisation för avfalls­hämtning.

3 §

Förslaget i denna del godtas allmänt. KO anser att förslaget på ett praktiskt sätt förefaller kunna reducera antalet fall av onödig sophämt­ning. Länsstyrelsen i Alvsborgs län upplyser att ifrågavarande form av hämtning med gott resultat praktiserats i länet sedan renhållningslagens ikraftträdande. Om det är fråga om sanitär bedömning i ärende av före­varande slag, bör hälsovårdsnämnden handlägga ärendet. Länsstyrelsen i Västerbottens län förordar att det i författningstexten anges att det är hälsovårdsnämnden som skall besluta i frågor som nu avses. Liknande synpunkt förs fram av[REDACTED_EFTERNAMN]. Socialstyrelsen anser att det i allt fall bör föreskrivas att hälsovårdsnämnden skall höras innan beslut meddelas. Kommunförbundet utgår från att systemet med gemensara behållare för närbelägna fastigheter skall kunna tillämpas även om fastighetema skiljs åt av en allmän väg och att gemenskapen skall kunna hävas om förhållandena ändras.

Länsslyrelsen i Kalmar län anser alt det skulle innebära en ytterligare förenkling om kommunen själv fick avgöra hur raånga närbelägna fas­tigheter som kan ha gemensam avfallsbehållare utan att sanitära olägen­heter uppkommer. Samma uppfattning uttrycks av länsstyrehen i Öster­götlands län.

Länsstyrelsen i Väsiernorrlands län, sora finner promemorieförslaget lämpligt, anför att ett alternativ tUl gemensamt sopstäU är att berörda fastigheter behåller sina sopställ och att tidigare veckohämtning ändras till hämtning var fjortonde dag. Också med detta altemativ torde kost­naderna för den enskilde minska.

Norrlälfe kommun anser att förevarande paragraf koramer att inne­bära ökade administrativa kostnader för koraraunen. Ett bättre altema­tiv är att hälsovårdsnämnden tUlåter den fastighetsinnehavare som har en ringa mängd avfall att destruera detta på fastigheten. Från sanitär synpunkt förefaller det betänkligt att också latrin enligt paragrafens ly­delse torde kunna transporteras till geraensam behåUare.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län fömtsätter att Kommunförbundet låter upprätta formulär till normalavtal som reglerar rättsförhållandet mellan berörda fastighetsägare.

Mot promemorians förslag att endast kommunalbesvär skall kunna föras raot kommuns beslut enligt den föreslagna renhållningskungörel­sen har erinringar framförts av naturvårdsverket och några länsstyrel­ser, medan övriga remissinstanser tUlstyrkt förslaget eller lämnat detta utan erinran.

JO instämmer helt i promemorians uppfattning i besvärsfrågan och frarahåller att en ordning med förvaltningsbesvär skulle kunna medföra

Prop. 1974:163

35

att den statiiga myndigheten sätter sig i den kommunala myndighetens stäUe i en kommunal initiatlvfråga och därmed i själva verket övertar den kommunala självbestämmanderätten.

Naturvårdsverket anser att det från besvärssynpunkt är angeläget att det i den föreslagna kungörelsen uttryckligen anges vUket kommunalt organ som har att besluta i frågan om hämtnlngslntervaller. Mot beslut i sådan fråga bör talan få föras i form av förvaltningsbesvär. Liknande uppfattning redovisar länsstyrelsen i Kronobergs län.

Några länsstyrelser pekar på att med stöd av lokal hälsovårdsordning kan meddelas beslut som är likartade med beslut som avses kunna med­delas med stöd av renhållningskungörelsen. Länsstyrelsen i Kristianstads län anser därför att det vore rimligt att den enskilde får samma klago-möjligheter enligt renhållningslagstiftningen som han redan har enligt hälsovårdslagstiftningen. Rätten att anföra kommunalbesvär får enligt nämnda länsstyrelse anses vara utan värde. Den oklara gränsdragningen mellan olika dispensförfaranden inger knappast förtroende för lagstift­ningen. Om enskild vägras dispens, bör han ha fuUa möjligheter att få ärendet överprövat även i sakfrågan. Han bör sålunda ha rätt att föra förvaltningsbesvär. Liknande uppfattning uttalas av länsstyrelserna i Stockholms, Kalmar, Malmöhus, Värmlands och Örebro län.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län uppger att mycken kritik har föranletts av att den enskUde inte kunnat få tUl stånd sakprövning vid besvär över kommuns beslut att inte söka dispens hos länsstyrelsen. Den enskilde har i stället utnyttjat möjligheten att erhålla undantag från det i lokal hälsovårdsordning intagna förbudet att destmera avfaU. Möjligheten för hälsovårdsnämnd att medge sådana undantag kan på sikt medföra en risk för att renhållningslagen urholkas. Enligt länsstyrelsen är det en brist att denna problematik inte behandlats i promemorian.

I besvärsfrågan anför JO ytterligare att avsikten enligt promemorie­förslaget är att fullföljdsbestämmelsen i 5 § renhållningslagen inte skall gäUa frågor som behandlas i renhållnmgskungörelsen, dit dispensförfa­randet överförts. Emellertid infinner sig osökt frågan vilken funktion besvärsbeslämmelsen i renhållningslagen i så fall skall ha. I promemo­rian ges inget besked på den punkten. Beträffande de frågor sora tidi­gare reglerades i 1965 års lag om skyldighet alt renhålla gata m.m. fanns ingen bestämmelse om förvaltningsbesvär och ingenting synes i dessa delar ha tillkommit som motiverar att man numera bör ha en sådan ordning. Enligt JO synes det under alla förhåUanden ute­slutet att anse bestämmelsen i 5 § renhållningslagen tUlämplig på be­slut som fattas av kommunfullmäktige. Om meningen inte är att tUl-låta förvaltningsbesvär i dispensärenden finns sett ifrån den en­skildes synvmkel ännu mindre anledning att tUlåta förvaltningsbe­svär i fråga om själva renhållningshanteringen i övrigt. JO föreslår därför att besvärsbestämmelsen i 5 § renhållningslagen upphävs eller er-

Prop. 1974:163

36

sätts med en hänvisning till kommunalbesvärsreglerna eller, om bestäm­melsen ändock för något fall anses böra behållas, förtydligas så att en precisering sker.

Kommunförbundet delar JO:s uppfattning att ifrågavarande besvärs­bestämmelse inte torde fylla någon funktion. Förbundet förordar att beslämmelsen upphävs. Därigenom skulle bekräftas att beslut enligt renhåUningslagen endast kan överklagas i den ordning som gäller för kommunalbesvär.

2. Ifrågasatt ändring i lagen (1965: 54) om kommunala renhållnings­avgifter

1 sitt remissvar har JO tagit upp frågan om inte i detta sammanhang vissa ändringar borde göras i lagen (1965: 54) om kommunala renhåU-ningsavgifter i förtydligande syfte. Över vad JO sålunda anfört har Kommunförbundet beretts tiUfälle att yttra sig.

1 sitt remissvar anför JO i det hänseende som nu är aktuellt i huvud­sak följande. Tillämpningen av renhållningslagen och vad därmed sam­manhänger har föranlett åtskiUiga klagomål hos JO. De klagomål som anförts har mestadels rört uttagandet av renhållningsavgift, vilket skett enligt avgiftslagen. Bakgrunden till klagomålen har i flera fall varit att man menat att något behov av kommunal renhållningsservice inle fun­nits, eller att man hävdat att kommunen inte fullgjort sina skyldigheter på ett godtagbart sätt. Avgiftslagen innehåller lika litet som renhållnings­lagen eller annan författning detaljerade regler om skyldigheten att er­lägga avgift i olika situationer. Det kan därför enligt JO i åtskilliga fall vara vanskligt att avgöra om avgiftsskyldighet föreligger. Ordalydelsen i 1 § avgiftslagen ger slöd för den tolkningen att någon avgiftsskyldighet inte föreligger när kommunen av länsstyrelsen helt dispenserats från sin skyldighet enligt 4 § renhållnmgslagen, förutsatt att kommunen utnyttjar dispensen. Denna tolkning rimmar också bäst med den bakomliggande tanken att avgiften utgör vederlag som bör stå i viss relation till den ut­förda prestationen. I annat fall skulle avgiften enligt JO snarare få karak­tär av beskattning. I konsekvens med vad som nyss sagts bör undantag från avgiftsskyldighet rimligen gälla även i vissa andra situationer då kommunen inte ombesörjer renhållning. Att så bör vara fallet med fastig­heter som är obebodda och tUlika obebyggda framstår enligt JO nära nog som en självklarhet. Att avgiftsskyldighet inte heller bör föreligga, när den enskilde jämlikt lokal hälsovårdsordning medgivits dispens från däri stadgat förbud mot destruktion av avfall och även utnyttjar denna sin rättighet, synes också rimligt enligt JO. Vid sidan av nu nämnda fall kan diskuteras, om och i vad mån avgiftsskyldigheten bortfaller i händelse av försuraraelse från kommunens sida. Ett flagrant fall föreligger om kom­munen helt underlåter att fullgöra sin bortforslingsskyldighet. Ett annat.

Prop. 1974:163

37

mera praktiskt fall är att kommunen, i tro att intet finns att avhämta från en avlägset belägen fastighet en kanske riktig förmodan underlåter att ens besöka fastigheten. Skäl kan anföras för att avgiftsskyldigheten bortfaller under dessa omständigheter men rättsläget får dock betecknas som något ovisst. Än större tvekan bereder enligt JO de fall då kom­munens försummelse består däri att den kanske på grund av utebliven tillsägelse från fastighetsägarens sida ej tillhandahållit sopsäck eller förvaringskärl. Problem uppkommer också när kommunen ej vUl godta kärl e. d. som fastighetsägaren anskaffat för förvaring av avfall.

Nu gällande regler lämnar föga eUer ingen väglednmg för hur här an­givna frågor skall lösas. Genoraförs de i promeraorian upptagna försla­gen, blir läget i vissa hänseenden förändrat och det finns enligt JO an­ledning förmoda att konflikter av här antydd natur inte så ofta skall uppkoraraa. Något svar på de rättsliga frågorna lämnar promeraorian dock inte. JO anser att det vore önskvärt om lagstiftningen eller åtmins­tone lokala förordningar och taxor kunde utformas så, att den nuva­rande ovissheten på området skingras.

I nära samband med det nu anförda står enligt JO frågan hur den en­skilde skall kunna tillvarata sina intressen genteraot koraraunens krav. Tvist ora avgiftsskyldigheten och dess omfattning hör under allmän domstols prövning. Den enskildes möjligheter att på denna väg tUlvarata sin rätt är dock begränsade eftersom domstolsvägen är både lång och kostsam. I den mån tvisten, såsom ofta är fallet, gäller själva utform­ningen av renhållningstaxan är de praktiska svårigheterna att vinna nå­gon ändring genom vaiUig process betydande. Komraunfullmäktiges be­slut att anta renhållningstaxor behöver inte underställas statiig myndig­het för fastsiällelse. Beslutet kan emellertid angripas genom koramunal-besvär. Möjligheterna för besvärsmyndigheten att ingå i en materiell prövning av taxan är raed nu gällande regler begränsade, låt vara att 24 §§ avgif Islägen upptar vissa bestämraelser som man kan falla tillbaka på. Prövningen skulle få en helt annan räckvidd och betydelse, om det fanns mera detaljerade regler i avgiftslagen om hur avgifterna skall bestämmas. Enligt JO borde t. ex. utsägas att taxan skall närmare ange förutsättningarna för avskiftsskyldighet och undantag därifrån. Vidare borde utsägas att differentiering bör göras för att erhålla en rätt­vis kostnadsfördelning när det är påkallat av hänsyn till olikheter i fråga om bebyggelsekaraktär och renhållningstjänster. Med hänsyn tiU att kommunalbesvär synes vara den väg till rättelse som här kan få den största praktiska betydelsen föreslår JO att sora koraplettering tUl de föreslagna ändringarna i renhållningslagen ett tilägg till avgiftslagen av här angivet slag görs.

Kommunförbundet avstyrker i sitt yttrande det förslag sora JO fört fram. Förbundet anför därvid bl, a, följande. Den rörelsefrihet sora avglftslagen ger koramunerna har ansetts vara en fördel för såväl kom-

Prop. 1974:163

38

munerna som allmänheten inte minst vid lösningen av de nya avgifts­problem   som  renhållningslagen   gett  upphov   tUl,   Kommunerna  har därvid ofta haft att göra avvägningar för att tillgodose såväl renhåll­ningskollektivets självklara inttesse av lägsta totala renhållningskostnad sora flertalets uppfattning om individuell rättvisa. Enligt förbundet har kommunema haft högt stäUda ambitioner i dessa avseenden. Det är gi­vet att gränsproblera alltid måste förekomraa. Kommunerna är givetvis öppna för revideringar som aUraänt sett bedöras ge ett raera rättvisande resultat. Förbundet har också bidragit till en ändamålsenlig utveckling på avgiftsorarådet genora att utarbeta en promemoria om renhållnings­avgifter med vissa vägledande synpunkter. I denna promemoria berörs flertalet av de problem JO särskilt uppmärksammat. Enligt förbundets uppfattning skulle en detaljreglering i lagen om koraraunala renhåll­ningsavgifter knappast fräraja någon bättre tingens ordning på detta område. Tvärtom föreligger risk att en sådan reglering skulle bli en hämsko på en naturlig utveckling och ge upphov till nya tUlämpnings-problera. Förbundet vill också vända sig mot det av JO åberopade mo­tivet för den föreslagna komplettering av avgiftslagen, nämligen att den enskUde därigenora skulle få möjlighet att genom kommunalbesvär på ett enkelt sätt och utan större kostnader få vissa grundläggande rättsfrå­gor prövade. Enligt förbundet torde syftet med komraunalbesvärsinstitu-tet inte ha varit att få enskilda personers materiella rättsanspråk prö­vade.

3. Särskilda frågor

Några remissinstanser har i sina yttranden tagit upp vissa frågor i anslutning till förslagen i promemorian men vilka inte särskilt berörts där.

Enligt socialstyrelsen torde beslutanderätten beträffande hämtnings­intervaller i regel delegeras till hälsovårdsnämnden, eftersom beslut i så­dana frågor i allt väsentligt måste baseras på en hygienisk bedömning. Styrelsen anser att hälsovårdsnämnden alltid bör höras, om annat kom­munalt organ får beslutanderätten i dessa frågor.

Länsslyrelsen i Malmöhus län anser att frågan om häratningsinterval­lerna är den viktigaste frågan vid tillämpningen av renhållningslagen. En verksam åtgärd för att underlätta tillämpningen vore därför att från centralt håll ge typexempel på hämtningsintervaller för olika bebyggel-sestmkturer och olika hushållskategorier,

Södertälje och Tyresö kommuner samt Kommunförbundel har före­slagit införande av ansvarsbestämmelser sora ger möjlighet att bestraffa den som forslar bort sådan orenlighet och sådant avfaU som omfattas av renhållningsmonopol utan att vara anlitad därtiU av kommunen.

Försvarets sjukvårdsstyrelse utgår från att avfall som försvarsmaktens

Prop. 1974:163

39

fältförband lämnar under en krigsförbandsövning omfattas av det kom­munala renhållningsmonopolet. Eftersom sådant avfall regelmässigt forslas bort genom försvarsmaktens försorg föreslås ett särskilt undan­tagsstadgande till 4 § renhållningslagen för avfall som uppkommer vid fälttjänstövningar. Undantag föreslås också gälla för orenlighet eller av­fall som uppkommer vid sådana befästningar eller andra försvarsanlägg­ningar lill vUka kommunal sophämtningspersonal inte kan beredas till­träde av säkerhetsskäl.

MARCUS BOKTR. STOCKHOLM 1974     740467