Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition nr 66 år 1975

Prop. 1975:66

Nr 66

Regeringens proposition om vissa stimulansåtgärder för arbetsmiljö-förbättringar

beslutad den 20 mars 1975

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

G. E.[REDACTED_EFTERNAMN]

INGEMUND[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att staten tecknar garanti för lån som skall användas för att finansiera förbättringar av arbetsmUjön, i första hand i mindre och medelstora företag. Garantin avser lån tiU ett högsta be­lopp av 100 000 kr. per företag. Det statliga garantiåtagandet gäller to­talt 200 mUj, kr. under åren 1975 och 1976.

Lånegarantin tecknas av företagareföreningen i resp. län. För att garanti skall ställas krävs att lånet avser förbättringar av arbetsmUjön i existerande anläggningar samt att låneansökan har tUlstyrkts av de an­ställdas företrädare i skyddsfrågor. Lånens löptid avses bli sju år med de två första åren amorleringsfria. För att stimulera företagen att för­bättra arbetsmiljön föreslås räntebefrielse under två år för de föreslagna garantilånen.

För att täcka kostnaderna för räntebefrielsen och andra kostnader som följer av förslaget samt för att infria ställda garantier föreslås en höjning av arbetarskyddsavgiften för åren 1976 och 1977 med 0,03 procentenheter.

I propositionen redovisas i vilka former arbetsmUjöåtgärder av avsett slag skall komma tUl stånd vid statiiga myndigheter. Statens arbetsmU-jönämnd avses härvid få en samordnande funktion.

Kommuner och landstingskommuner föreslås undantagna såväl från garantisystemet som från den förhöjda arbetarskyddsavgiften. Erforder­liga arbetsmUjöåtgärder av det slag som tas upp i propositionen kom­mer, liksom på det statliga området, till stånd i andra former.

1    Riksdagen 1975.1 saml. Nr 66

Prop. 1975: 66

1    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971: 282) om arbetarskyddsavgift

Härigenom föreskrives att i lagen (1971: 282) om arbetarskyddsav­gift skall införas en ny paragraf, 5 §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

För ett vart av åren 1976 och 1977 skall arbetarskyddsavgift ut­gå med ytterligare tre hundradels procent av lönesumman enligt 3 §. Förhöjd avgift skall dock ej erläggas av kommun eller lands­tingskommun.

Genom tilläggsavgiften influtna medel skall föras till en fond be­nämnd fonden för arbetsmiljöför­bättringar, som förvaltas enligt grunder som regeringen faststäl­ler.

Medlen skall enligt särskilda bestämmelser användas för att be­kosta räntelättnader och täcka vis­sa andra kostnader i samband med statligt kreditstöd för arbetsmiljö­förbättringar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1976.

2   Förslag till

Lag om beslutanderätt för företagareförening i fråga om kreditstöd för arbetsmiljöförbättringar

Härigenom föreskrives följande.

1

§ Enligt de närmare föreskrifter som beslutas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får företagareförening besluta om statligt kreditstöd i form av lånegaranti för arbetsmiljöförbättringar.

2

§ Den som hos företagareförening har tagit befattning med ärende enligt denna lag får ej obehörigen yppa vad han därvid har erfarit om affärs- eUer driftsförhåUanden.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1975.

Prop. 1975: 66

Utdrag ARBETSMARKNADSDEPARTEMENTET PROTOKOLL

vid regeringssammanträde ' 1975-03-20

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], AspUng,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Carls­son,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-WaUén.

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om vissa stimulansåtgärder för arbetsmiljöförbättringar

I

1    Inledning

I motioner tiU 1974 års riksdag framstäUdes yrkanden om åtgärder för att stimulera tiU förbättringar av arbetsmUjön inom industrin. Med an­ledning härav gav riksdagen Kimgl. Maj:t till känna den i en reservation i socialutskottet framförda meningen, att det var motiverat att vissa stimulansåtgärder sattes in under en övergångstid för förbättringar av ar­betsmiljön (SoU 1974: 74, rskr 1974: 78). I; reservationen anfördes alt många äldre företag har svårt att ekonomiskt klara kostnaderna för ar­betsmiljöförbättringar. Då statsbidrag kunde utgå för förbättringar av omgivningsmiljön vore det på samma sätt motiverat att under en över­gångsperiod lämna stöd åt förbättringar av arbetsmiljön. Förslag borde snarast föreläggas riksdagen.

Med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande,den 17 maj 1974 tillkallade

jag därför samma år sakkunniga för att utreda frågan om stimulans­

åtgärder för att förbättra arbetsmUjön (A 1974: 06). De sakkunniga an­

tog benämningen StimiUansutredningen. De avlämnade i december 1974

betänkandet (DsA1974:8) Stimulansåtgärder för att förbättra arbets­

miljön. Betänkandet med imdantag av bilagoma bör fogas tiU proto­

kollet i detta ärende som bilaga.

;

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av fortifika­tionsförvaltningen, riksförsäkringsverket, statens vägverk, statskontoret, byggnadsstyrelsen, riksrevisionsverket (RRV), arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), arbetarskyddsstyrelsen, styrelsen för arbetarskyddsfonden, statens industriverk, Sveriges investeringsbank, riksgäldskontoret, Sveriges riks­bank, allmänna pensionsfondens styrelse, yrkesinspektionerna i Stock-

' Kanslirådet Bengt K.Å.Johansson, ordförande, samt riksdagsledamöterna John[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1975: 66

4

holms, Borås och Härnösands distrikt, arbetsmiljöutredningen. Landsor­ganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Centralorgaiusationen SACO/SR, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Landstingsförbundet, Svenska kommunförbundet, Sveriges industriför­bund, Sveriges hantverks- och industriorganisation. Svenska företagares riksförbund samt företagareföreningarna i Kalmar, Kristianstads, Göte­borgs och Bohus, Älvsborgs och Jämtlands län.

2    GäUande ordning

Arbetsmiljön förbättras genom den ständiga förnyelse av lokaler, ma­skiner, utrustning och verktyg som sker inom ramen för företags och förvaltningars fortlöpande investeringsverksamhet. Endast i begränsad utsträckning behandlas arbetsmiljöförändringar utbrutna ur sitt samman­hang och kostnadsberäknas särskilt.

Stöd i form av bidrag eller lån från samhäUets sida för att underlätta investeringar fungerar som ett stöd för förbättring av arbetsmiljön, även när stödet primärt har tillkommit på regionalpolitiska, industripolitiska eller andra grunder. Av särskilt intresse i detta sammanhang är det regionalpolitiska stödet och det statliga kreditstödet tUl hemslöjd, hant­verk och småindustri, främst hantverks- och industrilånen. Dessa lån förmedlas av företagareföreningarna.

Det stöd tiU miljövårdande åtgärder inom industrin i syfte att minska föroreningar i vatten och luft som tUlkom år 1969 har i någon utsträck­ning också kunnat användas till åtgärder för att förbättra arbetsmUjön. I vissa fall har åtgärder som priniärt syftar tUl att minska avgivningen av buUer och utsläpp av luftföroreningar tiU omgivningen även medfört förbättringar av arbetsmUjön.

En särskild finansiering som är inriktad på arbetsmiljön utgör arbets-miljöfondema. Enligt lagen (1974: 325) om arbetsmiljöfonder är företag med en vinst för år 1974 som uppgår tiU minst 100 000 kr. skyldiga att avsätta 20 % av vinsten, dock högst 70 milj. kr. till arbetsmiljöfond. Belopp motsvarande avsättningen skaU insättas på särskUt, icke räntebä­rande konto i riksbanken. Lagen gäller aktiebolag, ekonomisk förening och sparbank som huvudsakUgen driver rörelse, jordbruk eller skogs­bruk. Fonderna kan under en femårsperiod utnyttjas för investeringar i arbetsmUjön eller andra ändamål som är ägnade att förbättra de anställ­das förhållanden i företaget. Belopp motsvarande utnyttjad del av fon­den får därvid lyftas från företagets arbetsmiljökonto. Investeringar som görs med fondmedel anses omedelbart avskrivna. Fondemas medel får utnyttjas endast till ändamål som tUlstyrkts av majoriteten av de an­ställdas representanter i skyddskommitté eller företagsnämnd. Om fon­derna inte tagits i anspråk inom fem år, återförs medlen till företaget och beskattas.

Prop. 1975: 66

5

Av betydelse i sammanhanget är också yrkesinspektionens tillsyn på arbetsplatserna. Denna tUlsyn är ofta förenad med konsultationer och rådgivning och är inte avgiftsbelagd. TUl viss del finansieras dock ar­betarskyddsverkets kostnader med medel från arbelarskyddsfonden, som finansieras genom avgiften från företag.

Slutligen bör nämnas att stöd i form av bidrag kan lämnas till företag som bedriver forsknings- och utvecklingsarbete på arbetsmiljöområdet.

3    Utredningen

Stimulansutredningen har haft i uppdrag att utreda frägan om stimu­lansåtgärder för arbetsmiijöförbättringar inom industrin. Enligt direk­tiven borde särskilt de mindre och medelstora företagens problem upp­märksammas. Utredningen har haft att utgå från att de kostnader som kan följa av förslaget skall finansieras kollektivt av företagen genom avgifter.

Stimulansutredningens förslag ansluter till den princip i frågan om hur . arbetsmiljöåtgärder skall bekostas som omfattas av arbetsmarknadens parter och som riksdagen anslöt sig tUl vid behandlingen av proposi­tionen (1973: 130) angående åtgärder för bättre arbetsmiljö. I proposi­tionen fastslogs att kostnadema för att förbättra arbetsmiljön skaU be­traktas som en del av projektkostnaderna och ingå i företagens normala kalkyler. Utredningen avvisar sålunda tanken på direkta bidrag och har i sitt huvudförslag sökt tUlgodose de mindre och medelstora företagens behov av kredit och likvida medel i samband med akuta miljöproblem. De sakkunniga har emeUertid inte velat dra en gräns meUan industri och andra näringar utan hävdar att arbetsmiljöproblemen återfinns i alla slag av företag och förvaltningar. Behov av insatser för att förbättra arbets­miljön kan även uppkomma inom servicesektorn och den offentliga sek­torn. Det föreslagna systemet syftar till att vara lättadministrerat ur de mindre och medelstora företagens synvinkel genom att prövningen av låneansökningar samt utbetalningar sker regionalt.

Huvudförslaget i betänkandet innebär att en lånefond upprättas ge­nom en tUlfällig höjning av arbetarskyddsavgiftcn med 0,2 procenten­heter under åren 19761978 vilket med 1974 års avgiftsunderlag ger ett tillskott om ca 260 milj. kr. per år. Från fonden får företag samt kom­muner och landsting möjlighet att låna pengar för att finansiera förbätt­ringar i arbetsmiljön. Särskilda krav på säkerhet för lånen ställs inte. Lånen skall enligt förslaget amorteras inom fem år. De två första åren skaU vara amorteringsfria. Lånesumman föreslås bli begränsad tiU högst 75 000 kr. för företag och 200 000 kr. för konmiuner och landsting.

För att stimulera intresset för att föiMttra arbetsmiljön med stöd av lån ur fonden redan under inledningsskedet föreslås räntebefrielse under

Prop. 1975:66

6

perioden den 1 juU 1975den 31 december 1976. Därefter utgår samma ränta som för hantverks- och industrilån.

Lån ur fonden föreslås bU förmedlade genom företagareföreningarna i resp, län. Företagareföreningarna bör ges möjlighet att i särskilda fall samråda med yrkesinspektionen och med lokal facklig organisation. För att lån skaU kunna bevUjas skall ansökan ha tiUstyrkts av de anstäUdas företrädare i skyddskommitté eUer av skyddsombud. Företag med mer än 75 000 kr. i arbetsmiljöfond får enligt förslaget inte komma i fråga för lån.

Utredningen föreslår att 5 % av fondens medel reserveras för lån efter beslut av arbetarskyddsfondens styrelse. Dessa lån avses utgöra ett komplement till arbetarskyddsfondens bidragsgiyning, och användas för att stödja företag som prövar nyheter på arbetarskyddets område eUer som på annat sätt genomför åtgärder som arbetarskyddsfonden firmer vara av speciellt intresse.

Utredningen har inte funnit det lämpligt att ge de statliga myndighe­terna lånerätt i den föreslagna fonden. Vid statliga myndigheter utom affärsverken bör enligt förslaget i stället byggnadsstyrelsen resp. fortifi­kationsförvaltningen svara för behövliga arbetsmiljöförbättringar inom ramen för sina ordinarie anslag. Om behovet av åtgärder hänför sig till utrustning och inredning som finansieras över myndighetsanslag men medel inte står tUl förfogande under löpande budgetår bör i stället över­skridande kunna komma i fråga. De affärsdrivande verken förutsätts i likhet med de större företagen kunna ombesörja arbetsmiljöförbättringar utan speciella åtgärder från samhällets sida.

Vid sidan av sitt huvudförslag föreslår utredningen att garantier ska­pas för att arbetsmiljöfrågan aktualiseras i samband med investeringar där staten medverkar med regional- och sysselsättningspoUtiskt stöd. För­slaget i denna del innebär att ansökan om lokaliseringsstöd samt statiigt kredUstöd till hemslöjd, hantverk och småindustri skall vara åtföljt av intyg om att de anställdas förettädare i skyddsfrågor har tagit del av ansökan.

Utredningen anser vidare att frågan om stöd tiU arbetsmiljöförbätt­ringar bör prövas i samband med att en branschs situation och framtids­utsikter behandlas. Därför bör statUga branschutredningar regelmässigt få i uppdrag att även pröva frågan om eventuellt stöd för arbetsmUjö-förbättringar i branschen.

4   Remissyttranden

Allmänna synpunkter

Utredningens förslag har i stort sett mottagits positivt av remissinstan­sema. Praktiskt taget samtliga remissinstanser tiUstyrker att stimulansåt­gärder vidtas för att förbättia arbetsmiljön. De instanser som avvisar

Prop. 1975:66

7

utredningens förslag till en avgiftsfinansierad lånefond pekar i allmänhet i stäUet på altemativa vägar att nå samma syfte. Några remissvar äi kortfattade och tar endast upp vissa delar av förslaget.

Det stora flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget i dess huvud­drag, men har synpunkter eller reservationer i fråga om olika delfrågor. Några remissinstanser påpekar att utredningsförslaget i vissa avseenden är ofullständigt och att det därför är svårt att förutse effekterna. Stats­kontoret imderstryker betydelsen av en smidig och snabb handläggning av låneärenden. RRV anser att ytterligare överväganden bör göras be­träffande fondens storlek och de villkor som bör vara förknippade med lån. Arbetarskyddsstyrelsen stödjer förslaget i huvudsak men ifrågasätter flera detaljer, bl. a. fondens storlek, omfattningen av företagareförening­arnas prövning av låneansökningarna och arbetarskydds fondens roU i lånesystemei. Man efterlyser regler för den utiåning som skall beslutas av arbetarskyddsfondens styrelse. Styrelsen ifrågasätter även den roll som yrkesinspektionen föreslås få vid prioritering av låneansökningar. Yrkes­inspektionerna i Stockholms, Härnösands och Borås distrikt stäUer sig positiva tiU förslaget i stort. Yrkesinspektionen i Stockholms distrikt ifrågasätter om de föreslagna högsta lånebeloppen är tiUräckliga. Yrkes­inspektionen i Hämösands distrikt menar att amorteringstiden fem år är för kort och den föreslagna räntenivån för hög för företag under stark expansion och för företag med dålig lönsan:ihet. Yrkesinspektionen i Borås distrikt ifrågasätter om inte direkta bidrag skulle kunna ges i särskilda faU, såsom då statliga bestämmelser utfärdas som helt rycker undan förutsättningarna för en pågående verksamhet.. Styrelsen för arbe­tarskyddsfonden ansluter sig tiU utredningens förslag och välkomnar möjligheten att kombinera bidragsgivningen med lån. Fondstyrelsen framför tanken att inom ramen för de medel fondstyrelsen skulle dis­ponera av lånefonden i första hand rikta lånen till åtgärder för att eli­minera miljöproblem av slor vikt,

TCO framhåUer att utredningsförslaget ansluter sig till organisationens uppfattning beträffande finansieringen av arbetsmUjöförbätlrande åtgär­der. Organisationen understryker kraftigt att behovet av sädana åtgärder är stora även inom den offentliga sektorn och föreslår att de statliga myndighetema innefattas i lånesystemet. TCO och SACOjSR välkomnar den helhetssyn på arbetsmiljön som utredningen har anlagt, SACO/SR anmäler ett positivt intresse för utredningens förslag men anser att det är ofullständigt. Organisationen säger sig inte kunna bedöma om arbe­tarskyddsfonden har fömtsättningar att klara de uppgifter som den till­delats i förslaget. LO accepterar med viss tvekan utredningens förslag. Man uttalar sin oro för att riksdagen i det beslut som föregick tUl-sättandet av utredningen medverkat tUl att luckra upp företagens ansvars­känsla för arbetsmUjön. Organisationen anför vidare att utredningen borde ha prövat olika former för att finansiera den föreslagna lånefon

Prop. 1975: 66

8

den. LO framhåUer också att gränsen för lånebeloppens storlek bör höjas samt att statiiga myndigheter bör få rätt att låna om de skall vara med och betala tUl fonden.

De fem företagareföreningar som har yttrat sig över förslaget ställer sig aUa positiva tiU det. Man framhåller att företagareföreningarna är lämpUga organ för att administrera låneverksamheten. Samtidigt pekas på att en så omfattande utläningsverksamhet som den utredningen före­slår innebär avsevärt merarbete för föreningarna och fömtsätter att för­handUngar upptas för att fastställa den ersättning som bör utgå. Före­tagareföreningen i Älvsborgs län ställer sig tveksam till om man bör av­stå från en kreditprövning av de företag som söker lån. Företagareför­eningen i Kalmar län önskar kompletterande regler för företag som sak­nar skyddsombud och anför vidare att lånen bör kombineras med infor­mations- och utbUdningsaktiviteter riktade till de små och medelstora företagen. Även företagareföreningen i Jämtlands län önskar ge före­tagareföreningarna en mer aktiv roll i arbetsmiljösammanhang. Före­tagarföreningen i Göteborgs och Bohus län anser att de föreslagna beloppsgränserna är illa motiverade samt att någon form av behovs­prövning bör övervägas för att säkerställa att medlen kommer de mest angelägna projekten tUl del.

Flera remissinstanser ställer sig avvisande till tanken att bygga upp en fond med avgifter. SAF och Sveriges industriförbund anför i ett gemensamt yttrande att det bör undersökas om inte medel ur någon redan existerande fond kan utnyttjas för ändamålet. En naturlig lösning vore att anknyta till statens hantverks- och industrilånefond. Förutom att SAF och Sveriges industriförbund finner det onödigt att bygga upp en ny fond hävdar de, att det under nuvarande samhällsekonomiska förhåUanden är olämpligt att skatte- eller avgiftsfinansiera en fond. Även Sveriges hantverks- och industriorganisation vänder sig mot tanken på avgiftsfinansiering. Organisationen anser vidare att om finansieringen ordnas på annat sätt bör ingen räntesubvention komma ifråga. Svensk industriförening förordar att medel till den föreslagna fonden anvisas över statsbudgeten, och föreslår att 200 milj. kr. anvisas för ändamålet.

Statens industriverk och Svenska företagares riksförbund ställer sig avvisande till förslaget. Industriverket utvecklar i sitt yttrande ett alter­nativt förslag enligt vilket behövliga lånemedel anskaffas genom ett till­skott tUl statens hantverks- och industrilånefond. Svenska företagares riksförbund betraktar utredningsförslaget som onödigt. I den mån extra tiUskott till kreditmarknaden behövs bör de kunna slussas via redan befintliga fonder. Kommun- och landstingsförbunden önskar att kom­muner och landsting undantas från det föreslagna lånesystemet.

Arbetsmiljöutredningen tar inte ställning till förslaget utan efterlyser i sitt remissvar fortsatt utredning, då man anser att förslaget i vissa de­lar är ofullständigt. Det föreslagna lånesystemet med viss amorterings-

Prop. 1975: 66

9

frihet och räntebefrielse anses innebära ett visst avsteg från principen att arbetsmiljökostnaderna skall utgöra en del av produktionskostnader­na och ingå i företagens normala investerings- och driftkalkyler. Vidare ifrågasätts bl. a. den föreslagna anknytningen till arbetarskyddsfonden och arbetarskyddsavgiften, arbetarskyddsfondens uppgifter i samman­hanget, lånefondens storlek och den förenklade bedömning av lånean­sökningar som föreslås.

Stimulansåtgärdernas utformning

De sakkunniga har som redan nämnts tagit avstånd från stödåtgär­der för arbetsmiljöförbättringar i form av bidrag eller lån och föreslår i stället ett lånestöd med vissa begränsningar i fråga om kraven på säkerheter.

TiU denna principiella lösning ansluter sig praktiskt taget alla de re­missinstanser som berör frågan. Bland dem kan nämnas statskontoret, RRV, styrelsen för arbetarskyddsfonden, statens industriverk, TCO, SAF och Sveriges industriförbund. Några remissinstanser anser att även ett lånesystem i enlighet med förslaget kan innebära att man inkräktar på principen att arbetsmiljökostnader skall bäras av produktionen. Arbetar­skyddsstyrelsen framhåller att ett lånesystem med förmånliga räntevill­kor kan leda till orättvisor mellan företag som eftersatt sin arbetsmiljö och företag som redan har vidtagit arbetsmUjöförbättrande åtgärder. Sanrnia uppfattning framförs av arbetsmiljöutredningen. Även LO ut­talar sin oro för att principen om företagens ansvar för arbetsmiljön uppluckras men säger sig kunna acceptera att en lånefond inrättas för en tidsbegränsad period med tanke på att den främst riktar sig till de små och medelstora företagen vilka ofta har arbetsmiljöproblem och små förutsättningar att avhjälpa dem.

Lånestödets omfattning

De sakkunniga föreslår att lånefonden skall finansieras genom en tiUfällig höjning av arbetarskyddsavgiften från 0,1 till 0,3 %. Höjningen skall avse såväl privata som offentliga arbetsgivare men endast företag samt kommuner och landsting skall få låna ur fonden. Flertalet remiss­instanser godtar förslaget. Några remissinstanser har dock avvikande uppfattning i fråga om den offentiiga sektorns medverkan. Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet önskar som tidigare nänrnts undanta kommuner och landsting från de föreslagna stödåtgärderna. Kommunförbundet anför att det föreslagna lånesystemet för kommu­nemas del inte är av något egentligt värde. Man instämmer vidare i utredningens konstaterande att stat och kommun redan nu bestrider stora kostnader för brister i arbetsmiljön i företagen via arbetsmarknads­politiska och socialpolitiska insatser, sjukvården m. m. Kommunerna bör inte heller bidra till finansieringen av förbättringar av arbetsmiljön

Prop. 1975: 66

10

på den privata sektorn. Landstingsförbundet hävdar i sitt remissvar att förslaget är av begränsat värde för landstingen samt att dessa i egenskap av huvudmän för hälso- och sjukvården ändå betalar stora kostnader för brister i arbetsmiljön. Förbundet delar utredningens uppfattning att det är angeläget att förbättra arbetsmUjön men anser att respektive landsting kan tillgodose det slag ay arbetsmiljöinsatser som utrednings­förslaget syftar till genom de medel för reparation och underhåll som finns tUlgängliga.

LO påpekar att statliga myndigheter liksom kommuner och landsting sällan har medel budgeterade för akuta arbetsmiljöbehov. Det upplevs därför av arbetstagarna som orättvist att de statiiga myndigheterna stäUs utanför lånemöjUgheterna men likväl skaU vara skyldiga att avsätta pengar till fonden. Vidare anför LO att om riksdagen inte antar de principer om budgetöverskridande som utredrungen föreslår så skall staten ges rätt att låna från den föreslagna fonden på samma villkor som kommuner och landsting. TCO understryker att statliga myndighe ter inte har visat något föredöme vad gäller att förbättra arbetsmiljön och att de anställdas krav ofta tillbakavisas med hänvisning tUl att me­del för begärda åtgärder saknas. Den väg som utredningen förordar för de statliga myndigheternas del har enligt organisationen hittiUs inte gett önskade resultat, varför TCO föreslår att statliga myndigheter skall få låna på samma villkor som övriga arbetsgivare på den offentliga sektom.

De sakkunniga föreslår vidare att endast företag som saknar arbets-miljöfond eller vars behållning i arbetsmiljöfonden understiger 75 000 kr, skall få rätt att låna från den föreslagna fonden. De, sistnämnda föreslås få låna högst etl belopp motsvarande mellanskillnaden mellan behållningen i arbetsmiljöfonden och 75 000 kr. Förslaget tillstyrks av flertalet remissinstanser, bl. a, LO och SAF.

Fondens storlek

Enligt utredningens förslag skall fonden tiUföras närmare 800 milj. kr. Några remissorgan anser att fondens storlek inte tillräckUgt har mo­tiverats av utredningen. Andra anser att behoven har överskattats, RRV framhåUer att inga beräkningar har presenterats som underlag för för­slaget om fondens storlek. Samma synpimkter framförs av arbetar­skyddsstyrelsen och arbetsmiljöutredningen. Den senare ifrågasätter även om inte medel för att förbättra arbetsmUjön skulle kimna användas ef- fektivare på annat sätt. Svensk industriförening betvivlar att efterfrågan på lån enligt förslaget är så stor som utredningen förutser. Man förordar i stället att 200 milj. kr. stäUs tiU förfogande över den statiiga budgeten. För den händelse riksdagen skulle besluta om en ökad arbetarskyddsav­gift bör ökningen begränsas till 0,1 % under två år. Därefter kan riks­dagen åter ta stäUning när behoven bättre kan fömtses. Statens industri­verk uppskattar i sitt aUeinativa förslag behovet till 100 milj. kr.

Prop. 1975: 66

11

Starttidpunkten för den föreslagna lånefonden m. m.

Med den av utredningen föreslagna finansieringen kommer medel att inflyta i fonden först från och med februari månad 1976. Utredningen anser det viktigt att utlåning från fonden kan komma till stånd så snart som möjligt efter det att beslut har träffats av riksdagen.

Vikten av att genom tillfällig upplåning möjliggöra en tidig start understryks av AMS, som framhåller att man därigenom kan stödja sysselsättningen under år 1975. Liknande synpunkter anförs av Sveriges hantverks- och industriorganisation. Fyra kreditinstitutioner har yttrat sig beträffande möjligheterna att genom upplåning finansiera den före­slagna lidigareläggningen av lånefondens start. Sveriges investerings­bank förklarar sig beredd att medverka till behövligt lån. Riksgäldskon­toret och allmänna pensionsfondens styrelse förordar att en rörlig kredit i riksgäldskontoret ställs till förfogande. Även Sveriges Riksbank för­ordar en rörlig kredit i riksgäldskontoret såsom den naturligaste lös­ningen. Övriga av utredningen skisserade alternativ avstyrks av riks­banken. Upplåning i Investeringsbanken med réfinansiering i utlandet eller i riksbanken anges vara en för investeringsbanken främmande verk­samhet. Direkt upplåning i riksbanken förutsätter ändring i riksbanks­lagen och upplåning i allmänna pensionsfonden bedöms som mindre lämpUg eftersom fondens resurser behövs för att tillgodose efterfrågan på långfristiga krediter.

Lånebeloppens storlek

De sakkunniga föreslår att lån i fonden får uppgå tUl högst 75 000 kr. per företag och 200 000 kr. per kommun eller landsting. Flera re­missinstanser framhåUer att utredningen inte har lämnat något mer in­gående underlag för de föreslagna övre lånegränsema. Yrkesinspektionen i Stockholms distrikt anför att beloppen förefaUer mycket små jämfört med de behov som kan uppslå i medelstora företag och i stora lands­ting och kommuner. LO förordar en rejäl höjning av beloppen för såväl förelag som konmiuner för att önskad effekt skall kunna uppnås. Sve­riges hantverks- och industriorganisation anser att 75 000 kr. är heU otillräckligt för att förbättra arbetsmiljön som helhet och vill uppfatta förslaget som ett inledande försök.

Administrationen av lånefonden

Utredningen föreslår att de från arbetarskyddsavgiften influtna med­len via arbetarskyddsfonden överförs till företagareföreningarna, vilka skall administrera lånesystemet. Företagareföreningarna föreslås samråda med yrkesinspektionen i fråga om prioritering mellan ansökningar samt med inspektionen och facklig organisation när tvekan råder huruvida ändamålet med en ansökan är att gagna arbetsmiljön.

Arbetarskyddsfondens medverkan ifrågasätts av några remissinstanser.

Prop. 1975: 66

12

ArbetsmUjöuiredningen efterlyser ett klarläggande av arbetarskyddsfon­dens uppgifter i detta sammanhang. Arbetarskyddsstyrelsen anser att anknytningen till arbetarskyddsfonden är otillräckligt motiverad och för­ordar att AMS eller statens industriverk som alternativa förvaltare av fonden. LO förordar att AMS får uppdraget att fördela medel mellan företagareföreningarna.

Förslaget om företagareföreningarnas roll vid låneadministrationen tillstyrks av flertalet remissorgan. Föreningarna anses ha de behövliga kontaktema med de mindre och medelstora företagen. Utredningens för­slag att prövnmgen av låneärenden skall ske lokalt av de anställdas före­trädare i skyddsfrågor och administreras regionalt av företagareförening-ama anses av statskontoret fylla kravet på smidig och snabb handlägg­ning. I en avvikande mening som fogats tiU statskontorets remissvar före­slås att yrkesinspektionerna får förmedla lånen i stället för företagare-föreningama. Svenska företagares riksförbund pekar på att företagare­föreningarna endast sysslar med industriföretag. För att tiUgodose be­hovet av kunskaper om handel och servicenäringar föreslår riksförbun­det att handelskamrarna medverkar i låneverksamheten. Företagareför­eningarna i Kalmar, Kristianstads, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs samt Jämtlands län instämmer som tidigare framgått i förslaget att utnyttja företagareföreningarna för långivningen och framhåller att lånefonden är ett lämpligt komplement tUl dessas övriga verksamhet. Samtidigt un­derstryks att ett lånesystem enligt förslaget kan innebära en fördubbling av antalet låneärenden hos föreningama.

Flera remissinstanser, däribland yrkesinspektionen i Borås distrikt, tUlstyrker förslaget att yrkesinspektionen skall kunna tillfrågas om prio­ritering av låneansökningar samt om tveksamma fall. Arbetarskydds­styrelsen finner det naturligt att yrkesinspektionen i vissa fall kan kom­ma att beröras av dessa frågor eftersom alla parter i företagen har möj­lighet att konsultera inspektionen när man diskuterar olika åtgärder. Styrelsen anser emellertid att principiella invändningar kan riktas mot att den inspekterande myndigheten medverkar vid prioriteringar av låne­ansökningar vid sidan av att den har att övervaka att arbetarskyddslagen efterlevs. Styrelsen avstyrker därför att inspektionen deltar i handlägg­ningen av prioriteringsfrågorna.

Flera remissinstanser, bl. a. TCO, tillstyrker förslaget att företagare­föreningarna får möjlighet att i tveksamma fall konsultera den fackliga organisationen för att få synpunkter på inkomna låneansökningar.

Sveriges hantverks- och industriorganisation, Svenska företagares riks­förbund samt företagareföreningarna i Kalmar och Jämtlands län vill som tidigare berörts tilldela företagareföreningarna en mer aktiv roll i samband med långivningen. Föreningama bör sålunda ges möjlighet att genom informations- och utbildningsaktiviteter verka för en bättre ar­betsmiljö i de mindre och medelstora företagen.

Prop. 1975: 66

13

Prövning av låneansökningar

De sakkunniga föreslår att tUlstyrkan av de anställdas företrädare i skyddsfrågor görs till ett villkor för lån. Godkännandet skall inhämtas i första hand från skyddskommitté, i andra hand från huvudskyddsombud och i tredje hand från skyddsombud i företaget eller då sådant saknas från regionalt skyddsombud. LO föreslår att om lånesökande företag saknar skyddskommitté så skall företagareföreningen regelmässigt kon­takta lokal facklig organisation som får tiUstyrka eller avstyrka ansök­ningen. LO hänvisar till att i små företag ett enskUt skyddsombud kan få svårt att a-wisa företagets förslag. Även arbetsmiljöutredningen uttalar liknande farhågor och framhåller dessutom att skyddsombud och skyddskonunittéledamöter många gånger saknar tUlräcklig utbUdning och erfarenhet för avgörande bedömning i investeringsfrågor. Utred­ningen anser ändå att förslaget i princip bör godtas men efterlyser klar­läggande om vad som skall gälla när låneansökan avser åtgärd som berör flera huvudskyddsombud.

Några remissinstanser tar upp frågan om låneansökningar från före­tag som saknar såväl skyddskommitté som huvudskyddsombud och skyddsombud. Yrkesinspektionen i Borås distrikt framhåller att även företag med mindre än fem arbetstagare och som saknar regionalt skyddsombud bör ges möjligheter att låna. Saknas också regionalt skyddsombud bör prövning kunna ske genom yrkesinspektionen. Även företagareföreningen i Kalmar län efterlyser kompletterande regler.

Flertalet remissinstanser har inget att invända mot att företagareför­eningamas roll vid prövning av låneärenden begränsas tUl att kontrollera att sökande företag bedriver rörelse som avses i ansökan, att arbets-mUjöfond saknas samt att godkännande från personalens företrädare i skyddsfrågor föreligger. Många understryker behovet av en snabb och enkel handläggning av låneärenden. Några remissinstanser menar emel­lertid att det behövs en mer omfattande prövning av låneansökningarna. Arbetarskyddsstyrelsen ifrågasätter om inte den sökandes kreditvärdighet bör prövas liksom frågan humvida låneärendet har sammanhang med nyinvesteringar. Om lånestödet tillämpas så att ingen eller ringa om­sorg ägnas frågan om låntagarens förmåga till återbetalning närmar sig systemet ett bidragssystem. Även RRV önskar en mer ingående pröv­ning av lånevillkoren.

Företagareföreningen i Älvsborgs län uttalar att det finns risk för att företag som är på obestånd ansöker om lån för att genoniföra inves­teringar som endast perifert berör arbetsmiljön och förordar därför att företagareföreningarna i sådana fall bör samråda med yrkesinspektionen. Frägan om en mer ingående prövning av låneändamålens angelägenhets­grad från arbetsmiljösynpunkt förs fram av arbetarskyddsfonden samt av företagareföreningen i Göteborgs och Bohus län.

Prop. 1975: 66

14

Lånevillkor

Utredningen förordar att de föreslagna lånen skaU löpa med samma ränta som lån från statens hantverks- och industrilånefond, f. n. 10 %, att amorteringstiden skall vara fem år med de två första åren amorte­ringsfria samt att ränta inte skall utgå för tiden fram tiU den 1 januari 1977.

Den föreslagna räntebefrielsen tillstyrks av företagarföreningen i Gö­teborgs och Bohuslän samt av TCO som samtidigt understryker att åt­gärden måste ha engångskaraktär. Arbetarskyddsstyrelsen och arbets­miljöutredningen menar som nämnts att den föreslagna räntebefrielsen ger lånestödet drag av bidrag. Sveriges hantverks- och industriorganisa­tion tillstyrker räntebefrielsen endast under fömtsättning att avgiftsfinan­siering av fonden väljs.

Remissinstanserna godtar överlag förslaget i vad avser räntenivån efter den inledande perioden samt amorteringsreglerna. Sveriges hantverks-och industriorganisation förordar att amorteringstiden sätts tUl tio år för att anpassning skall ske till övriga lån som förmedlas av företagare­föreningarna. Yrkesinspektionen i Härnösand anser att räntan bör sättas lägre och amorteringstiden göras längre än vad som föreslås i betän­kandet.

Långivningens inriktning

Förslaget att långivningen begränsas till arbetsmiijöförbättringar i re­dan existerande anläggningar och att lån till arbetsmUjöförbättringar i samband med nyinvesteringar inte bör få komma i fråga godtas i stort av remissinstansema. SAF förordar i stället en anknytning till de regler som gäller för arbetsmiljöfonderna.

Lån via arbetarskyddsfonden

I betänkandet föreslås att 5 % av fondmedlen sätts av för utlåning efter beslut av arbetarskyddsfondens styrelse. Förslaget innebär att fon­dens bidragsverksamhet kompletteras med långivning till företag som upprättar referensanläggningar, praktiskt prövar ny teknik eller på an­nat sätt genomför arbetsmiljöförbättrande åtgärder som fonden finner vara av speciellt intresse. Flera av de remissinstanser som tar upp för­slaget påtalar att varken inriktningen eller villkoren för denna långiv­ning preciserats närmare i betänkandet. Några remissinstanser stäUer sig avvaktande till förslaget. Arbetarskyddsstyrelsen anför att behoven av lån via arbetarskyddsfonden inte har motiverats närmare och anser att noggranna överväganden bör föregå ett beslut om att lägga på fon­den ytterligare arbetsuppgifter. Styrelsen för arbetarskyddsfonden fram­håller att dess erfarenheter visar att det i samband med eller som en fortsättning av forsknings- och utvecklingsinsatser kan finnas aidedning att bevilja lån i syfte att snabbt få nya tekniska lösningar tillämpade.

Prop. 1975:66

15

Styrelsen ansluter sig till utredningens förslag och understryker det angelägna i att styrelsen bereds tillfälle att närmare diskutera utform­ningen av administrationen av lånesystemet. LO stäUer sig tveksam till att avsälla så mycket som 5 % av den tilltänkta lånefonden till lån via arbetarskyddsfonden. TCO finner förslaget välmotiverat.

De statliga myndigheterna

Utredningen har inte ansett det lämpligt att ge statliga myndigheter rätt att låna i den föreslagna fonden. I stäUet föreslås att fortifikations­förvaltningen resp. byggnadsstyrelsen svarar för akuta arbetsmiljöinsatser inom ramen för sina anslag för myndigheter utom affärsverken. I den mån motsvarande behov gör sig gällande beträffande utrustning och in­redning bör budgetöverskridande kunna komma i fråga. Affärsverken förutsätts själva kunna tillgodose sina behov. Fortifikationsförvaltningen har inget att erinra mot förslaget, men fömtsätter att det inte innebär några ändringar av den ansvarsfördelning som råder inom försvaret beträffande handläggningen av arbetsmiljöfrågor. Statens vägverk anser att någon särskild statlig fond för arbetsmiljöåtgärder inte bör upprättas.

Några remissinstanser understryker vikten av att man får motsvarande möjligheter till miljöförbättringar på det statliga området som på det privata. Arbetarskyddsstyrelsen understryker i sitt svar att statliga myn­digheter måste ges möjligheter som är likvärdiga de som erbjuds andra arbetsgivare. Erfarenhetema visar att det ofta är svårt att få till stånd behövliga åtgärder på det statliga området varför det är viktigt att den av utredningen föreslagna vägen med budgetöverskridande i praktiken blir likvärdig med lånesysteihet. LO kräver atf om riksdagen inte medger rätt till budgetöverskridande så skall de statiiga myndighetema och af­färsverken jämställas med kommunerna i lånehänseende. TCO konsta­terar att statliga verk och myndigheter inte visat något föredöme när det gäller att förbättra arbetsmiljön för de anställda. De möjligheter som ut­redningen pekar på vad gäller byggnadsunderhåU har enligt TCO:s mening inte givit önskvärt resultat. TCO förordar därför att statliga myndigheter ges möjUgheter att låna på samma sätt som övriga offent­liga arbetsgivare.

Övriga förslag

AMS, arbetarskyddsstyrelsen, yrkesinspektionen i Härnösands distrikt, arbetarskyddsfonden, statens industriverk, LO, TCO, SACO/SR samt företagareföreningen i Göteborgs och Bohus län tUlstyrker förslaget om att ansökan om statligt regionalt och sysselsättningspolitiskt stöd skall vara försedd med påskrift av skyddskommitté eUer skyddsombud av vilken det framgår att kommittén eUer ombudet beretts tUlfäUe att ta del av ansökningen. Svensk industriförening har inget att invända mot den föreslagna ordningen men förutsätter att den inte medför krav på

Prop. 1975: 66

16

speciella blanketter eUer rutiner som försvårar företagarnas arbete. SACO/SR föreslår att de anstäUda i andra former på lämpligt sätt del­ges låneansökan om skyddskommitté eller skyddsombud saknas. Mot förslaget uttalar sig arbetsmiljöutredningen samt företagareföreningen i Kalmar län. Arbetsmiljöutredningen framhåller att utredningen i sitt pågående arbete har att se över frågan om förhandsprövning av annat än nya eller ändrade arbetslokaler. Man ifrågasätter dessutom det prak­tiska värdet av förslaget. Företagareföreningen framhåller att de ifråga­varande lånen kan avse rörelsekapital och annat som inte har med ar­betsmiljön att göra. Föreningen pekar dessutom på att företagarens personliga ekonomi ofta redovisas i sammanhanget och att förslaget därför av sekretesskäl bör a-wisas.

Arbetarskyddsstyrelsen, yrkesinspektionen i Härnösand, arbetsmiljöut­redningen, statens industriverk, LO samt företagarföreningen i Göte­borgs och Bohus län tillstyrker förslaget att frågan om stöd till ar-betsmiljöinsatser regelmässigt bör behandlas i förekommande statliga branschutredningar.

5   Föredraganden 5.1 Inledning

Under senare år har arbetslivets villkor stått i centmm för reform­arbetet. Vid sidan av de vittgående reformer som har genomförts och som f. n. övervägs på det arbetsrättsliga området har reformverksam­heten främst inriktats på att skapa en i såväl fysiskt som psykiskt hän­ seende bättre arbetsmiljö.

Sedan några år tillbaka är arbetsmUjöutredningen sysselsatt med en genomgripande översyn av arbetarskyddslagstiftningen. På grundval av delbetänkande av utredningen genomfördes med verkan fr. o. m. den 1 januari 1974 en rad åtgärder för att skapa en bättre arbetsmUjö och tUlförsäkra de anställda ett ökat inflytande över hithörande frågor på den egna arbetsplatsen. Genom reformen utvidgades skyddsombudens lagfästa befogenheter. Även i övrigt ökades väsentligt de anställdas in­flytande på de lokala skyddsfrågoma. Utbildningen av skyddsombuden byggdes ut kraftigt. ArbetsmUjöutredningens arbete fortsätter. Dess huvudbetänkande kan beräknas föreligga omkring årsskiftet 1975 1976.

Arbetarskyddets resurser har förstärkts kraftigt under de senaste åren, bl. a. för att öka omfattningen av yrkesinspektionens tiUsynsverksamhet. I årets budgetproposition har medel begärts för fortsatt utbyggnad.

Genom lagen (1974: 325) om arbetsmUjöfonder skall företag vilkas vinst för år 1974 uppgår tUl minst 100 000 kr. avsätta 20 % av vinsten tUl en särskUd fond, vilken under en femårsperiod kan utnyttjas för in-

Prop. 1975: 66

17

vesteringar som rör arbetsmiljön. De avsatta medlen möjliggör sådana särskilda åtgärder för att förbättra arbetsmUjön som de anställda anser önskvärda. Investeringar som görs med fondmedel anses omedelbart av­skrivna. Härigenom utökas framför allt de större företagens möjligheter att finansiera arbetsmiljöförbättringar.

Det av slimulansutredningen i december 1974 framlagda betänkandet (Ds A 1974: 8) Stimulansåtgärder för att förbättra arbetsmUjön itmehål­ler förslag som tar sikte på finansiering av vissa avgränsade arbetsmiljö­åtgärder i främst de mindre och medelstora företagen. Utredningens huvudförslag innebär att en särskild lånefond byggs upp genom en till­fällig höjning av arbelarskyddsavgtften. Genom förmedling av före­tagareföreningarna i resp. län skall lån ur fonden lämnas till i första hand mindre och medelstora företag för arbetsmUjöförbättrande åtgär­der. Räntebefrielse föreslås under ett inledande skede.

I utredningen återfinns vissa grundläggande resonemang om vad som konstituerar en god arbetsmiljö och om de vägar på vilka arbetsmiljön kan förbättras. Synpunkterna överensstämmer med dem som bl, a. de fackliga organisationerna har uttalat i skilda sammanhang och de får kraftigt stöd i remissopinionen. Särskilt understryks den vidare syn på arbetsmiljön som trängt fram på senare år och som innebär att psykiska och sociala aspekter på arbetsmiljöns utformning spelar en slor roll. Jag delar självfallet detta synsätt.

1 och för sig är det naturligtvis möjligt att tänka sig att en viss arbetsmiljöfaktor särskilt uppmärksammas och att samhällsstöd utgår för atl förbättra arbetsmUjön med avseende på sådan.faktor. En sådan prioritering av problemen är nödvändig hos arbetarskyddsmyndigheter­na eftersom vissa resurser måste koncentreras till de i varje situation mest angelägna problemen. På motsvarande sätt kan forskning och ut­veckling på arbetsmiljöområdet få sin tyngdpunkt på de områden där kunskaperna för ögonblicket bedöms mest angelägna att fördjupa. Men alt ute i arbetslivet välja ut ett visst område och göra insatser inom just detta område tUl föremål för stöd skuUe innebära ett stort mått av godtycke samtidigt som verkningarna skuUe bli mycket olUca inom skilda yrkesområden och branscher. Jag delar utredningens uppfattning att arbetsmiljöproblem som är koncentrerade till vissa slag av verksamhet bäst angrips utifrån mer systematiska bedömningar av en branschs förhållanden och utvecklingstendenser.

I vårt land försiggår f. n. en grundläggande omdaning av arbetar­skydd och arbetsmiljö ute i företag och förvaltrungar. De ändringar som har skett i fråga om h\. a. yrkesinspektionens organisation ocb skydds­ombudens ställning och befogenheter har stor betydelse i detta sam­manhang. Endast i begränsad utsträckning formuleras dock de konkreta kraven på arbetsmiljön utifrån gällande lagar och författningar. Vilka krav och önskemål som reses på varje enskild arbetsplats beror i hög

2   Riksdagen 1975. 1 saml Nr 66

Prop. 1975: 66

18

grad på de bedömningar som görs av de anställda själva vid granskning­en av den egna arbetsplatsen. Det är därför inte möjligt att centralt fast­ställa en bestämd nivå för önskvärda arbetsmiljöförbättringar, som skul­le kuima läggas tUl gmnd för ett stödsystem. Försök i den riktningen skulle dessutom vara olämpliga, eftersom varje sådan nivå skulle kunna uppfattas som en maximmivå. Slutsatsen härav är att varje förslag i syfte att stimulera arbetsmUjöåtgärder bör utgå från de anställdas egen bedömnmg av vilka åtgärder som är mest angelägna.

Mot bakgrund av vad jag har anfört i det föregående är det rimligt att söka bedöma om de former för finansiellt stöd som samhäUet nu medverkar tUl behöver kompletteras med särskild hänsyn till arbetsmil­jöns krav. Delta är vad jag i första hand förordade i direktiven tUl sti-mulansuttedningen och det är på den vägen utredningen sökt sig fram. Det huvudförslag som utredningen har fört fram har den stora förtjäns­ten att det inte bryter upp principen att kostnadema för en god arbets­mUjö skall räknas ui i investeringskostnaderna i varje anläggning. Lo­kalernas utformning, maskinemas placering, belysning, skyddsåtgärder, bullerdämpning, matrum, toaletter osv. är allt integrerade delar av en investering samtidigt som de konstituerar arbetsmiljön. Även med en aldrig så fömtseende planering kan det dock komma upp krav och önskemål om förbättringar eUer kompletteringar i en existerande an­läggning, vUka företaget bedömer som svåra att tUlgodose. I sådana situationer kan särskUt mot bakgrunden av de möjligheter till för­bättringar av de anställdas arbetsmUjö som arbetsmUjöfonderna ger ut­rymme för det vara rimligt att samhället försöker medverka tiU att i princip motsvarande möjligheter tUl akuta åtgärder öppnas för de an­ställda i de företag som saknar arbetsmUjöfonder. Jag har därvid utgått från som naturligt att det ställs samma krav på god arbetsmiljö i mindre och medelstora företag som i större och att motsvarande krav som fram­förs inom industrin också ställs inom service och förvaltning.

Mot den nu redovisade bakgmnden finner jag i likhet med utred­ningen och remissmyndighetema det vara befogat att förslag föreläggs riksdagen om stöd tUl finansiering av arbetsmUjöåtgärder i mindre och medelstora företag. Reformen bör avse finansiering av förbättringar i existerande anläggningar och inte begränsas tUl viss arbetsmiljöfaktor. De anställda bör ha ett avgörande inflytande över åtgärdema. Till för­slaget bör knytas sådana förmåner att företagen stimuleras att vidta åtgärder för att förbättra arbetsmUjön.

I stunulansutredningens betänkande har även föreslagits vissa åtgär­der som syftar till att garantera att arbetsmUjöfrågor aktualiseras dels i samband med ansökan om lokaliseringsstöd samt statUgt kreditstöd tUl hemslöjd, hantverk och småindustri dels i samband med s. k. bransch­utredningar. Jag tar upp dessa frågor först sedan jag behandlat övriga frågor.

Prop. 1975: 66

19

5.2 Utformningen av stödåtgärderna

Det allmänna kan på skilda sätt medverka till att åtgärder vidtas för alt förbättra arbetsmiljön. Vill man ekonomiskt stimulera företagen lill åtgärder mom detta område kan det ske genom kreditstöd i form av lån eller lånegaranti eller också genom bidrag. Under det hittillsvarande reformarbetet på arbetsmiljöområdet har bidragsformen avvisats. Kost­naderna för arbetsmiljöförbättrande åtgärder har betraktats som en del av de produktionskostnader som företagen har att räkna med. Jag vUl sålunda erinra om att arbetsmUjöutredningen, i vUken arbetsmarknads-partema är representerade, i betänkandet (SOU 1972: 86) Bättre ar­betsmUjö starkt underströk denna uppfattning. Som skäl för sin stånd­punkt anförde utredningen bl. a. svårighetema att skUja ut arbetsmiljö­kostnader från övriga produktionskostnader samt risken för att ett bi­dragssystem kunde leda till att företagen eftersatte arbetsmiljön i av­vaktan på bidrag, ArbetsmUjöutredningen pekade också på att infö­rande av bidrag skulle missgynna de företag som redan själva hade helt eller delvis avhjälpt en dålig arbetsmUjö. Bidragsformen stod vi­dare i strid med de principer som arbetarskyddslagstiftningen vilar på. I prop. 1973: 130 med anledning av betänkandet betonades den grund­läggande betydelsen av att det på grundval av en enig uppfattning hos både arbetstagarnas och arbetsgivarnas organisationer kunde slås fast, alt kostnadema för arbetsmiljön skall bäras av produktionen. Vid be­handlingen av propositionen anslöt sig riksdagen till samma uppfatt­ning.

Även stimulansutredningen tar i sitt betänkande avstånd från ett bi­dragssystem och föreslår att stöd för att förbättra arbetsmiljön skall utgå i form av lån. Utredningen anför att varje bidragssystem lätt kan leda till orättvisa mellan företag som har satsat på förbättring av arbets­miljön och företag som eftersatt denna. Utredningen framhåller vidare att det är principiellt felaktigt att införa bidrag till arbetsmUjöförbätt­ringar för de företag som anför bristande lönsamhet som skäl för sin försummelse i fråga om arbetsmUjön. Problem som följer med bristan­de lönsamhet måste enligt utredningen lösas i ett näringspolitiskt sam­manhang och kan inte få leda till att just arbetsmUjön eftersatts.

Utredningens principiella inställning delas av samtliga remissinstan­ser som har berört denna fråga.

Även jag kan i allt väsentiigt ansluta mig till utredningens och re­missinstansemas ståndpunkt i den nu berörda frågan. Den gmndläg­gande principen att kostnadema för arbetsmUjön skall bekostas av pro­duktionen står fast. De stödåtgärder för att förbättra arbetsmiljön som jag ämnar föreslå i fråga om mindre och medelstora företag bör inrik­tas på ökade lånemöjligheter. En medverkan tUl förbättrade möjligheter för företagen att erhålla lån för arbetsmUjöförbättringar ligger i linje

Prop. 1975: 66

20

med den instäUning i valet meUan lån och bidrag som statsmakterna och arbetsmarknadens parter tidigare har gett uttryck för. Låneformen är enligt min mening bäst ägnad att tillgodose rationalitet och rättvisa. LånemöjUgheterna kan åstadkommas genom att staten lämnar särskUda lånegarantier för lån i kreditinstitut eller genom att det allmänna svarar för själva långivningen.

Stimulansutredningens förslag går ut på att företagen skall få låna pengar ut en delfond tUl arbetarskyddsfonden vilken skall byggas upp genom tUlfällig höjning av arbetarskyddsavgiften. De medel som måste ställas tUl förfogande antingen på det sätt utrednmgen föreslagit eller via statsbudgeten för det faU kredilstödet skulle utgå i form av direkta lån är emellertid betydande. Som jag kommer att utveckla i det följan­de bör en finansiering via statsbudgeten inte komma i fråga i detta fall. Skäl talar vidare för att f. n. så långt möjligt begränsa höjningar av de avgifter som nu åvUar arbetsgivarna. Mot denna bakgrund måste en­ligt mm mening kreditstödet ges en annan utformning än vad utred­ningen föreslår. Det alternativ som därvid erbjuder sig är stöd i form av statlig lånegaranti för lån i bank eller annan kreditinrättning. Kredit­stöd i denna form förekommer redan genom de s.k. industrigaranti-lånen enligt kungörelsen (1960: 372) om statiigt kredilstöd till hem­slöjd, hantverk och småindustri. Kreditstödet för arbetsmiljöförbätt­ringar bör i sina huvuddrag kunna anpassas tUl dessa lån.

Med den lösning jag sålunda stannat för är den särskUda långivningen direkt från arbetarskyddsfonden som stimulansutredningen har före­slagit inte aktuell. Frågan om arbetarskyddsfondens stödverksamhet i vad avser möjligheter att ge lån får övervägas i annat sammanhang.

5.3 Avgränsningen av kreditstödet

Stunulansutredningens uppdrag har omfattat frågan om stimulansåt­gärder för att förbättra arbetsmUjön inom industrin och därvid framför allt hos mindre industriföretag. Utredningen har emellertid utifrån den vidare syn på arbetsmUjön som alltmer vinner insteg betonat, att arbets­miljöproblem återfinns inte endast hos industrin utan inom hela ar­betslivet. Utredningen har därför i sitt förslag sökt finna former för att innefatta också hantverk och serviceverksamhet, liksom kommunal verk­samhet i det föreslagna stödsystemet. I fråga om statliga myndigheter framhålls i betänkandet att anslagsöverskridanden bör komma i fråga när akuta behov av åtgärder uppkommer och medel för ändamålet inte står till förfogande. De statiiga affärsverken bör enligt förslaget likaså undantas från den föreslagna lånemöjligheten.

Jag vill först beröra arbetsmiljöåtgärderna på det statliga om­rådet. TCO, som fuiner det mycket tiUfredsställande att kommuner och landsting har innefattats i förslaget, viU att även statliga arbets-

Prop. 1975: 66

21

givare skall få låna på samma villkor. LO vill ha garantier för att så­dana insatser som utredningen anger kan komma tUl stånd på den stat­liga sidan. Jag delar de sakkunnigas bedömning att de statliga myndig­heterna svårligen låter sig inordnas i det kreditsystem som jag har föreslagit, I stället bör särskUda arbetsmiljöförbättringar liksom hittills finansieras via myndighetsanslag. Jag återkommer senare till frågan hur åtgärder av nu avsett slag därvid bör komma till stånd.

Även affärsverken bör som utredningen föreslagit undantas från att inordnas i stödsystemet. Däremot bör självfallet statliga aktiebolag och andra statligt ägda företag inordnas i systemet.

Vad gäller det kommunala området avstyrker Landstingsför­bundet likom Svenska kommunförbundet att landsting och kommuner ingår i det av utredningen föreslagna systemet för finansiering och lån­givning. Kommunförbundet anser inte att den föreslagna lånemöjlig­heten är av något egentligt värde för kommunerna. Landstingsförbundet anför att möjlighet redan föreligger för landstingen att tillgodose det slag av arbetsmiljöinsatser som avses i betänkandet genom de medel som finns tUlgängliga för reparation och underhåll.

LO och TCO stryker under behovet av att arbetsmUjöåtgärder som aktualiseras av de anstäUda vid sidan av dem som beräknats i den an­tagna staten kan tillgodoses i kommuner och landsting.

Jag bar viss förståelse för de båda förbundens tveksamhet mot att kommuner skall omfattas av det föreslagna systemet. Detta är i första hand utformat för att tillgodose de behov som uppkommer i mindre och medelstora företag.

Då jag har funnit anledning att konstatera att kommunema själva kan finna vägar att tillgodose motsvarande behov, anser jag i likhet med de båda kommunförbunden att kommuner och landsting inte bör inordnas i det föreslagna lånegarantisystemet.

Från kommunalt håU har vidare uttalats önskemål om befrielse från att betala den föreslagna höjningen av arbetarskyddsavgiften. Jag delar denna uppfattning och förordar att kommuner och landstingskommuner undantas från att erlägga sådan avgift som kan följa av sättet att finan­siera del förslag som jag förordar.

Vad jag nu har sagt avser den verksamhet som landstingen och pri­märkommunerna bedriver som sådana. Aktiebolag eller andra privat­rättsliga rättssubjekt, vUka helt eller delvis ägs av kommun, bör där­emot omfattas av det av mig förordade förslaget.

Med de undantag jag har angett i det föregående föreslås kreditstö­det omfatta varje företag som har skyldighet att betala arbetarskydds­avgift, oavsett om det bedrivs som bolag, förenmg eUer som enskild rörelse. Däremot förordar jag den begränsningen att lånegarantimöjlig­heten inte skall stå öppen för företag som har eller har haft arbets­miljöfond. Dock skall företag vars avsättning tUl arbetsmiljöfond un-

Prop. 1975: 66

22

derstiger det högsta gärantibeloppet enUgt förslaget, kunna få statlig garanti för lån som uppgår till högst skUlnaden mellan avsättningen tUl fonden och det högsta garantibeloppet. Jag anser det vidare angeläget att lånegarantin i första hand kommer de företag tUl del som annars saknar möjligheter att få lån till arbetsmiljöförbättringar i bank eller an­nat kreditinstitut. Som regel bör den ifrågavarande lånegarantin därför inte komma i fråga i den mån ett företag kan erbjuda gängse låne­säkerhet.

5.4 Finansieringsfrågor m. m.

Stimulansutredningen har enligt sina direktiv haft att utgå från att kostnaderna för de arbetsmUjöförbättrande åtgärder som den kunde komma att föreslå skulle finansieras kollektivt av företagen genom avgifter. I betänkandet framhåller utredningen att avgiftema tUl yr­kesskadeförsäkringen samt arbetarskyddsavgiften täcker endast de di­rekta utgifterna för yrkesskadeförsäkring, forsknmg och utbildning på arbetarskyddsområdet m. m. men däremot inte samhällets totala kost­nader till följd av brister i arbetsmiljön. Betydande kostnader, orsakade av brister i arbetsmiljön, betalas sålunda av stat och kommun via ar­betsmarknadspolitiska och socialpolitiska insatser och inom sjukvården. Utredningen finner det mot den bakgmnden naturligt att låta de före­slagna stödåtgärderna, vUka bör ses som ett led i ett förebyggande ar­betarskydd, finansieras genom en höjning av arbetarskyddsavgiften. Den föreslår att arbetarskyddsavgiften under åren 19761978 höjs från nuvarande 0,1 % till 0,3 % av avgiftsunderlaget. Intäktsökningen be­räknas på gmndval av 1974 års avgiftsunderlag uppgå till ca 260 milj. kr. för vart och ett av de tre åren. De medel som inflyter genom av­giftshöjningen föreslås tUlföras en särskUd delfond inom arbetarskydds­fonden. Lånen ur delfonden skall förmedlas av resp. läns företagare­förening.

Flertalet remissinstanser ansluter sig i princip tUl förslaget att genom avgifter skapa en särskild fond för arbetsmUjöåtgärder. LO framhåUer dock i sitt yttrande att man gärna hade sett att utredningen analyserat och prövat olika finansieringsmöjligheter. Även arbetsmiljöutredningen uttalar tvekan beträffande höjningen av arbetarskyddsavgifterna. Några av remissinstanserna ställer sig klart avvisande. Statens industriverk före­slår att medel för ändamålet i stället tillförs statens hantverks- och in­dustrilånefond över budgeten. Ytterligare några organisationer tar klart avstånd från avgiftsfinansiering och ifrågasätter om inte redan existe­rande fonder kan användas för arbetsmUjöåtgärder. Som exempel näm­ner man statens hantverks- och industrilånefond.

Om det kreditstöd som jag föreslår skall utgå i form av lånegaranti i stället för lån, får finansieringsfrågan en mer begränsad betydelse än

Prop. 1975:66

23

enligt utredningens förslag. Principfrågan om finansieringsformerna kvarstår dock. Medel behövs för förlusttäckning och administration. I den mån räntelättnad medges i fråga om de lån för vUka garantier läm­nas, åtgår medel för att täcka kostnaden för denna förmån. Jag anser alt en finansiering via avgifter bäst står i överensstämmelse med den all­mänt omfattande principen att kostnadema för arbetsmUjön skaU bäras av produktionen. Med en avgiftsfinansiering av sådana kostnader som jag nu nämnt anser jag det också möjligt att utforma vUlkoren för kre­ditstödet på ett sådant sätt att det stimulerar företagen tUl att utnyttja detta. Övervägande skäl talar enligt min mening för att kostnadema för kreditstödet täcks genom en särskUd fond som byggs upp genom av­gifter från arbetsgivarna. Fonden bör benämnas fonden för arbetsmiljö­förbättringar. Som framgått av vad jag tidigare sagt skall förhöjd avgift inte tas ut av kommun eller landstingskommun.

Beträffande storleken av den av stimulansutredningen föreslagna lånefonden har ett antal remissinstanser ställt sig frågande eller anfört invändningar. Svensk Industriförening beräknar behovet tUl 200 milj. kr. Statens industriverk bedömer för sin del en ökning av hantverks-och industrUånefonden med 100 milj. kr. som rimlig.

De synpunkter som sålunda lagts på lånefondens storlek kommer med mitt förslag att i stället avse ramen för den statiiga lånegarantin. Jag vill i detta sammanhang peka på att frågan på vUka vägar arbets­mUjön kan förbättras f. n, övervägs i arbetsmiljöutredningen. Detta förhållande liksom remissuttalandena och avsaknaden av säkra upp­skattningar av efterfrågan på statlig garanti för lån till arbetsmUjöför­bättringar gör att jag anser det lämpligt att ge det av mig föreslagna kreditstödet mindre omfattning än vad slimulansutredningen föreslagit. Härför talar också önskemålet att begränsa storleken av det särskUda avgiftsuttaget. Jag föreslår att lånegarantier för lån till arbetsmiljöför­bättringar får lämnas under åren 1975 och 1976 inom en ram om totalt 200 milj, kr.

I det följande kommer jag att föreslå en räntefri period om två år för garantilån av detta slag. Kostnaden för räntebefrielsen uppgår vid fullt utnyttjande av garantiramen tUl ca 40 milj. kr. i nuvarande ränteläge. HärtUl kommer kostnader för att täcka uppkommande förluster med an­ledning av garantiåtagandet, administration, information m. m. För dessa ändamål uppskattas behovet till högst 30 mUj. kr. En höjning av arbe­tarskyddsavgiften med 0,03 procentenheter under åren 1976 och 1977 bör vara tUlräcklig för att täcka de nämnda kostnaderna. De kostnader som hänför sig tUl räntefriheten uppkommer först under 1976 då me­del har influtit till fonden. De särskilda kostnader för administration m. m, som uppkommer redan dessförinnan föreslås bil förskottsvis täck­ta med medel från arbetarskyddsfonden. Eventuellt överblivna medel på den förordade särskUda fonden bör få användas för andra ändamål på arbetsmiljöns område.

Prop. 1975: 66

24

5.5 Låneadministration

I stimulansutredningens betänkande föreslås att företagareförening­arna medverkar i det föreslagna systemet för att finansiera arbetsmUjö­förbättringar. Detta förslag stöds av praktiskt taget alla remissinstanser. Även jag finner det väl motiverat. Föreningama handhar sedan tidi­gare förmedling av statliga lån och lånegarantier och de mindre industri­företagen är vana att vända sig dit i låneärenden. Föreningarnas sty­relser får från och med den 1 juli 1975 breddad kunskap genom att facklig representation tUlförs styrelserna. Denna förstärkning bör vara av särskilt värde i samband med den här föreslagna garantiprövningen. I ärenden som rör industrigarantUån gör företagareföreningarna kredit­utredningen och tecknar garanti för statens räkning efter beslut av sta­tens industriverk i varje enskUt fall. Med tanke på att de föreslagna garantierna avser lägre belopp än i industrigarantUåneärendena samt önskemålet om en snabb handläggning föreslår jag att företagareför-enuigarna bemyndigas att själva besluta om garantier enligt förslaget. Arbetarskyddsstyrelsen och de tre hörda yrkesinspektionerna ställer sig positiva till att ge yrkesinspektionen en roll i sammanhanget. Arbe­tarskyddsstyrelsen pekar dock på det olämpliga i att den inspekterande myndigbeten skall medverka i den inbördes prioriteteringeu av låne­ansökningar. Det skulle kunna inträffa att inspektionen tvekade att ställa krav på företagen att vidta åtgärder när den inte samtidigt ansåg sig kunna medverka till att lånemedel ställs till förfogande. Samma in­vändning kan riktas mot deltagande i ärenden om statlig lånegaranti. Jag instämmer i arbetarskyddsstyrelsens allmänna uppfattning att in­spektionsarbetet inte får göras beroende av de kreditbehov som kan ak­tualiseras. Jag anser det emellertid naturligt att företagareföreningarna får möjlighet att konsultera yrkesinspektionens personal när det gäller t. ex. angelägenheten av att angripa ett visst mUjöproblem eller frågan humvida viss åtgärd som avses i ansökan om statlig lånegaranti verk­ligen är av betydelse från arbetsmiljösynpunkt. En sådan kontakt kan inte gärna medföra olägenheter för inspektionen i dess myndighets­utövning. Företagareföreningarna har självfallet också möjlighet alt råd­fråga lokal facklig organisation i sådana ärenden.

Beträffande den praktiska hanteringen av den föreslagna garanligiv-ningen vUl jag anföra följande. Företagen får i första hand söka lån hos bank på vanligt sätt. Om del därvid visar sig att banken har möjlighet att lämna lån men anser att de säkerheter som företaget erbjuder är OtUlräckliga kan företaget ansöka hos företagareföreningen i resp. län om statiig lånegaranti. Företagareföreningamas roU i sammanhanget blir som jag redan berört att pröva ansökan om statiig garanti samt att teck­na garanti för statens räkning. Statens industriverk bör få till uppgift att inom ramen för statens totala garantiåtagande fastställa storleken av det

Prop. 1975: 66

25

garantibelopp som varje företagareförening får teckna. Del får ankom­ma på regeringen att i administrativ ordning utfärda de föreskrifter som behövs för företagareföreningama.

Den bank som beviljar lån får pröva låneansökan enligt gängse regler.

5.6 LåneviUkor

En viktig fråga är under vilka förutsättiiingar de mindre och medel­stora företagen skall få komma i åtnjutande av garanti för lån lill ar­betsmiljöförbättringar och vilka villkor i övrigt som skall gälla för ga­rantin och för lånen.

Enligt stimulansutredningens förslag skaU den prövning som krävs för erhållande av lån gäUa endast huruvida sökanden bedriver den rö­relse som han uppger i ansökan, om arbetsmiljöfond saknas för företa­get samt huruvida godkännande har lämnats av personalens företrädare i skyddsfrågor. Någon kreditvärdighelsprövnmg eller någon prövning i övrigt av verksamhetens framtidsutsikter föreslås däremot inte. Säker­het förutsätts inte skola krävas för lånen.

Förslaget har på denna punkt mött invändningar från några remiss­instanser. Arbetarskyddsstyrelsen ifrågasätter sålunda om inte sökandens kreditvärdighet och låneärendets samband med nyinvesteringar bör prö­vas. Om inget eller obetydligt intresse ägnas åt frågan om lånesökandens återbetalningsförmåga, blir lånen lätt att betrakta som bidrag. Även RRV samt företagareföreningen i Älvsborgs län efterlyser en noggran­nare prövning av lånesökanden. Riskerna för att lån bevUjas företag på obestånd påpekas.

Kreditprövningen och kraven på säkerhet har betydelse även när an­sökan avser statlig lånegaranti. Det föreslagna kreditstödet är i första hand avsett för sådana mindre och medelstora företag som saknar finan­siella möjligheter att utan stöd genomföra behövliga arbetsmiljöförbätt­ringar. Dessa företag kan ofta antas sakna möjlighet att lämna fullgoda säkerheter. Enligt min mening skulle reformen därför inte få avsedd verkan om krav skulle ställas härpå. De säkerheter som står lill buds skall visserligen lämnas men lånegaranti bör enligt min mening kunna beviljas också när säkerheter saknas.

I likhet med de nämnda remissinstanserna anser jag att en prövning av företagets kreditvärdighet bör ske. Enligt min mening bör prövningen gå till på i stort sett samma sätt som vid beviljande av statiigt kreditstöd enligl kungörelsen (1960: 372) om statiigt kreditstöd tiU hemslöjd, hant­verk och småindustri. Företagets ekonomiska ställning och verksamhe­tens framtidsmöjligheter måste sålunda bedömas. Företagareföreningen bör också bilda sig en uppfattning öm företagsledningens förutsättningar att driva företaget vidare. Utöver kreditprövningen bör undersökas om

Prop. 1975:66

26

företaget har eller har haft egen arbetsmUjöfond samt att godkännande från personalens företrädare i skyddsfrågor föreligger. Den prövning av ansökan som jag nu har förordat bör leda tUl att kreditstödet kom­mer till bästa möjliga användning. Genom den undviks bl. a. att medel som avsatts för kostnader föranledda av lånegarantier för lån tUl arbets­miljöförbättringar tas i anspråk för sådana företag som saknar fömt­sättningar att fortsätta driften.

Det av stimulansutredningen föreslagna kreditstödet skall enligt utred­ningen få användas endast för att finansiera arbetsmiljöförbättringar i redan befintiiga anläggningar. Däremot skall det inte, helt eller delvis, få finansiera sådana nyinvesteringar som väsentligen sker i annat syfte. För det ändamålet står andra former av kreditstöd till buds. Förslaget har i denna del mött invändning av SAF, som önskar en närmare anpassning tiU de regler som gäller för investeringar med medel från arbetsmUjö­fonderna. MUjöförbättrande åtgärder genom inköp av nya maskiner eller uppförande av nya byggnader skulle då kunna finansieras genom lån ur den av stimulansutredningen föreslagna fonden.

Enligt min mening bör lånegaranti i princip få lämnas endast för åt­gärder och investeringar som direkt avser förbättringar av arbetarskyd­det och arbetsmUjön i övrigt och som har karaktär av tilläggsåtgärder avseende existerande anläggningar. Åtgärder som endast tUl en del avser arbetsmUjön och som även har andra syften bör regelmässigt finansieras i annan ordning. Det är viktigt att ett från rationell synpunkt lämpligt val görs mellan investering i ny utrustning och förbättring av gammal, I första hand bör det ankomma på de anställdas företrädare i skydds­frågor att se till att effektiva lösningar väljs. Även företagareförening­arna skall pröva ansökan om lånegaranti från dessa utgångspunkter. Vad gäller nyinvesteringar bör företagareföreningarna på vanligt sätt pröva möjligheterna till hantverks- och industrUån eller industrigaranti-lån.

En fråga som inte har berörts av de sakkunniga är hur i förekom­mande fall prioriteringen skall ske mellan olika projekt. Frågans bety­delse skall ses mot bakgmnd av att kreditstödet vid sidan av industrin omfattar andra näringsgrenar, t. ex. varuhandel och annan serviceverk­samhet. Jag vill som en allmän riktiinje framhålla, att arbetsmiljöförbätt­ringar i syfte att minska risker för olycksfall och andra hälsorisker i första hand bör komma i fråga för den föreslagna lånegarantin. Mer allmänna brister i arbetsmiljön får komma i andra hand.

Stimulansutredningens förslag att lån får uppgå till högst 75 000 kr. per företag har föranlett invändningar från några remissinstanser som förordar att även större lån skall kunna bevUjas. Av utredningsförslaget framgår att åtskilliga förbättringsåtgärder ryms inom det föreslagna maximibeloppet. Det hindrar dock inte att beloppet ibland kan visa sig vara för lågt. Med den av mig föreslagna utformningen av stödet som en

Prop. 1975: 66

27

statiig lånegaranti finns det enligt min mening skäl att överväga en ök­ning av det högsta garantibelopp som skall gälla för det enskUda före­taget. Jag föreslår att lånegarantin för varje företag maximeras till 100 000 kr.

I fråga om ränte- och amorteringsvillkoren föreslår utredningen att räntan skall vara densamma som för hantverks- och induslrilånen, f. n. i regel 10 %, och att amorteringstiden skall utgöra fem år, varav de två första åren skall vara amorteringsfria. Vidare föreslår utredningen att ingen ränta skall utgå före den 1 januari 1977.

Några remissinstanser förordar en längre amorteringstid. Sveriges hantverks- och industriorganisation föreslår att ränte- och amorterings-bestämmelserna anpassas till vad som gäller för övriga av företagare­föreningarna förmedlade lån. Räntebefrielsen under den första perioden berörs av några remissinstanser. Flertalet av dem tiUstyrker förslaget. Arbetarskyddsstyrelsen och arbetsmiljöutredningen anför emellertid vissa betänkligheter med hänsyn till att stödet genom den föreslagna be­frielsen skulle få ett inslag av bidrag.

De nuvarande industrigarantUånen löper i allmänhet på tio år. Om särskUda skäl föreligger kan amorteringsfrihet medges under tre år. Med hänsyn tUl begränsningen av lånebeloppet i fråga om de nu före­slagna lånen är enligt min mening en lånetid om högst sju år med de två första åren amorteringsfria lämplig.

Det är av stor vikt att företagen förbättrar arbetsmiljön. För att under­stödja åtgärder i detta syfte och för att skapa ett intresse för den före­slagna lånefonden bör såsom utredningen föreslagit viss räntebefrielse medges. Kostnaderna för denna täcks genom den höjnmg av arbetar­skyddsavgiften som jag föreslår. Denna ordning innebär att kostnadema för räniebefrielsen tUl stor del bekostas av större, vinstrika företag som inte själva kan utnyttja kreditstödet beroende på att de har tillgång till egen arbetsmiljöfond. Förhållandet bör emellertid ses i belysning av att dessa företag genom bestämmelsema om arbetsmiljöfonder har särskilda möjligheter att finansiera arbetsmiljöinsatser.

För att undvika en anhopning av ansökningar hos företagareförening­arna i samband med att garantimöjligheten öppnas bör räntebefrielsen utformas annorlunda än vad utredningen har föreslagit. Jag förordar att räntebefrielse får åtnjutas under de två första åren av lånets löptid.

I fråga om den räntesats som bör tillämpas för lånen utgår jag från att denna anpassas till vad som gäller för garantUån enligt kungörelsen (1960: 372) om statligt kreditstöd till hemslöjd, hantverks- och små­industri.

Slutligen vill jag ta upp frågan om personalrepresentanternas infly­tande i samband med kreditstödet. Utredningen föreslår som villkor för bevUjande av stöd att de anstäUdas företrädare i skyddsfrågor tUlstyrker låneansökningen. I första hand skall godkännandet lämnas av de an-

Prop. 1975: 66

28

ställdas representanter i företagets skyddskommitté och i andra hand av huvudskyddsombud eUer skyddsombud på arbetsstäUet eller, om sådant inle finns, av regionalt skyddsombud.

Remissinstanserna tUlstyrker förslaget alt låta personalens företrädare i skyddsfrågor få ett avgörande inflytande över den av utredningen före­slagna långivningen, LO föreslår emellertid att den lokala fackliga orga­nisationen skall träda in så snart skyddskommitté saknas. Såväl LO som arbetsmiljöutrednnigen, vilken i princip godtar förslaget uttalar farhågor för att skyddsombudet ibland kan komma att ställas inför mycket svåra beslutssituationer. Det kan exempelvis vara svårt för ett skyddsombud i ett litet företag att vägra tillstyrka en ansökan. Ett par remissinstanser tar upp frågan vad som skall gälla när inget skyddsombud finns. En av dem föreslår att yrkesinspektionen då får yttra sig över ansökan.

Med hänsyn bl. a. till den stora betydelse arbetsmUjöåtgärderna har för de anstäUda är det enligt min mening lämpligt att deras företrädare i skyddsfrågor får inflytande över frågan när lånegaranti söks. Där­igenom kan åtgärdema inriktas så att de förbättringar som upplevs som mest angelägna får förtur. Beträffande formen för medverkan ansluter jag mig med hänsyn till behovet av snabb handläggning tUl vad utred­ningen har föreslagit, även om jag är medveten om att skyddsombuden härigenom åläggs ett stort ansvar. Vad gäller skyddskommitté skall an­sökan om statlig lånegaranti vara tillstyrkt av en majoritet av de an­ställdas företrädare. I de fall varken skyddskommitté eller lokalt eller regionalt skyddsombud finns vid ett företag, bör uppgiften att för ar­betstagarnas del ta StäUning till en ansökan om kreditstöd tillkomma lo­kal facklig organisation.

5.7 Arbetsmiljöåtgärder på det statliga området

För statliga verk och myndigheter finns redan idag ett betydande ekonomiskt utrymme för arbetsmiljöförbättringar av det slag som be­handlats av stimulansutredningen.

Efter samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] förordar jag att beslut om att ta medel i anspråk för arbetsmiljöförbättringar bör fattas på samma sätt som i fråga om statiiga nybyggnads-, ombyggnads- och reparationsar­beten i övrigt. Detta innebär i grova drag att byggnadsstyrelsen resp. forlifikationsförvaltningen svarar för arbetsmiljöåtgärder inom sina resp. ansvarsområden.

Byggnadsstyrelsens fastighetsförvaltande verksamhet finansieras med rnedel över allmänna fastighetsfondens och försvarets fastighetsfonds driftsstater. Byggnadsstyrelsen svarar såväl för fastighetsdrift, fastighets­underhåll och ombyggnad i fråga om av staten ägda fastigheter som för anskaffning av nya lokaler. Fortifikationsförvaltningen är på den militära sidan ansvarig för löpande ombyggnader och förändringar i

Prop. 1975:66

29

fast utrustning. Åtgärder som är att hänföra till underhåU av bygg­nader beslutas i princip av forlifikationsförvaltningen men av praktiska skäl är beslutsbefogenheterna i icke oväsentlig utsträckning delegerade till regionala och lokala myndigheter inom försvaret. Fortifikationsför­valtningens inflytande på verksamheten i sådana fall kommer närmast till uttryck genom att fortifikationsförvaltningen av tUlgängliga medel för sådana underhållsåtgärder fastställer förbmkningsramar för dessa myndigheter. Inom dessa ramar beslutar resp. myndighet i viss ut­sträckning självständigt om medelsanvändningen.

Frågan om personalrepresentanternas inflytande över sådana arbets­miljöförbättringar som här avses är enligt min mening av stor vikt. Stimulansutredningen föreslår som vUlkor för beviljande av lån tUl företag alt de anställdas företrädare i skyddsfrågor tUlstyrker låne­ansökningen. I första hand skall godkännandet lämnas av skyddskom­mitté och i andra hand av huvudskyddsombud. Saknas huvudskydds­ombud, skall godkännandet lämnas av skyddsombud på arbetsplatsen eller om sådant inte finns av regionalt skyddsombud. För statliga myn­digheter garanteras de anställda inflytande enligt i stort sett samma mönster, genom företagsnämnder, skyddskommittéer eller skyddsom­bud.

Den plan som myndigheterna lägger tUl gmnd för sina framställ­ningar om medel för arbeten av detla slag bör remitteras till statens arbetsmiljönämnd (SAN) för samråd.

Närmare bestämmelser angående arbetsmUjöförbättringar på den statliga sektom kommer senare att meddelas av regeringen.

5.8 Övriga förslag

Avslutningsvis vUl jag ta upp de två särskUda förslag som stimulans­utredningen har lagt fram. Utredningen föreslår att ansökan om statiigt kreditstöd i form av hantverks- och industrUån eller lånegaranti samt ansökan om lokaliseringsstöd skall vara försedd med påski°ift av skydds­kommitté eller skyddsombud, varav framgår att kommittén eller om­budet beretts tUlfälle att ta del av ansökningen. Därmed skulle garantier skapas för alt arbetarskyddslagens bestämmelser om samråd vid bered­ning av investeringsärenden blir uppfyllda i de fall då de ovan nämnda StatUga kredhinstituten utnyttjas. Flera remissinstanser, bl. a. statskon­toret, AMS, arbetarskyddsstyrelsen, arbetarskyddsfonden, siatens indu­striverk, LO, TCO, ställer sig positiva tUl förslaget. Arbetsmiljöutred­ningen instämmer i syftet med den föreslagna bestämmelsen men av­styrker ändå förslaget med hänvisning till att arbetsmiljöutredningen i sitt fortsatta arbete kommer att behandla frågan. Även företagareför­eningen i Kalmar län avstyrker förslaget med hänvisning bl, a. tUl sek-

Prop. 1975: 66

30

retesskäl, eftersom ägarens personliga ekonomiska förhållanden ofta redovisas i lånehandlingama.

Utredningens förslag ligger väl i linje med samhällets aUmänna strä­vanden att ge de anställdas representanter insyn och inflytande i före­tagen. Jag instämmer därför i syftet med utredningens förslag. Jag vill här också framhålla att såväl skyddsombud som ledamot i skyddskom­mitté eller styrelse för lokal facklig organisation enligt reglerna i arbe­tarskyddslagen har tystnadsplikt med avseende på vad han med anled­ning av uppdraget erfarit om yrkeshemligheter, affärsförhållanden m. m. Med hänsyn tUl att den av utredningen väckta frågan har en vidare aspekt än den som utredningen behandlar anser jag dock att denna fråga bör prövas först när arbetsmUjöutredningens förslag föreUgger.

Slutligen föreslår utredningen att frågan om stöd tUl förbättring av arbetsmiljön regelmässigt skall övervägas i samband med statliga bransch­utredningar. Utredningen pekar på lämpligheten av att man i samband med att förhållandena och framtidsutsiktema i en bransch genomlyses även tar upp frågan om speciella åtgärder för arbetsmUjön. Redan nu tas arbetsmiljöfrågoma alltid upp tiU behandling i de branschutredningar som görs och i en del fall har det förekommit att förslag om direkta stödåtgärder för att förbättra arbetsmiljön förts fram. Utredningens förslag stöds av de remissinstanser som har yttrat sig i denna fråga. Jag ansluter mig efter att ha samrått med chefen för industridepartementet till utredningens förslag.

5.9 FÖrfattningsförslagen m. m.

Förslaget om lånegaranti för lån tiU arbetsmUjöförbättrande åtgärder fömtsätter vissa ändringar och tillägg i förfatlningshänseende. Jag anser det lämpligt att de kompletterande regler som behövs för den till­fälliga höjningen av arbetarskyddsavgiften för annan arbetsgivare än kommun eller landstingskommun förs in i lagen (1971: 282) om arbetar­skyddsavgift. Därmed erhålls på enklaste sätt anknytning tUl bestäm­melserna om beräkning av avgiftsunderlaget för arbetarskyddsavgiften. I enlighet härmed förordar jag bestämmelser intagna i en ny 5 § i lagen om förhöjd arbetarskyddsavgift för åren 1976 och 1977. I samma paragraf bör anges att de medel som inflyter genom tilläggs­avgiften skall föras till en särskild fond, kallad fonden för arbetsmiljö­förbättringar, och att medlen skall få användas för att bekosta ränte­lättnader och att täcka vissa andra kostnader i samband med statiigt kreditstöd för arbetsmiljöförbättringar. Beträffande fondens förvaltning och disposition hänvisar jag till vad jag tidigare har anfört. Lagen bör träda i kraft den 1 januari 1976.

Med företagareförening avses i lagen sammanslutning av näringsid-

Prop. 1975: 66

31

käre vars verksamhet står under tUlsyn av statens industtiverk enligt kungörelsen (1960: 372) om statiigt stöd till hemslöjd, hantverk och småuidustri. Företagareföreningarna är inte myndigheter. Uppgiften att fatta beslut i ärenden om garanti för lån till arbetsmUjöförbättrande åt­gärder mnebär utan tvivel myndighetsutövning. Enligt 11 kap. 6 § i den nya regeringsformen skall överlämnandet av förvaltningsuppgift tUl bo­lag, förening, samfäUighet eller stiftelse ske genom lag, när uppgiften innefattar myndighetsutövning.

Jag har i det föregående förordat att företagareföreningarna inte en­dast skall för statens industriverks räkning ombesörja utredning i ären­den om lånegaranti utan självständigt fatta beslut i ärendena. En sådan ordning har jag bedömt vara ändamålsenlig, eftersom prövningsför­farandet därigenom förenklas och påskyndas. Mot bakgmnd av den föreslagna beloppsgränsen och föreningamas erfarenhet av handlägg­ningen av de statliga industrigarantUånen anser jag dem väl skickade för uppgiften.

Jag hsir i den allmänna motiveringen närmare redogjort för för­farandet i ärendena, förutsättningama för beviljande av lånegaranti samt de vUlkor som bör gälla för lånen. Föreskrifter i dessa hänseenden bör som jag redan anfört kunna utfärdas i administrativ ordning. Be­myndigandet för företagareföreningarna att besluta om lånegaranti för lån till arbetsmUjöförbättringar skall däremot ges i form av lag. I lagen bör även tas in en bestämmelse om tystnadsplikt beträffande sådan in­formation rörande företagens verksamhet, som inte bör komma tUl all­män kännedom.

Mot denna bakgmnd har inom arbetsmarknadsdepartementet utar­betats förslag tUl lag om beslutanderätt för företagareförening i fråga om kreditstöd för arbetsmUjöförbättringar.

Jag anser det angeläget att arbetsmUjöförbättrande åtgärder med stöd av förslaget kan påbörjas så tidigt som möjligt efter det att riksdagen fattat beslut i frågan och sedan information om det nya systemet läm­nats. Lagen bör därför träda i kraft redan den 1 september 1975.

6   Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att rege­ringen föreslår riksdagen

dels att antaga förslagen tUl

1.

lag om ändring i lagen (1971: 282) om arbetarskyddsavgift,

2.

lag om beslutanderätt för företagareförening i fråga om kredit­stöd för arbetsmUjöförbättringar

Prop. 1975: 66

32

dels att

3. godkänna de alhnänna riktlinjer för finansieringen och ut­formningen av stöd till arbetsmUjöförbättringar som jag har angett i det föregående.

Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragarens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som före­draganden lagt fram.

Prop. 1975: 66

33

Bilaga

ARBETSMARKNADSDEPARTEMENTET DsA 1974: 8

Stimulansåtgärder för att förbättra arbetsmiljön

Betänkande avgivet av Stimulansutredningen December 1974

3   Riksdagen 1975. 1 saml Nr 66

Prop. 1975: 66

35

Bilaga

TiU Statsrådet och chefen för arbetsmarknadsdepartementet

Genom beslut den 17 maj 1974 bemyndigade Kungl. Maj:t chefen för arbetsmarknadsdepartementet att tUlkaUa högst tre sakkunniga för att utreda frägan om stimulansåtgärder för att förbättra arbetsmiljön inom industrin. Med stöd av bemyndigandet tillkallades den 28 maj 1974 såsom sakkunniga kanslirådet Bengt K. Ä.[REDACTED_EFTERNAMN] samt riksdagsleda-mötema John[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN] utsågs att vara ordförande.

Utredningen har i enlighet med direktiven haft samråd med arbets­mUjöutredningen och dessutom inhämtat upplysningar från arbetar­skyddsstyrelsen och statens industriverk. KansUsekreteraren Lars Karl­berg har utarbetat den promemoria om statliga låne- och stödformer som ingår som bUaga C.

Till sekreterare förordnades den 28 maj 1974 departementssekretera­ren Olle[REDACTED_EFTERNAMN].

De sakkunniga har antagit benämningen Stimulansutredningen.

Utredningen får härmed överlämna sitt betänkande Stimulansåtgärder för att förbättra arbetsmiljön. Vid betänkandet har fogats ett särskUt yttrande av ledamoten[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]. Utredningen har härmed slutfört sitt uppdrag.

Stockholm den 11 december 1974.

Bengt K. A.[REDACTED_EFTERNAMN]

John[REDACTED_EFTERNAMN]
[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]

fOlle[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1975: 66

36

Bilaga

Innehållsförteckning

Sid.

Sammanfattning ................................................... 

37

1.                                                                       Utredningsuppdraget    

38

1.1

Direktiven .................................................... 

.. 

38

1.2

Kontakter under utredningsarbetet.................... 

.. 

41

2.

Arbetsmiljön; avgränsningsproblem........................ 

41

3.

Nuvarande statligt stöd tUl arbetsmiijöförbättringar.. 

43

3.1

Statliga låne- och stödformer......................... 

43

3.2

Stöd till forsknings- och utvecklingsverksamhet... 

.. 

44

3.3

Tillsyns- och inspektionsverksamhet.................. 

.. 

45

3.4

Branschstöd till arbetsmiijöförbättringar.............. 

.. 

45

3.5

Statsbidrag till miljövärdande åtgärder inom industrin   

46

4.

Tidigare utredningar och ställningstaganden i riksdag och regering ,

48

5.

Hur kan arbetsmiljön förbättras?............................ 

.. 

50

6.

Kostnader för och ekonomiska effekter av arbetsmiijöförbättringar

53

6.1                                                                   Kostnader för arbetsmiljöåtgärder      

53

6.1.1

Belastningsproblem,  ergonomiska  problem  och  fysisk ansträngning, fysiska olycksfallsrisker ........................................................... 

53

6.1.2

BuUer.................................................... 

.. 

54

6.1.3

Klimat- och luftproblem............................. 

.. 

55

6.1.4

Belysning............................................... 

.. 

55

6.1.5

Kostnader för att förbättra den sociala och psykiska ar­betsmUjön        

56

6.1.6

översiktliga uppgifter om kostnader för fysiska arbets­miljöförbättringar 

56

6.2                                                                   Intäkter och besparingar av arbetsmiljöförbättringar 

58

7.                                                                        De mindre och medelstora förelagen  

60

7.1

Arbetsmiljöförhållanden .................................. 

.. 

60

7.2

Lönsamhet och finansiell stäUning..................... 

.. 

64

8.                                                                        Utredningens förslag  

65

Särskilt yttrande av ledamoten[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]........... 

76

Bilaga A Författningstexter...................................... 

BUaga B Exempel på kostnader för att förbättra arbetsmiljön i skilda

branscher................................................. 

Bilaga C Statliga låne- och stödformer samt skatteavdrag för investe­

ringar en redovisning............................... 

Bilaga D' Tabell över fondens utveckling de första sju åren enligt ut­

redningens förslag ..................................... 

Bilagorna har utelämnats i detta sammanhang

Prop. 1975: 66

37

Bilaga

Sammanfattning

Utredningen har haft i uppdrag att utreda frågan om stimulansåtgär­der för arbetsmiljöförbättringar inom industrin. Av direktiven framgår bl, a. att utredningen specieUt skaU uppmärksamma de mindre och medelstora företagens problem samt att de kostnader som kah följa av förslaget skall finansieras kollektivt av företagen genom avgifter.

Utredningen har i sitt huvudförslag sökt tillgodose de mindre och medelstora företagens behov av likviditetstiUskott i samband med akuta arbetsmiljöproblem, samt motsvarande behov i kommunal och statlig verksamhet. Det föreslagna systemet syftar tiU att vara lättadministrerat ur de mindre och medelstora företagens synvinkel genom att prövningen av låneansökningar samt utbetalningen sker regionalt.

Utredningens förslag

1.

Garantier bör skapas för att arbetsmUjöfrågan aktualiseras i sam­band med investeringar där staten medverkar med regional- och sys-selsättningspoUtiskt stöd. Förslaget i denna del innebär att ansökan om lokaliseringsstöd samt statliga kreditstöd för hemslöjd, hantverk och småindustri skaU vara åtföljd av intyg om att de anstäUdas företrädare i skyddsfrågor tagit del av ansökan.

2.

Utredningen anser att frågan om stöd tiU arbetsmiljöförbättringar lämpligen bör prövas i samband med att en branschs situation och fram­tidsutsikter behandlas. Därför bör statUga branschutredningar regel­mässigt få i uppdrag att även pröva frågan om eventuellt stöd för arbets­miljöförbättringar i branschen.

3.

Utredningens huvudförslag innebär upprättandet av en lånefond. Fonden byggs upp genom en tUlfällig höjning av arbetarskyddsavgiften om 0,2 % för åren 197678 vilket med nuvarande löneunderlag ger ett tillskott om 260 mUj. kr. per år. Från fonden får företag samt kommu­ner och landsting möjlighet att låna pengar för att finansiera förbätt­ringar i arbetsmiljön. SärskUda krav på säkerhet för lånen stäUs inte. Lånen amorteras inom fem år. Länesumman föreslås bli begränsad till högst 75 000 kr för företag och 200 000 kr för kommuner och landsting. De StatUga myndighetema föreslås få möjUghet att få utfört motsva­rande arbetsmUjöåtgärder i särskUd ordning.

För att stimulera intresset för att förbättra arbetsmiljön med stöd av lån ur fonden under inledningsskedet, samt för att bereda de mindre företagen en förmån som ungefärligen motsvarar avskrivningsreglerna för arbetsmUjöfonderna, föreslås räntebefrielse för lån upptagna under perioden 1975-07-011976-12-31 för denna period.

Prop. 1975: 66

38

Bilaga

Lån ur fonden föreslås bli förmedlade genom företagareföreningen i resp. län. För att län skaU kunna bevUjas skall ansökan ha tUlstyrkts av de anstäUdas företrädare i skyddsfrågor. Endast företag som saknar medel i arbetsmUjöfond bör komma ifråga för lån.

5% av fondens medel skaU reserveras för lån efter beslut i arbetar­skyddsfondens styrelse. Lånen är tänkta att förmedlas tUl företag som samarbetar med fonden och lånen skaU kunna finansiera intressanta metodtillämpningar inom arbetsmUjöomrädet.

1   Utredningsuppdraget

1.1 Direktiven

Genom riksdagens beslut med anledning av motioner angående stimu­lans tiU arbetsmUjöförbättrande åtgärder inom industrin (SoU 1974: 4, rskr 1974: 78) gav Kungl. Maj:t tiU känna följande.

Liksom när det gäller kostnadema för industrins omgivningsmiljöer måste utgifterna för en bättre arbetsmiljö bäras av produktionen. Ut­skottet ansluter sig aUtså till den gmndinställnihg som föredragande departementschefen och riksdagen intog i frågan förra året.

Med de stora miljökrav som i dag ställs är det svårt för många före­tag, särskilt äldre, att ekonomiskt bära en angelägen miljöförbättring eller att genomföra den tillräckligt snabbt. I sådana fall står ofta valet mellan att lägga ned företaget och att fortsätta driften under otillfreds­ställande arbetsformer. När det gäller åtgärder för att förbättra omgiv-ningsmUjön finns som ett tredje alternativ möjligheten att erhålla stats­bidrag. Enligt utskottets mening är det motiverat att på liknande sätt särskUda stimulansåtgärder under en övergångsperiod skall kunna sättas in för förbättring av arbetsmiljön. Förslag bör snarast föreläggas riks­dagen i denna fråga.

Med anledning härav tiUkallade chefen för arbetsmarknadsdeparte­mentet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], 1974-05-17 särskilda sakkunniga för att utreda frågan om stimulansåtgärder för att förbättra arbetsmiljön inom industrin. I direktiven återges inledningsvis vad riksdagen givit Kungl. Maj:t tUlkänna. Därefter anför departementschefen:

"Från statsmakternas sida har betydande insatser gjorts i syfte att skapa ökad trygghet för de anstäUda och ge dem ett ökat inflytande över förhåUandena på den egna arbetsplatsen. Ett vUttigt steg i denna reformpoUtik utgörs av de vid 1973 års riksdag fattade besluten om änd­rmgar i arbetarskyddslagstiftningen samt om ökade resurser för forsk­ning, utbildning och tUlsyn inom arbetsmiljöområdet.

Hämtöver har Kungl. Maj:t den 26 april 1974 på föredragning av chefen för finansdepartementet beslutat förelägga riksdagen förslag till lag om avsättning tiU arbetsmiljöfond för verksamhetsåret ,1974. För­slaget innebär att aktiebolag, ekonomiska föreningar och sparbanker av

Prop. 1975: 66

39

BUaga

vinsten för år 1974 skall avsätta 20 % för insatser på arbetsmUjöomrä­det under en femårsperiod. Förslaget kan väntas leda tiU förstärkta insatser för en bättre arbetsmUjö och gyimsammare arbetsförhåUanden för de anstäUda. Förslaget avser avsättningar av vinst för verksamhets­året 1974 och skyldigheten att avsätta vinstmedel innefattar inte företag med lägre årsvinst än 100 000 kr.

Med anledning av riksdagens beslut förordar jag att särskUda sak­kunniga tillkallas för att överväga vissa ytterligare frågor rörande sti­mulansåtgärder för att förbättra arbetsmUjön inom industrin, framför allt den mindre industrin.

Vad riksdagen anfört i den nämnda skrivelsen torde inte utgöra till­räckligt underlag för att snabbt utarbeta ett förslag. Jag kommer därför i det följande att peka på vissa omständigheter som vid sidan av vad riksdagen anfört kan tjäna tiU ledning i de sakkunnigas arbete.

I den debatt som föregick riksdagens beslut rådde enighet om att kost­naderna för arbetsmiljön måste bäras av produktionen. De tänkta stöd­åtgärderna skulle inte få innebära någon subventionering av arbets­miljöförbättrande investeringar över hela linjen.

Jag vill i sammanhanget erinra om de motiv som en enhällig arbets­miljöutredning som representerar en bred sakkunskap från bl. a. arbetsmarknadens parter anförde i frågan om ett stöd från det aU­männa för att förbättra arbetsmUjön (SOU 1972: 86 sid. 209).

Det bör enligt utredningens uppfattning slås fast att kostnadema för arbetsmiljöförbättrande åtgärder är en del av produktionskostnaderna och att de i princip bör bäras av produktionen. Till saken hör också att det i allmänhet är ytterligt svårt att göra en uppdelning mellan kostna­der som är direkt hänförliga till arbetsmiljön och andra kostnader i pro­duktionen. De insatser som behövs varierar också i hög grad från fall till fall, bl. a. beroende på hur man tidigare sett på arbetarskyddet i företagen. Redan dessa synpunkter talar mot att man inför särskilda former för ekonomiskt stöd från det allmänna till åtgärder för att för­bättra arbetsmUjön. Ett skäl mot att införa ett sådant stöd är vidare att förhandenvaron av möjlighet att få bidrag tUl sanering av arbetsmiljön i många fall skuUe kunna fördröja uppmstningen av arbetsplatsema, där­för att företagen skulle avvakta stöd från det allmänna i stället för att själva ta itu med problematiken. En förskjutning av ansvaret för arbets­miljön från företagen till det aUmänna skuUe också lätt kunna bli följ­den på ett sätt som inte kan anses önskvärt och inte heller står i sam­klang med de principer den svenska arbetarskyddslagstiftningen vilar på. YtterUgare en synpunkt är att man genom bidrag kan stimulera till olika slags skyddsinstallationer, medan i stäUet det mest effektiva sättet att förbättra arbetsmiljön i många fall skulle vara att förändra själva produktionsprocessen. Vad nu sagts utesluter inte att det inom ramen för samhäUets näringspolitUc och arbetsmarknadspolitik kan göras insatser som innefattar stöd till åtgärder på arbetsmiljöområdet. Ut­gångspunkten för stödinsatsema bör då vara näringspolitiska eller sys­selsättningspoUtiska överväganden och stödet bör utgå enligt det regel­system som gäller på dessa områden.

Prop. 1975: 66

40

Bilaga

I anslutning tUl vad arbetsmUjöutredningen anförde i sitt betänkande finns det anledning att erinra om att statUga stödåtgärder som primärt har andra syften även har betydande effekter på arbetsmUjön genom att det stöd som lämnas tUl nya investeringar oftast innefattar från miljö­synpunkt lämpliga produktionsmetoder. Stödet inom ramen för lokali-seringspolitUcen är ett exempel härpå. Andra exempel är lån från inves­teringsbanken och från statens hantverks- och industrUånefond, stöd från norrlandsfonden, strukturgarantier tUl företag inom vissa industri­branscher, m. m.

Reglerna för statsbidrag tUl förbättring av omgivningsmUjön vilka från början avsåg vattnet och luften, utvidgades med verkan fr. o. m. år 1972 tUl att avse även bekämpning av buUer. I samband härmed klar­gjordes att när särskUt stöd utgår tiU åtgärder för att förbättra omgiv­ningsmUjön i dessa hänseenden skulle om olika tekniska lösningar stod tiU buds den lösning väljas som från arbetsmiljösynpunkt är mest lämplig. Det sagda innebär att man inom ramen för bidragsbestäm-melsema avseende den yttre miljön eftersträvar att samtidigt förbättra arbetsmiljön.

Härav följer emeUertid inte att man kan dra direkta paralleller mellan nu gällande stöd för förbättringar av den yttre mUjön, som avser åtgär­der för att minska vatten- eUer luftföroreningar eller buller från indu­strieU anläggning, och en tänkt stimulansform för en förbättring av arbetsmUjön. Den senare formen skulle avse en lång rad faktorer av betydelse för arbetsmiljöns utformning. Här kan nämnas risker för olycksfaU, risker för yrkessjukdom eUer annan av kemiska eller fysika­liska faktorer betingad ohälsa och psykiska hälsorisker. Därtill kommer de åtgärder i övrigt, som har betydelse för en förbättring av arbetsmil­jön, främst frågor om medverkan i de beslut som formar mUjön.

Av stor betydelse för förhåUandena på arbetsplatsen är de nya reg­lema om förhandsgranskning från arbetsmUjösynpunkt av arbetslokaler och därtUl hörande anordningar som gäller sedan den 1 januari 1974.

I princip är varje investering, som sker i ett företag, ett led i en för­ändring av arbetsmiljön. Arbetsmiljöproblem finns och uppkommer ständigt inom aUa typer av verksamhet.

Av vad här tidigare anförts framgår att betydande insatser för en förbättrad arbetsmiljö redan nu görs inom ramen för samhäUets mUjö-, närings- och lokaliseringspolitik. De sakkunniga bör inventera de nuva­rande stödåtgärder, som möjliggör en förbättring av arbetsmiljön. Uttfrån en sådan kartläggning bör de sakkunniga undersöka möjlighe­terna att i gäUande stödsystem ge arbetsmiljösynpunktema ökad tyngd.

Jag vUl i detta sammanhang framhålla att en sådan tyngdpunktsför­skjutning förutsätter förändringar i beslutsprocessen på ett sådant sätt att de anstäUda genom sina fackliga organisationer liksom samhäUet får ett vidgat inflytande över utformningen av företagens investeringar. De

Prop. 1975: 66

41

Bilaga

sakkunniga bör överväga hur ett sådant vidgat inflytande skall gestaltas. Detta bör ske i nära samverkan med arbetsmUjöutredningen.

En annan uppgift för de sakkunniga blir att utröna i vUken form ett utökat stöd för arbetsmUjöförbättrande åtgärder bör lämnas samt hur stödet bör vara konstruerat för att komma de mest angelägna områdena inom arbetsmUjön till del. En möjlighet är härvid att begränsa ett eventuellt stöd tUl att avse viss bransch eller någon särskUd mUjöfaktor.

Som framgått av det tidigare har riksdagen enhälligt uttalat, att kost­nadema för att förbättra arbetsmUjön, skall bäras av produktionen. Mot denna bakgmnd har de sakkunniga att utgå ifrån att de kostnader, som kan följa med ett genomförande av förslagen, skall finansieras kollek­tivt av företagen genom avgifter.

De sakkunniga bör i sitt arbete utnyttja den sakkunskap på arbets­miljöområdet som finns inom arbetsmUjöutredningen.

De sakkunniga bör lägga fram sitt förslag i så god tid att proposition om möjligt kan föreläggas riksdagen våren 1975."

1.2 Kontakter under utredningsarbetet

Utredningen har inhämtat upplysningar från representanter för arbe­tarskyddsstyrelsen och statens industriverk samt har i enlighet med sina direktiv haft samråd med arbetsmiljöutredningen.

2   Arbetsmiljön, avgränsningsproblem

Termen arbetsmiljö har kommit i allmänt bruk under den senaste tioårsperioden. Tidigare användes begreppet arbetarskydd varmed av­sägs åtgärder för att förebygga olycksfall och uppkomsten av ohälsa i arbetet. Åtgärderna var i främsta rummet inriktade på de fysiska arbets­förhållandena exempelvis buller, luftföroreningar och olycksfallsrisker. Övergången till begreppet arbetsmUjö markerar en vidgning av området tUl nya frågor i arbetsUvet.

TiU arbetsmUjön räknas numera förutom de fysiska arbetsförhållan­dena även de sociala och psykiska aspektema av arbetet. Det innebär att en lång rad förhållanden på arbetsplatsen har betydelse för arbetsmil­jön. Fömtom de fysiska förhåUandena som lokaler, maskiner, verktyg och produktionsprocesser bestäms arbetsmUjön bl. a. av företagens oganisation, arbetsfördelning bland de anstäUda, arbetsmtiner, informa­tionsvägar, regler för béslutfattande i företaget. Även löneformen räk­nas som en betydelsefuU del av arbetsmUjön.

Någon allmänt accepterad definition av begreppet arbetsmUjö finns inte. Här nedan skall pekas på några väsentliga faktorer som utred-

Prop. 1975: 66

42

Bilaga

ningen utgått från i sina diskussioner av möjligheterna att utforma stöd för förbättring av arbetsmiljön.

Fysiska  arbetsmiljö faktorer

1.

Belastningsproblem,   ergonomiska   problem,   fysisk   ansträngning, olycksfaUsrisker.

2.

BuUer och vibrationer.

3.

Luft- och kUmatproblem, drag, temperatur, fuktighet, luftförore­ningar, rök etc.

4.

Smuts, frätande och giftiga ämnen, strålningsavgivande ämnen.

5.

Belysning.

,

Förekomsten av fysiska arbetsmUjöoIägenheter kan många gånger konstateras genom mätningar och i vissa sammanhang kan gränsvärden åsättas tUl hjälp i arbetet på att uppnå en tiUfredsställande arbetsmiljö. De psykosociala arbetsmiljökraven kan endast undantagsvis specificeras på liknande sätt, och är delvis beroende av individens upplevelser och svåra att kvantifiera. Upplevelsen av de psykosociala förhållandena på arbetsplatsen beror av en lång rad faktorer, och det är ofta inte möjligt att direkt härleda ett samband mellan en viss arbetsmUjöförändruig och en förändring i individetis upplevelse. En uppfattnmg om de p s y k Ot, sociala arbetsmiljöproblemen kan man få genom att se på de mänskliga behov som enligt modern psykosocial forskning bör tillgodoses i arbetet.

behov av ett innehåll i arbetet som kräver något utöver styrka och uthållighet och som ger variation i arbetet

behov av att fortlöpande kunna lära något i arbetet

behov av att kunna fatta beslut inom vissa ramar och att ha infly­tande över såväl det egna arbetet som att kunna påverka företaget i stort

behov av anseende, medmänsklig förståelse och respekt på arbets­platsen

behov av att kunna se ett sammanhang mellan det egna arbetet och omvärlden, åtminstone så att man kan se ett sammanhang mellan det man utför i arbetet och det som betraktas som nyttigt och värde­fullt i samhället

behov av att kunna förena det egna arbetet med framtidsförhopp­ningar i någon form.

Snart sagt varje förändring i maskiner, byggnader, arbetsorganisation och arbetsfördelning har konsekvenser för arbetsmUjön. Det är inte annat än i undantagsfall möjligt att skilja mellan åtgärder som endast har betydelse för arbetsmiljön och åtgärder som inte alls påverkar arbetsmUjön. Det stora flertalet av de förändringar som löpande vidtas i arbetslivet påverkar i någon mån arbetsmiljön och kan till en del moti­veras från arbetsmUjösynpunkt, även när andra synpunkter i första hand legat till grund för förändringen.

Prop. 1975: 66

43

Bilaga

Härav följer att det är förenat med betydande svårigheter att gene­rellt avgränsa åtgärder för att förbättra arbetsmUjön från andra åtgär­der på arbetsplatsen.

3   Nuvarande statligt stöd till arbetsmiljöförbättringar 3.1 StatUga låne- och stödformer

ArbetsmUjön förbättras i betydande omfattning genom den ständiga fömyelse av lokaler, maskiner och verktyg som äger rum inom ramen för företagens fortlöpande investeringsverksamhet. Vid sidan av de pri­vata finansieringsinstituten (banker, försäkringsbolag etc.) finns flera statliga inrättningar som erbjuder företagen bidrags- och lånemöjlighe­ter. Dessa är primärt inrättade för regionalpolitiska, industripoUtiska eller Uknande ändamål, eUer är inrättade för att fylla finansieringsbehov som ej tUlgodoses av de privata instituten. Till finansieringsinstituten kan även räknas de aUmänna pensionsfonderna samt investeringsfon­derna. Investeringsfonderna tillhör respektive företag, med ianspråkta-gandet av fondema regleras av statsmaktema.

I bilaga C tUl detta betänkande görs en översiktlig genomgång av finansieringsinstitut där staten är engagerad. Som genomgången visan finns det ett flertal finansieringsformer med särskild inriktning på mindre och medelstora företag. EmeUertid omnämns arbetsmUjön över­huvudtaget inte aUs i samband med de statliga finansieringsinstituten. Undantag utgör de nyligen beslutade arbetsmUjöfonderna. Från AP-fonden kan enligt statuterna beviljas lån tiU ändamål att förbättra folk­hälsan. Endast något enstaka lån av detta slag har emellertid lämnats. Även utan särskUd föreskrift kan naturligtvis de statliga finansierings­instituten utnyttjas för lån som primärt syftar tUl att förbättra arbets- ; miljön. Detta torde dock inte vara särskUt vanUgt.

Enligt lagen om arbetsmUjöfonder (SFS 1974: 325) är företag med en vinst för år 1974 överstigande 100 000 kr. skyldigt att avsätta 20 % av vinsten, dock högst 70 mUj. kr tUl en speciell fond. Belopp motsvarande avsättningen skaU insättas på särskilt, icke räntebärande konto i riks­banken. Lagen gäUer aktiebolag, ekonomiska föreningar och sparban­ker som driver rörelse, jordbruk eUer skogsbruk. Fonderna kan under en femårsperiod utnyttjas för investeringar i arbetsmiljön eller andra ändamål som är ägnade att förbättra de anstäUdas förhållanden i före­taget. Belopp motsvarande utnyttjad del av fonden får därvid lyftas från företagets arbetsmiljökonto. Investeringar som finansieras genom fon­den får betraktas som kostnad för det år investeringen ägt rum. Fon­demas medel får endast utnyttjas tUl ändamål som tiUstyrkts av majori­teten av de anstäUdas representanter i skyddskommitté eller företags­nämnd. Om fondema ej ianspråktagits inom fem år återförs medlen till företaget och beskattas därvid.

Prop. 1975: 66

44

Bilaga

3.2 Stöd till forsknings- och utvecklingsverksamhet

Forskning om arbctsmUjöproblem bedrivs tUl stor del vid universitets-institutionema. De institutioner som i första hand bedriver denna forsk­ning är de medicinska, tekniska, psykologiska, sociologiska, företags­ekonomiska och rättsvetenskapliga institutionerna. Vidare kan nämnas att den nyligen inrättade tekniska högskolan i Luleå har en specleU av­delning för ergonomi.

Inom arbetarskyddsstyrelsen finns en arbetsmedicinsk avdelning som bedriver tvärvetenskapUgt forsknings- och utvecklingsarbete inom ar-betsmUjöområdet. Bland avdelningens forskningsområden kan nämnas olycksfallsforskning, forskning avseende kemiska och fysikaliska risk­faktorer, hälsorisker som hänger samman med arbetets organisation, attityder och upplevelser i arbetet. Arbetsmedicinska avdelningen har för närvarande 165 tjänster. Verksamheten är uppdelad i en medicinsk, en kemisk, en teknisk, en arbetsfysiologisk och en arbctspsykologisk enhet.

Flera av de statliga forskningsfonderna stöder forskning som är ägnad att medverka tUl förbättring av arbetsmUjön. Den dominerande anslags­givaren på området är arbetarskyddsfonden som inrättades 1972. Fon­dens uppgift är enligt fondstyrelsens instmktion att "genom bidrag från arbetarskyddsfonden stödja sådan forskning, utbUdning och upplysning som kan motverka uppkomsten av yrkesskador och annan av arbets­mUjön betingad ohälsa eUer förbättra arbetsmiljön och därigenom främja hälsa och säkerhet i arbetet." Fonden kan även lämna bidrag för att forskningsresultat skall komma tUl praktisk prövning. Fonden erhåller medel genom en arbetarskyddsavgift som betalas av arbetsgi­varna. Under 1974 tiUförs fonden ca 77 mUj. kr. Fonden har hittills särskilt uppmärksammat fyra forskningsfält; arbetstidsfrågor (särskilt skiftarbete), olycksfall, kemiska hälsorisker och s. k. branschundersök­ningar. Vidare har stora anslag lämnats till utbildningsverksamhet, bl. a. i anledning av revideringen av arbetarskyddslagen och de därefter föl­jande överenskommelserna meUan arbetsmarknadens parter om utbild­ning av skyddsombud, arbetsledare och skyddstjänstemän. Fondmedel har enligt riksdagsbeslut använts för stöd åt utbildning av de anställdas representanter i styrelser enligt lagarna om styrelserepresentation för de anställda.

Styrelsen för teknisk utveckling, STU, lämnar bidrag till tekniskt forsknings- och utvecklingsarbete. Därvid eftersträvas rent generellt att anpassa tekniken tiU människans förutsättningar. STU har därtill ett speciellt program kallat arbetsmiljöteknik inom vars ram bidrag lämnas till forskningsprojekt som direkt tar sikte pä arbetsmiljöförbättringar. Under budgetåret 1973/74 lämnades anslag inom detta område med 2,2 milj. kr.

Prop. 1975: 66

45

Bilaga

3.3 Tillsyns- och inspektionsverksamhet

Arbetarskyddsstyrelsen är central förvaltningsmyndighet för arbetar­skydd. Styrelsen handhar anvisningsarbete, tUlsyn och förhandsgransk­ning, forsknings- och utredningsverksamhet samt utbildning och infor­mation.

Råd och anvisningar meddelas av arbetarskyddsstyrelsen med stöd av arbetarskyddslagen. Dessa regler kompletterar lagstiftningen och ger yrkesinspektionen och den lokala skyddsverksamheten i företagen led­ning i det förebyggande arbetet. För närvarande finns drygt hundratalet generella anvisningar. Nyligen publicerades anvisningar om hygieniska gränsvärden för ca 150 ämnen. Styrelsen medverkar vid utarbetande av tekniska normer och standards för olika områden. Ett stort antal med­delanden rörande olika slag av skyddsåtgärder m. m. har utfärdats.

Inspektionsverksamheten på arbetsplatserna sker framför allt genom den arbetarskyddsstyrelsen understäUda yrkesinspektionen. Inspektionen som är organiserad i 19 distrikt har för närvarande 360 tjänster. Inspek­tionen skall främja och kontrollera efterlevnaden av arbetarskyddslag­stiftningen och därav följande anvisningar och bestämmelser. Samtidigt söker inspektionen att stödja det lokalt bedrivna skyddsarbetet.

Arbetarskyddsstyrelsen handhar typgranskning av maskiner samt medverkar genom yrkesinspektionen med förhandsgranskning av bygg­nadsritningar i samband med att frågan om byggnadslov prövas.

3.4 Branschstöd till arbetsmiljöförbättringar

I de branschutredningar som företas inom industridepartementet och statens industriverk tas arbetsmiljön numera aUtid upp tiU behandling. I några fall har förslag om stöd tUl arbetsmUjöförbättringar framförts.

Gjuteriutredningen föreslog stöd tiU arbetsmUjöförbättringar inom gjuteriema. Något sådant stöd i särskild ordning har ej kommit tUl stånd, men däremot har genom STU och STU:s ergonomUaboratorium flera projekt kommit tiU stånd som avser att utveckla teknik och hjälp­medel för att förbättra arbetsmUjön i gjuteriema.

Grafiska kommittén har i sitt betänkande (SOU 1974: 35) bl. a. före­slagit statiigt finansierad information tiU i första hand de mindre före­tagen med omodern produktionsteknik. Därvid skall även arbetsmUjö-frågoma beaktas. För ändamålet föreslås två konsultbefattningar bli inrättade. Förslagen övervägs f. n. i industridepartementet.

På en rad olika branschområden har partema bildat speciella arbets­gmpper mot buUer och andra miljöproblem. Dessa gmpper har initierat forsknings- och utvecklingsprogram som i flera fall fått statligt stöd.

Prop. 1975: 66

46

Bilaga

3.5 Statsbidrag till miljövärdande åtgärder inom industrin

Sedan år 1969 lämnar naturvårdsverket statsbidrag till åtgärder som avser att minska föroreningar i luft och vatten från industrier samt bul­ler i omgivningen. Kungörelser om mUjövårdande åtgärder inom indu­strin (SFS 1969: 356, SFS 1972: 281 samt SFS 1974: 421), Inriktningen av bidragen liksom bidragens storlek har ändrats vid ett par tUlfällen. Kungörelsen var ursprungligen avsedd att gälla i fem år, men förlängdes år 1974, med vissa inskränkningar och tUlägg, att gälla till utgången av budgetåret 1974/75.

Bidrag kan under budgetåret 1974/75 utgå med högst 25 % av kostna­den för åtgärder som minskar vatten- eller luftföroreningar eller buller från industrieUa anläggningar. Företrädesvis bör bidrag utgå inom bransch eller företag där reningsåtgärder av någon omfattning tidigare ej vidtagits. Men även i branscher där betydande insatser redan gjorts kan bidrag utgå för åtgärder som bedöms som särskilt angelägna. Där­till kan bidrag med maximalt 50 % av kostnaden utgå för försöksan­läggningar i full skala som är av allmänt intresse.

Motiv för att ge högre bidrag tUl försöksanläggningar i full skala är att tekniska eller ur andra synpunkter acceptabla lösningar saknas i fråga om vissa mUjöproblem. Valet av procentsats skall återspegla den utvecklingsnivå som den enskUda åtgärden ligger på. Högsta bidragspro­cent kan tUlämpas när teknUcen tidigare är helt oprövad. Ärenden av­görs av Kungl. Maj:t om högre bidrag än 25 % av kostnaden skall till-lämpas.

Under vinterhalvåret 1971/72, 1972/73 och 1973/74 infördes förhöjda bidrag med under första perioden 75 % och under de två senare perio­derna med 50 %. Under periodema med förhöjt bidrag märktes en avsevärd uppgång i antalet ansökningar.

För båda bidragsformerna gäUer att miljövårdsåtgärderna skall fram­stå som angelägna ur aUmän synpunkt samt att anordningarna kan antas bli utnyttjade under så lång tid att kostnaderna ter sig försvarbara. Vidare gäller att bidrag endast kan utgå till industriella anläggningar som tagits i drift före den 1 juU 1969. Kungl. Maj:t kan i särskUda fall bevilja undantag från denna regel. Men avsikten är således att bidraget skaU avse äldre anläggningar där företaget -vid anläggningens tUlkomst inte hade att räkna med de skärpta krav på miljön som senare aktuali­serats. Anläggningar som tillkommit efter 1 juli 1969 skall i princip fylla gäUande krav utan att speciella bidrag skall utgå därför.

Bidragsberättigade kostnader är direkta investerings- och konstruk­tionskostnader för åtgärder som vidtas av mUjövårdsskäl. Bidrag utgär ej för drift och underhåll av anläggning. Även tUl kostnader för instru­ment och anordningar för löpande kontroU av utsläpp kan bidrag läm­nas. Utgifter för utredning berättigar ej tUl bidrag, om ej särskilda skäl

Prop. 1975: 66

47

Bilaga

föreligger. Däremot utgär bidrag tiU konstruktionsritningar för renings­anordning som utförs.

Bidragen avser förbättringar av miljön i industrins omgivning. Många av de åtgärder som vidtas härför har emellertid även positiva effekter på de berörda företagens arbetsmUjö. Detta gäller bl. a. installationer av nya och förbättrade avsugningssystem som ofta utförs i samband med installation av reningsutmstning samt vid åtgärder för bullerbekämp­ning. Till en början intog naturvårdsverket ståndpunkten att om en ansökan om bidrag avsåg en åtgärd som hade effekter både på den yttre miljön och arbetsmUjön gjordes avdrag med den del som kunde anses avse arbetsmiljön. Senare har man ändrat inställning och natur­vårdsverket betraktar numera effekter på den inre mUjön som elt posi­tivt argument i samband med bedömning av ansökan. Reducering före­kommer således ej numera för åtgärder som har effekter på arbetsmil­jön. Däremot beviljas inte bidrag för åtgärder som i hu-vudsak avser arbetsmUjön.

Från och med bidragsgivningens början i febmari 1970 till och med maj 1974 har totalt 666 milj. kr. beviljats i bidrag till sammanlagt 1 285 anläggningar enligt uppgifter från naturvårdsverket. Fördelningen på industribranscher framgår av tabell 1 i det följande. Industrin har inves­terat ca 1 700 mUj. kr. 1 bidragsberättigade miljövårdsåtgärder. Investe­ringarna i bidragsberättigade vattenvårdsåtgärder uppgår till ca I 100 milj. kr. och bidragen tUl 405 mUj, kr. För de luftvårdande åtgärderna har industrin investerat sammanlagt ca 600 mUj. kr, och bidrag har bevUjats med 261 imlj. kr. Effektema av dessa investeringar har varit avsevärda. Som exempel kan nämnas att den vanligast förekommande luftvårdsåtgärden, stoftavskUjning, minskat de totala stoftutsläppen i landet med 661 ton/dygn. Bidragen till bullerbekämpande åtgärder har hittills varit relativt obetydUga.

Tabell 1. Fördelningen av bidragen på industribranscher.

Skogsindustri

Metallurgisk industri

Jord-, sten- och mineralullsindustri

Livsmedelsindustri

Kemisk och kemisk-teknisk industri

Ytbehandlingsindustri

Textil- och garveriindustri

Övrig industri

Investerings-

Beviljat

kostnad

bidrag

milj, kr.

milj. kr.

703,9

261,8

380,0

170,9

167,4

78,1

141,8

51,8

101,5

40,2

101,7

38,9

29,5

13,1

30,2

11,6

1 656,0

666,4

Prop. 1975: 66

48

Bilaga

4  Tidigare utredningar och stiillningstaganden i regering och riksdag

ArbetsmUjöfrågan har under senare år i flera sammanhang varit aktueU i regeringens och riksdagens arbete. Framställningar motions­vägen om stöd till arbetsmUjöförbättrande åtgärder har framförts vid åtskUUga tUlfällen.

Statsmakterna har ställt sig positiv tUl oUka former av stöd för arbets-mUjÖns förbättring. Det har bl. a. gällt utbyggnad av arbetarskyddssty­relsens och yrkesinspektionens resurser, stöd tUl forskning, utbUdning och information beträffande arbetsmiljön och stöd till försöksverksam­het på det företagsdemokratiska området. Genomgående har dock krav på direkt ekonomiskt stöd tUl arbetsmiljöförbättringar avvisats.

Denna inställning omfattas också av arbetsmarknadens parter. Flera skäl har anförts för denna uppfattning. Genom att en god arbetsmiljö betraktas som en del av arbetsförhåUandena och kostnadema härför som en del av produktionskostnaderna kan arbetsmiljösynpunkter komma in på ett tidigt stadium i företagens planering. På så sätt kan problemen undvikas i stället för att man genom tUläggsåtgärder i efterhand för­ söker avhjälpa problemen. Ett stöd insatt vid ett visst tiUfälle får lätt effekten att de företag som varit ute i god tid och redan löst sina pro­blem går miste om stödet, medan de företag som skjutit problemen framför sig premieras genom att de får del av stödet. Införande av stödåtgärder på ett område kan eventueUt leda tUl en allmän ovilja bland företagen mot att vidta åtgärder utan att speciella stödåtgärder erbjuds.

Arbetsmiljöutredningen (SOU 1972: 56) lade fram sitt första betän­kande 1972, där framför aUt de institutioneUa och organisatoriska for­merna för arbetarskyddet behandlas. På grundval av betänkandet be­slöts år 1973 viktiga ändringar i arbetarskyddslagstiftningen m. m.

ArbetsmUjöutredningen, i vUken bl. a. arbetsmarknadspartema är representerade, anför följande argument mot tanken på ekonomiskt stöd för arbetsmiljöförbättringar:

kostnaderna för en god arbetsmUjö är cn del av produktionskostna-dema och bör betalas av produktionen

det är ytterst svårt att skUja kostnadema för arbetsmiljöinsatser från kostnader för produktionen i övrigt

ett stödsystem igångsatt vid ett tiUfäUe kan innebära en diskrimine­ring av dem som åtgärdat sina arbetsmiljöproblem innan systemet satts igång

möjligheten att få stöd kan leda tUl att företagen rent allmänt efter­sätter arbetsmUjön i avvaktan på att statligt stöd skall ugå

en förskjutning av ansvaret för arbetsmiljön från företagen tiU det aUmänna står i strid med de principer arbetarskyddslagstiftningen vUar på

Prop.1975: 66

49

BUaga

genom bidrag kan man stimulera tUl olika slag av skyddsinstallatio­ner, medan den effektivaste metoden många gånger är att ändra själva produktionsprocessen.

I prop. 1973: 130 anförde departementschefen på grundval härav:

"De förbättringar i arbetsmiljön som utredningens förslag syftar till kan i en del fall fordra ekonomiska insatser av betydande omfattning för de berörda företagen. När det gäUer denna fråga är utredningen enig om att kostnadema för arbetsmUjöförbättrande åtgärder skall vara en del av företagens produktionskostnader. Det är enligt min mening av grundläggande betydelse att denna princip om att kostnaderna för arbetsmiljön skall bäras av produktionen så entydigt kan slås fast i detta sammanhang på grundval av en enig uppfattning hos både arbetstagar­nas och arbetsgivarnas organisationer."

Socialutskottets majoritet anslöt sig liksom riksdagen tiU samma princip vid behandlingen av prop. 1973:130 (SoU 1973:25). Social­utskottet intog samma ståndpunkt i utlåtande över motioner tiU 1974 års riksdag med förslag om statligt ekonomiskt stöd till förbättring av arbetsmUjön (SoU 1974:4). RUadagen biföU emellertid efter lottning den åsikt som företräddes av motionärerna, och begärde av regeringen ett förslag tiU statliga stödåtgärder för förbättring av arbetsmUjön,

Frågan om statligt stöd tUl förbättring av arbetsmiljön har även aktualiserats av några branschutredningar. Gjuteriutredningen föreslog i sitt betänkande Svensk Gjuteriindustri (Svenska Gjuteriföreningen) sid. 187, statligt ekonomiskt stöd tUl mUjövårdsåtgärder inom gjuterierna. I prop. 1973: 57 avvisades tanken på sådant stöd och departements­chefen anförde:

"Det FoU-arbete (forsknings- och utvecklingsarbete) som delvis med statliga medel bedrivs på arbetsmUjöområdet liksom en utveckling mot större enheter med mer avancerad produktionsteknik innebär att fömt­sättningar skapas för att betydande delar av branschens problem i detta avseende skall kunna lösas. Av dessa skäl bör statliga åtgärder för gju-teriindustrin enligt min mening huvudsakligen inriktas på att skapa kon­kurrenskraftiga enheter, som själva kan bära kostnaderna för angelägna miljöförbättringar."

Frågan om stöd till arbetsmiljöförbättringar inom gjuterierna berördes varken av näringsutskotlet (NU 1973: 37) eller i riksdagsdebatten.

4    Riksdagen 1975. 1 sand. Nr 66

Prop. 1975: 66

50

Bilaga

5  Hur kan arbetsmiljön förbättras?

För att arbetsmUjön skall kunna förbättras krävs först och främst att problemen uppmärksammas och att krav pä förbättringar förs fram, Gmnden för en förbättrad arbetsmiljö är således bl. a. att det finns en lokal arbetarskyddsorganisation med skyddsombud, huvudskyddsombud och anknutna experter såsom skyddsingenjör, företagsläkare etc. Denna organisation har redan tidigare spelat en stor roU och dess betydelse har genom 1973 års ändringar i arbetarskyddslagen ytterligare fram­hävts. Sedan problemen har uppmärksammats och krav på förändringar förts fram krävs kunskaper om hur problemen skall lösas. Här är forsk­nings- och utvecklingsarbete liksom utbUdnings- och informationsverk­samheten av stor betydelse. Exempel på viktiga insatser inom det senare området är det arbete som utförs i Arbetarskyddsnämnden.

Det finns några undersökningar i vUka man sökt belysa de skUda faktorer som påverkar arbetsmUjön. I en av delundersökningarna i LO:s utredning Insyn i arbetsmiljön tUlfrågades 253 skyddsombud som genomgått LO:s tvåveckors-kurs för skyddsombud om vad de ansåg vara orsakerna tiU att mUjöproblem inte åtgärdades. Svaren framgår av nedanstående tabeU.

TabeU 2. Orsaken till att miljöproblem inte åtgärdas (mer än ett svars­alternativ får ifyllas).

Orsaker

% av svaren

Ointresse från skyddstjänstemannens sida

10

Ointresse från företagsledningens sida

70

Inga tekniska möjligheter tUl åtsärd

80

Hälsoriskerna anses ej överhängande

77

Ekonomiska skäl

100

Andra skäl

27

Källa: Insyn i arbetsmiljön Utbildning effekt. Prisma LO, Stockholm 1972, sid. 11.

Alla svarande har pekat på de ekonomiska motiven. Svaret på frågan säger dock inget om vUken tyngd de olika motiven har då mer än ett alternativ kunnat nämnas och någon rangordning inte gjorts.

Rättssociologiska institutionen vid Lunds universitet genomförde 1972 på uppdrag av Delegationen för de små och medelstora företagen en studie av arbetarskyddet inom den träbearbetande industrin. Undersök-nmgen omfattade ett stickprov om 100 företag med mellan 10 till 200 anställda. I en av frågoma ombads företagsledama ange vUka faktorer de ansåg bidra tUl en god arbetsmUjö. Svaren framgår av nedanstående tabeU.

Prop. 1975: 66

51

Bilaga

TabeU 3. VUka faktorer anser företagsledarna bidra till en god arbets­miljö (mer än ett svar bör ifyUas).

Faktorer

Mycket

Inte

Vet

Ej

Totalt

bidra-

alls

ej

svar

gande

bidra­gande

Företagets goda ekonomi

94

3

2 .,

1

100

Elt aktivt intresse för att förbättra

de anställdas arbetsvillkor

97

1

1

1

100

Tidigare svårigheter att behålla van.

yrkesulbildad arbetskraft

39

44

15

2

100

Prestigetänkandet; det offentiiga

trycket är stort

28

59

12

1

100

Yrkesinspektionen gör täta kontroUer

40

54

5

1

100

Krav frän yrkesinspektionen

med hot om åtgärder

32

62

5

1

100

Rädsla för produktionsbortfall

51

41    .

7

1

100

Eu gott samarbete mellan ledning

och anställda vad gäller arbets-

miljöfrågor

98

1

1

.

100

Införande av företagshälsovård

enligt överenskommelser mellan

LO och SAF

52

28

18

2

100

Källa:[REDACTED_EFTERNAMN], Dan, m. fl.: Arbetarskyddet inom den tiftbearbetande industrin. Delegationen för de mindre och medelstora företagen (stencil. Indu­stridepartementet 1972 sid. 77.)

Såväl samarbetet mellan ledning och anställda som företagsledningens intresse för arbetsmiljöfrägor och företagets ekoriomi spelar enligt undersökningen en stor roll. Även yrkesinspektionen tillmäts en bety­dande vikt.

De åtgärder som skaU vidtagas för att förijättra arbetsmiljön kan självfaUet skapa finansieringsproblem. Några mer omfattande under­sökningar av vUken roU kostnadema spelar för arbéUmiljöförhållandena synes dock inte finnas. I allmänhet tUlskrives kostnadema en stor och i regel avgörande roll för vilka åtgärder som bin- vidtagna. De anställ­das och yrkesinspektionens framstötar om förbättringar besvaras i den mån de inte leder tUl åtgärder, av företagsledningar ofta med att man inte har råd att genomföra åtgärden som kostar lite eller ingenting alls ändå förblir ogjorda. Det är uppenbarligen inte ekonomin som är den enda avgörande faktorn som bestämmer vilka åtgärder som blir vid­tagna. Kunskaper och intresse liksom förekomsten av initiativ och påtryckningar spelar en betydande roll. Samtidigt torde de ekonomiska motiven ofta vara de avgörande. SpecieUt bland företag med dålig lön­samhet och dålig likviditet torde det i många faU förhålla sig så att man med hänsyn tUl den ekonomiska situationen endast genomför en del av de erforderiiga åtgärdema.

I många fall kan väsentiiga förbättringar av arbetsmiljön endast åstad­kommas genom nybyggnad av lokaler, nyinköp av maskiner, föränd-

Prop. 1975: 66

52

Bilaga

ringar i produktionsprocessen eUer lUmande genomgripande föränd­ringar. I sådana fall kan man inte särskilja vad som specifikt är en arbetsmUjöförbättring. I själva verket är det många gånger så att de mest omfattande och betydelsefulla åtgärderna för att förbättra den fysiska arbetsmUjön är de fortiöpande investeringar som görs i företagen av ekonomiska och/eller tekniska skäl. Äldre och slitna maskiner inne­bär större olycksfaUsrisker, avger mer buUer, medför sämre arbetsstäU-ningar etc. När en ny maskin inköps innebär det i allmänhet ökad pro­duktivitet och man får en arbetsmUjöförbättring på köpet. Denna för­bättring kan oftast inte definieras som en särskild kostnad.

I sammanhanget skaU framhållas att det inte råder något entydigt samband mellan nyinvesteringar och arbetsmUjöförbättringar. I vissa fall kan också arbetsmiljön försämras vid nyinvesteringar och införande av ny teknik. Modernare maskiner har ofta högre hastighet vilket kan medföra ökat buller. Vanligare är emellertid att modern produktions­teknik är fysiskt mindre påfrestande, men att den däremot medför en försämrad psykisk mUjö i form av ökad monotoni, ökad bundenhet i jobbet, mer kortcykliska arbeten och lägre krav på operatörens yrkes­kunnande. Införandet av nya kemiska substanser i arbetslivet är en annan faktor som medverkat tiU nya arbetsmUjöproblem.

Insatsema för att förbättra arbetsmiljön kan vara av skilda slag. I samband med frågan om ekonomiskt stöd kan det vara lämpligt att skilja på följande tre former.

1.

Tilläggsåtgärder som enbart har effekt på arbetsmiljön. Hit hör exempel-sås bättre ljudisolering genom ljuddämpande material i tak och på väggar, bättre ventilation, halkfria golv, inmontering av bättre ljus. Dessa åtgärder påverkar inte produktionsprocessen utan har endast effekter på arbetsmUjön.

2.

TUläggsåtgärder som har effekter på arbetsmiljön men som sam­tidigt tekniskt eller organisatoriskt påverkar produktionen och produk­tiviteten. Effekten på produktiviteten kan vara positiv eUer negativ. Som exempel kan anföras flera eller förlängda arbetspauser, pausutrym­men för personalen, buUerdämpande kåpor på maskiner som tar bort buller men som samtidigt försvårar operatörens arbete och underhålls­arbetet. Andra exempel är robotar som eliminerar ett riskfyllt arbets­moment men som samtidigt kan innebära en billigare produktion. Kost­nadema för dessa förändringar kan normalt inte fördelas med någon större precision mellan arbetsmUjöåtgärder och produktionstekniskt motiverade åtgärder.

3.

Åtgärder som innebär en radikal förändring av hela produktions­system innebärande att annan produktionsteknik kommer tiU använd­ning, nya material utnyttjas etc. Som exempel kan anföras byte av sprängämne i gruvor och övergång från boktryck tUl offsettryck inom den grafiska branschen. Vid förändringar av denna typ är det helt

Prop. 1975: 66

53

Bilaga

omöjligt att urskilja vad i investeringen som skall hänföras till arbets­mUjöförbättringar och vad som skaU betraktas som produktionstekniskt motiverade förändringar. Förändringar i organisation och arbetsfördel­ning är ofta att hänföra tiU denna typ av åtgärder. När det gäller för­ändringar i arbetets organisation är det mycket svårt att fastställa såväl effektema på arbetsmUjön som de kostnader som förändringen innebu­rit och som är att hänföra tUl arbetsmiljön.

6  Kostnader för och ekonomiska eflfekter av arbetsmiljöförbättringar 6.1 Kostnader för arbetsmiljöåtgärder

Kostnaderna för tUläggsåtgärder för förbättring av arbetsmUjön är i regel av två slag. Det ena är kostnadema för inköp och installation av apparater och tillbehör. Som exempel kan nämnas kåpor för buller­dämpning, ventUationsanläggningar, lokaler och utrustning för omkläd-ning, lunchrum etc. Den andra typen av kostnader gäller expertkun­nande för att analysera problemen och föreslå lämpliga lösningar. Nedan diskuteras och exemplifieras kostnader för skilda slag av arbets­miljöförbättringar. En mer omfattande exempUfiering uppställd bransch­vis återfinns i bilaga B.

6.1.1 Belastningsproblem, ergonomiska problem  och fysisk ansträng­ning, fysiska olycksfallsrisker

Hälften av de tUlfrågade i LO:s medlemsenkät Risker i jobbet (Prisma-LO 1970), sade sig ha belastningsproblem på arbetsplatsen. Om siffran är representativ innebär det att hälften av LO:s medlemmar eller ca 800 000 personer har dessa problem. Några uppskattningar av kost­naderna för att förbättra arbetsplatserna vad avser tunga lyft och andra belastningar finns inte. Åtgärderna kan i vissa faU vara mycket begrän­sade, inköp av en sittriktig stol, en mindre modifiering av en maskin, etc. I andra fall kan det röra sig om att delar av en tillverkningsprocess måste automatiseras eller att fjärrmanövreringsutmstning måste anskaf­fas. Då kan utgiftema bli ett par hundra tusen kronor eller mer för en arbetsplats.

Åtgärder för att förebygga olycksfaU består ofta i tUläggsutrustning för maskiner samt i personlig skyddsutrustning. Kostnaderna för den personliga skyddsutmstningen är i regel obetydliga, ofta ej mer än några hundra kr. per år och person. Utgifterna för tUläggsutrustning för ma­skiner och verktyg varierar kraftigt. Kastskydd på en motorsåg och liknande enkla skyddsanordningar kostar ca 50 kr. Förarskydd på en traktor och uppvärmningsanordning för en traktorhytt kostar vardera 1 000 kr. Grindskydd på en excenterpress kostar ca 6 000 kr., medan skydd för en kantpress enligt senaste pressanvisningama kan kosta 20

Prop. 1975: 66

54

Bilaga

25 000 kr. Sistnämnda belopp kan förefalla högt, men innebär likväl ofta endast ca 10 % av maskinens inköpspris.

6.1.2 Buller

Enligt LO:s medlemsenkät Risker i jobbet är buller det näst största miljöproblemet. 40 % av LO:s medlemmar upplever bullerproblem på arbetsplatsema.

Buller kan bekämpas på olUta sätt, genom ändring och modifiering av maskiner och processer (eliminering av bullerkällan), genom begräns­ning av ljudets direkta utbredning, genom inkåpning el. dyl, eller genom begränsning av det reflekterade ljudet med ljudupptagande väggar och tak.

Ändring av maskiner och i processer är i regel det effektivaste och biUigaste sättet att minska buDcr. Dvs. själva åtgärden är ofta billig, medan kostnaderna för att identifiera buUerkäUan och finna cdtemativa lösningar ofta är betydUgt större. En genomgång av ett antal exempel på kostnader för ändring av maskiner visar att kostnaden i flera fall uppgår tiU högst 1 % av maskinkostnaden. Modifiering av en träbear-belnlngsmaskln kostade 300400 kr, (ca 0,5 % av investeringsutgiften), medan modifiering av en pappersmaskin inte medförde några merkost­nader, då vissa av förändringarna medförde besparingar som uppgick tUl ett lika stort belopp som merkostnadema. Förutom de tekniska svårig­heterna har man emellertid dryga utgifter för att identifiera bullerkäl­lan och för att utforma åtgärder samt för eventuella driftavbrott under utredningstiden. I inget av de insamlade exemplen uppgår dock utgiften för att ändra en maskin eUer en process tUl mer än 5 % av maskin­investeringen.

Inkåpning är ofta enda sättet att dämpa buUer från maskiner som inte går att modifiera, Inkåpningen kan medföra problem för operatö­rer vid drift och vid översyn. Då så är fallet kan fristående flyttbara skärmar användas i stället för kåpor. Inkåpning kräver inga avancerade utredningar och monteringen är relativt enkel. Exempel pekar på att inkåpning av en maskin normalt kan göras för 510 % av maskinkost­naden, i besvärliga fall upp tiU 30 % av maskinkostnaden. Vad gäller metallbearbetningsmaskiner (ex. stansar och borrar) har i några fall utgifterna uppgått till ca 10 000 kr. för en inkåpning. För denna summa har man då fått en specieU bur som omsluter hela maskinen samt belys­ning och ventUation i buren.

I de fall dä modifiering och inkåpning inte är möjlig återstår endast lokaldämpning, vUket ofta dessutom är ett bra komplement tiU de andra två åtgärdema. Ljuddämpande material som fästes på hårda väggar och tak fångar upp inemot 90 % av det ljud som annars reflekteras. Flera lämpliga material tiUverkas av byggmaterialindustrin och monteringen är mycket enkel. Utgiftema uppgår tiö 2050 kr/m° inklusive monte-

Prop. 1975: 66

55

Bilaga

ring, vilket ofta endast utgör några procent av bygginvesteringen.

Bullerproblemen är relativt väl kända och i många branscher finns problemen kartlagda. Så anges exempelvis utgiftema för att lösa ljud­problemen inom byggelementindustrin till 19 milj. kr. eller 5 500 kr. per anställd.

6.1.3   Klimat- och luftproblem

Med klimat förstås luftens temperatur, fuktighet och hastighet. Luft­föroreningar förekommer som partiklar eller gaser. Då man önskar förbättra luftförhåUandena i en arbetslokal krävs ofta kontakt med olika företag som tillhandahåller fläktutrustning, el-installationer, sanitetsin-stallationer, kyltekniska instaUationer och automatik.

Branschen har under de senaste åren huvudsakUgen varit inriktad på ventilation av kontorshus, då efterfrågan på ventUation av industriloka­ler varit mycket begränsad. Principer från kontorsventilationens område har i några fall kritiklöst överförts tUl verkstäder med dåligt resultat. I större industrilokaler kan ventUationsfrågan vara mycket svårlöst. Stora utrymmen samt förekomsten av värmeavgivande maskiner, stora portar etc. medför problem. Kostnaderna för ventUation av en industri­fastighet uppgår i enklare fall tiU 23 % av byggkostnaden, i svårare fall inte säUan tUl 1015 % av byggkostnaden. I industrilokaler är man ofta tvingad att komplettera den aUmänna lokalventUationen med punktventUation vid arbetsplatser med speciella problem. En dammav-skiljare för en handhållen borrmaskin kostar t. ex. ca 5 000 kr.

Fömtom instaUation av ventUationsanläggningar har man att räkna med driftkostnader. En enkel tumregel är att driftkostnaden är lika stor som den årliga kapitalkostnaden.

6.1.4  Belysning

Belysningen är kanske den mUjöfaktor som är enklast att isolera och kostnadsberäkna. Belysningsstandarden i arbetslokaler mäts traditionellt i lux (infallande ljus i horisontalplanet), och lux-värdesrekommendatio-ner finns för olUca arbetsplatser. Lux-talet är dock ett otillräckligt mått på ljusstandarden. Det tar ej hänsyn till reflexer, ljusfärg och många andra förhållanden som påverkar resultatet. Ett bättre mått är lumi-nansen, dvs. det från arbetsytoma reflekterade ljuset. Den ensidiga beto­ningen av lux-värdet har medfört att många arbetsplatser har tillräcklig utstrålande ljusmängd men trots detta undermåliga belysningsförhål­landen.

Kostnaden för installation och drift av industribelysning överstiger i regel inte 0,5 % av lönekostnaden. Det innebär att kostnaderna är endast några kr./m golvyta. Av kostnaden för belysning är 50 % el­kostnader, 35 % kostnader för armatur och installation, medan lampor och underhåll uppgår till ca 15 %. Dålig belysning hänger of ta samman

Prop. 1975: 66

56

Bilaga

med bristande underhåll. Armaturen rengörs för sällan, trasiga lampor byts ej ut etc.

Höga belysningseffekter kan medföra fördyrande ventilations- och temperaturhållningskostnader. Det kan bl. a. vara fallet i livsmedels­industrin där temperaturen måste håUas låg.

6.7.5 Kostnader för att förbättra den sociala och psykiska arbetsmUjön Det råder ingen klar åtskillnad meUan de åtgärder som är avsedda att förbättra den fysiska arbetsmiljön och de som är avsedda att förbättra den sociala och psykiska arbetsmUjön. Exempelvis innebär en sänkning av bullemivån både att riskerna för hörselskador minskas och att sam­tal mellan de anställda underlättas. En omfördelning av arbetsuppgifter, som ger den enskUde ett mer varierat arbete, medför både att arbetet bUr mindre ensidigt vad gäUer den fysiska påfrestningen och att arbetet bUr mer omväxlande och stimulerande.

På samma sätt kan man i många andra f aU med en och samma åtgärd uppnå förbättringar av arbetsmUjön i flera avseenden. En olägenhet i arbetsmiljön kan förstärkas om den uppträder i kombination med andra faktorer. Det är därför lämpligt att behandla alla arbetsmiljöfaktorer i ett sammanhang.

Kostnaderna för att underlätta sociala kontakter i arbetet och göra arbetet mer stimulerande och kvalificerat varierar starkt meUan olika typer av tillverkning. I vissa fall måste maskiner flyttas och lokaler för­ändras för att möjliggöra en ur arbetsmUjösynpunkt bättre produk­tionsuppläggning. I andra faU krävs inga som helst förändringar i maski­ner och lokaler utan de önskade resultaten kan åstadkommas genom ändringar i organisation, arbetsfördelning, administrativa rutiner o. djl. Kostnaderna för dessa typer av förändringar begränsar sig i huvudsak tiU kostnader för utredningsarbete om vilka förändringar som skall genomföras samt utbUdningskostnader för att introducera de nya ruti­ner och arbetsmönster som önskas. I enkla fall räcker det med att berörd personal får tillfäUe att diskutera igenom och besluta om hur de vUl ändra på arbete och organisation. I mer komplicerade fall kan om­fattande utredningsarbete av externa konsulter erfordras och därefter omfattande utbildning.

6.1.6 Översiktliga uppgifter om kostnader för fysiska arbetsmUjöför­bättringar

Några allmänt accepterade beräkningar av kostnaderna för att åstad­komma en god fysisk arbetsmUjö saknas i huvudsak. Vissa enskUda uttalanden kan dock förtjäna att återges.

Professor Gideon Gerhardsson, SAF, (Arbetsledaren 1970/19) har angivit kostnadema för de vanligaste miljökomponenterna till ca 10 %: "Om investeringskostnaderna i övrigt ligger på 1 0001 500 kr/m° golv-

Prop. 1975: 66

57

Bilaga

yta kan en god belysning kosta 10 %, dvs. 100 kr., ventUation ytterligare 10 %, bullerbekämpning 10% tiU". Även yrkesinspektör Bengt Spring-feldt har uppskattat kostnadema till denna storleksordning (se Teknisk Tidskrift nr 23/74. Uppskattningen vad gäller buller öch ventilation stöds av andra uppskattningar, men belysningskostnaderna anges av > andra till betydligt lägre värden. En tUlverkare av ventUationsutrustning anger kostnaden för ventilation tiU ca 6 % av byggkostnaden, då bygg­kostnaden sätts tUl 200 kr./m. Dessa uppgifter avser i första hand kost­nader i samband med nyinvesteringar. Kostnaderna för att åstadkomma god mUjö i ganUa lokaler och gamla produktionsapparater är ofta högre än för att åstadkomma motsvarande resultat i samband med nyinveste­ringar.

Den enda mer omfattande beräkningen av kostnader för att åtgärda problem i den existerande industrinuljön är en beräkning publicerad 1972 som gjorts av en konsult inom mUjÖområdet, C. O. Elvingsson. Hans beräkningar utgår från uppgifter om kostnader som han fått fram i sin konsulterande verksamhet. Beräkningen omfattar kostnader för åtgärder mot buller och luftföroreningar sä att gäUande normer från arbetarskyddsstyrelsen inte överskrids och gäller ca 14 500 företag i den tUlverkande industrin samt gmvor, jord- och stenbrott. För ca 2 000 företag har beräkningama gjorts i detalj. För 4 000 företag bygger be­räkningarna på andrahandsuppgifter i kombination med jämförelse med förelag med samma typ av produktlon. Från dessa 6 000 företag har därefter analogiberäkningar gjorts för resterande företag. Beräk­ningarna resulterar i investeringsutgifter om 20 mUjarder kr. Utslaget på 10 år och inkluderande driftkostnadema uppgår de årliga kostnader­na till 3 mUjarder kr. Uppskattningen av de erforderliga investeringama bransch för bransch framgår av följande uppställning.

Gruvor

Livsmedelsindustri

Textil

Läderindustri

Träindustri

Massa papper

Grafiska (ej förlag)

Kemisk, kem-tekn

Gummivaruindustri

Jord- och stenindustri

Järn- och stålindustri

Metallvaruindustri, mek.

verkstad

Elmaskinindustri

milj. kr.

Fördelat/anst.

tkr.

838

93

747

14

178

7

73

8

659

10

1280

28

415

15

935

33

175

5

3 174

81

2 250

47

8 674

42

1 301

35

Totalt   20 699

Då Elvingsson inte närmare redovisat sitt källmaterial är det svårt att uttala sig om hur pass tUlförlitliga dessa beräkningar är. Jämförelsema-

Prop. 1975: 66

58

BUaga

terial saknas i stor utsträckning. I de få fall andra personer gjort beräk­ningar av samma typ har man i flera fall uppgivit avsevärt lägre siffror än Elvmgsson. Vid behandlingen av uppgifterna måste man vidare beakta att beräkningen är helt teoretisk. SkuUe de beräknade åtgärderna genomföras i hela industrin skuUe det ta avsevärd tid. Under den tiden skuUe en rad av problemen försvinna till följd av den normala investe­ringsverksamheten, stmkturrationaliseringar etc. samtidigt som ambi­tionsnivån vad avser arbetsmiljön sannolikt kommer att höjas.

6.2 Intäkter och besparingar av arbetsmiijöförbättringar

De positiva ekonomiska effekterna av arbetsmUjöförbättringar är självfallet ännu svårare att beräkna än kostnaderna. De positiva effek­terna kan förväntas på flera olika nivåer.

För företagen kan besparingarna vara sänkta personalkostnader ge­nom färre olycksfaU, sänkt personalfrånvaro och mindre personalom­sättning, bättre trivsel och bättre samarbete i arbetet. I en nyligen publicerad undersökning' bland varvsarbetare angavs dålig arbetsmiljö som det främsta skälet för vantrivsel i arbetet. Liknande uppgifter fipns från andra branscher. Det finns alltså argument för att investeringar i bättre arbetsmiljö kan vara lönsamma investeringar även ur traditionellt företagsekonomiskt perspektiv.

De stora kostnaderna till följd av dålig arbetsmiljö drabbar dock i första hand individen och samhället. En avsevärd del av de kostnader som samhället lägger ned på sjukvård och arbetsmarknadspolitiska åt­gärder är en följd av brister i arbetsmUjön. De som drabbas fysiskt tas om hand inom sjukvården, de som drabbas psykiskt tvingas många gånger lämna sina arbeten och behöver då stöd av samhället i någon form. Uppgifter om individemas och samhällets utgifter till följd av dålig arbetsmiljö saknas i stor utsträckning. Förekommande beräk­ningar omfattar i regel endast kostnader för yrkesskador. Ett exempel på en sådan beräkning ingår i arbetsmUjöutredningens första delbetän­kande "Bättre arbetsmiljö" (SOU 1972: 86). I en expertpromemoria har Hilding Starland beräknat kostnadema för yrkesskador under 1969, Beräkningen omfattar tre kostnadsslag, direkta kostnader, andra kost­nader och vårdkostnader. I de direkta kostnaderna ingår utbetalningar från riksförsäkringsverket (RFV) samt RFV:s administrationskostna­der. I "andra kostnader" ingår företagets kostnader för rubbningar i produktionen vid sjukskrivning etc, samt de materieUa skador som kan uppgå tUl 2,5 gånger de direkta kostnadema. Vårdkostnader är sam­hällets kostnader för vård av de yrkesskadade. Promemorian redovisar följande årliga kostnader:

' Utförd vid Sociologiska institutionen vid Stockholms universitet

Prop. 1975: 66

59

Bilaga

Direkta kostnader

320 milj. kr.

Andra kostnader

800 milj. kr.

Värdkostnader

75 milj, kr,

1 195 mUj. kr.

Om tUl detta lägges löne- och vårdkostnader för yrkessjukdomsfallen och färdolycksfallen uppgår de totala kostnadema för yrkesskador för 1969 tUl över 1 200 milj. kr. Yrkesinspektör Bengt Springfeldt har gjort cn liknande beräkning för år 1968 och kommit fram till något lägre siffror. Siffroma för 1969 innebär en årlig kostnad om 9 000 kr. för varje skada, och 400 kr, om det slås ut per anställd.

Besparingar i ett företag till följd av sänkt personalomsättning och personalfrånvaro gär relativt väl att beräkna. För arbetarpersonal i industrin uppgår kostnadema för rekrytering och introduktion av nyan­ställda ofta tUl 1020 000 kr,/anställd.

TiU detta kommer kostnader för kassation, produktionsstopp, kvali­tetskontroll, behov av övertid m, m. som kan följa av att nyanställd personal inte uppnått samma förmåga som personer med längre an­ställningstid. Dessa kostnader har i ett verkstadsföretag uppskattats vara meUan två och fyra gånger större än anställnings- och introduk­tionskostnaden.

Kostnadema för personalfrånvaro består både av kostnader för över-ansläUning tiU följd av frånvaro och eventuella merkostnader i produk­tionen i samband med att den ordinarie personalen ersätts med vikarier. Förbättringar i arbetsmUjön påverkar emellertid inle bara personal­kostnaderna, utan kan även förväntas inverka på samarbetsklimat, arbetsmoral och de anställdas vUja och intresse av att bedriva produk­tionen rationeUt och effektivt. Dessa effekter är svårare att beräkna.

Personalomsättning och frånvaro påverkas inte bara av arbetsmiljön utan även av en mängd andra förhåUanden. Det är således mycket svårt att med någon större säkerhet uttala sig om hur sambanden ser ut, och i vad mån en viss insats för att förbättra arbetsmiljön har "betalat sig" ur traditionell företagsekonomisk synvinkel i form av sänkta personal­kostnader. Det finns dock flera företag som deklarerat alt de anser sig ha gjort lönsamma investeringar i bättre arbetsmiljö. Ett medelstort verkstadsföretag uppger exempelvis att investeringar i bättre arbetsmiljö om 1,5 milj. kr. hade tjänats in inom två år genom sänkta kostnader för personalomsättning och personalfrånvaro. Företag som arbetat efter löpande-bandprincipen har under senare år i flera fall sökt nya lösningar av produktionsuppläggningen. Därvid uppges att kostnader för omlägg­ningen och kostnaderna för det ökade utrymme som den nya produk­tionsuppläggningen kräver kompenseras av sänkta personalkostnader. Ett exempel på åtgärder för förbättring av arbetsmiljön är de försök som gjorts att organisera arbetet efter principen om s. k. självstyrande grupper. Detta innebär bl. a. att en grupp anställda inom ett avgränsat

Prop. 1975: 66

60

BUaga

produktionsavsnitt själva organiserar och fördelar arbetet. Dessa för­ändringar görs för att tUlmötesgå de psykologiska och sociala arbetskra-ven samt kraven på kontroll och inflytande över det egna arbetet. Underlåtenheter vad gäller att tillgodose dessa krav har ofta medfört mycket höga personalkostnader.

De exempel på denna typ av förändringar som finns redovisade påvi­sar nästan genomgående produktivitetshöjningar, ofta uppgående till mellan 5 och 15%. Det innebär att kostnaderna för "investeringen" ofta intjänats på några få år.

De ovan anförda exemplen tar i första hand upp frågan om lönsamhe­ten av arbetsmUjöförbättringar på kort sikt. I det korta perspektivet förefaller det som om arbetsmUjö många gånger är en lönsam investe­ring. Samtidigt skall framhåUas att i många företag, exempelvis gruvor, stenbrott, hamnar och varv, en förbättring av arbetsmiljön tUl den nivå personalen i dag kräver är mycket kostsam, och att dessa investeringar inte aUtid kompenseras av sänkta personalkostnader och andra ekono­miska effekter.

1 etl längre perspektiv framstår dock arbetsmUjöinvesteringar mer genomgående som en lönsam affär även i strikt företagsekonomiskt perspektiv. Med ett växande välstånd i samhället, med förbättrade lev-nadsförhåUanden utanför arbetet och med växaiide utbildningsnivå kommer de företag som inte fortlöpande förbättrar sin arbetsmiljö inte att kunna dra tiU sig personal för sin verksamhet. Trycket från myndig­heterna att förbättra arbetsmUjön kommer också att öka. Man får således räkna med att förbättringar av arbetsmiljön på kort sikt kem vara en lönsam investering. I den mån så inte är fallet är företagen ändå tvingade att på längre sikt förbättra sin arbetsmiljö för att över huvud taget kunna bedriva någon verksamhet. Ovanstående resonemang är främst avsett att visa att arbetsmUjöinvesteringar ofta lönar sig ur företagsekonomisk synvinkel. Avgörande för hela resonemanget om behovet av investeringar i arbetsmiljö är emeUertid att dessa är nöd­vändiga sett från den enskUde arbetstagarens synpunkt.

7. De mindre och medelstora företagen

7.1 Arbetsmiljöförhållanden

Några säkra uppgifter finns inte som belyser huruvida de små och medelstora företagen skiljer sig från större företag vad gäller arbets-mUjöförhållandena. Från fackligt håll hävdas inte säUan att arbetsmiljön är sämre i de mindre företagen än i de större. Denna uppfattning mot­svaras inte alltid av samma bedömning bland dem som arbetar i små­företag. De som hävdar att arbetsmUjön är bättre i små företag pekar bl. a. på att närheten mellan den anställde och högste chefen medför att det är lättare att få gehör för krav på förbättringar. Vidare hävdas att den sociala atmosfären, trivseln, de informella kontaktema, närheten

Prop. 1975: 66

61

Bilaga

mellan medarbetare på alla nivåer m. fl. gynnsamma faktorer skulle medföra att de sociala förhållandena framstår som bättre i de små före­tagen än i de stora, och att detta kompenserar en eventuell brist vad avser de fysiska mUjöförhållandena,

Som exempel på uppfattningen att arbetsmiljön är bättre i de mindre företagen kan anföras en studie av arbetarskyddet inom den träbearbe­tande industrin. Där ansåg 43 % av skyddsombuden och 44 % av före­tagsledarna att arbetsmiljön är bättre i små företag än i slora (medan 35 % respektive 22 % hade motsatt uppfattnmg). Som de främsta skälen till detta förhållande angav skyddsombuden att i de små företagen före­tagsledaren bättre lär känna och bryr sig om de anstäUda samt att sam­manhållningen är större bland de anställda, vilket inverkar gynnsamt på arbetarskyddet.

De nära kontakterna och kamrathga förhåUandena på de små arbets­platsema skuUe kunna tänkas påverka arbetsmiljön på två sätt. Den ena möjligheten är att företagsledaren, i enlighet med vad som framkom i den ovan relaterade studien av träindustrin verkligen är mer mån om personalen och därför häller en bättre arbetsmUjö än i större företag. En annan möjlighet är att den vänskapliga atmosfären utesluter i och för sig berättigade krav på förbättringar från de anställdas sida och att arbetsmUjön som följd av detta är sämre. De som företräder åsikten att arbetsmUjön är sämre i små företag hävdar att den anställde sänker sina anspråk vad gäller arbetsmUjön hellre än att driva kraven mot före­tagsledaren och därigenom försämra den goda stämningen på arbets­platsen.

Antagandet att de fysiska arbetsmUjöförhållandena är sämre i de mindre företagen stöds av uppgifter om bristerna vad gäller personal, UtbUdning och andra resurser i dessa företag. I mindre företag saknas ofta de personer som i första hand har ansvaret för arbetsmiljön. På företagsledningssidan saknas skyddsingenjör och företagsläkare och på arbetstagarsidan saknas skyddskommitté och ibland även skyddsombud.

I den ovan refererade studien av arbetarskyddet inom den träbearbe­tande industrin redovisas följande resultat angående förekomsten av skyddskommittéer i de undersökta företagen:

Tabell 4. Antal företag i undersökningen som saknade skyddskommitté uppdelat efter antalet anställda.

Antal anställda

Antal

som

saknar

I % av samtiiga

skyddskommitté

tillfrågade

0-  19

27

100

20- 49

45

98

50- 99

12

75

100-199

4

50

200-

0

0

Källa:[REDACTED_EFTERNAMN], Dan, m. fl. Arbetarskyddet inom den träbearbetande industrin. Delegationen för de mindre och medelstora företagen, (stencil, Industridepartementet 1972) sid. 65.

Prop. 1975: 66

Bilaga

62

Enligt lag skall alla företag med över 50 anställda ha skyddskommitté. Enligt denna undersökning (som bygger på ett stickprov om 100 före­tag) har således 16 företag (60 %) av 27 med mer än 50 anställda ingen skyddskommitté.

I en av LO genomförd undersökning inom fabriksindustriarbetareför-bundets avtalsområde redovisas Uknande uppgifter om låg frekvens av organiserat skyddsarbete i mindre företag. En förfrågan till 630 skydds­ombud gav följande resultat.

Tabell 5. Förekomsten av organiserat skyddsarbete, skyddskommitté och skyddstjänsteman uttryckt i procent av antalet svarande.

Förelagsstorlek

Organiserat

Skydds-

Skydds-

skyddsarbete

kommitté

tjänsteman

förekommer ej

saknas

saknas

Mindre än 10 ansl.

85

92

90

11-25 anst.

78

82

90

26- 50 anst.

56

61

81

51-100 anst.

34

31

64

101-250 anst.

7

7

49

251-500 anst.

7

0

17

mer än 500 anst.

0

0

0

Källa: Bolinder, E,[REDACTED_EFTERNAMN], E: Risker i jobbet. Fabriks, Prisma Stockholm 1971.

LO,

TabeU 6. Procentuell fördelning av yrkeshygieniska och ergonomiska aktiviteter genomförda dels av intern företagspersonal och dels av utom­stående expertis fördelad på företagsstorlek.

Företagsstorlek

Yrkes-

Ergonomiska

Utomstående

hygieniska

utredningar

expertis

mätningar

genomförs

anlitas

genomförs

%

%

%

Mindre än 10 anst.

5

6

26

11-25 anst.

10

8

24

26- 50 anst.

19

8

36

51-100 anst.

19

9

42

101 -250 anst.

32

18

39

251-500 anst.

57

35

60

mer än 500 anst.

83

67

75

Källa: se tabell 5.

Just bristen på personal som kan ägna någon större tid åt arbets-mUjöfrågoma anförs ofta som en förklaring tUl den påstått eftersatta arbetsmUjön i de mindre företagen. I de företag där speciell skydds­tjänsteman saknas är det företagsledaren som enUgt lag svarar för

Prop. 1975: 66

63

Bilaga

arbetarskyddet. Denne har ofta ingen utbildning för uppgiften och skö­ter dessutom en rad andra betungande uppgifter i företaget. De mindre företagen har vidare ofta svårt att avdela personal såväl för det löpande skyddsarbetet som för att sända på kurser för skyddsombud, skyddsin­genjörer o. dyl.

Tillgången till företagshälsovård kan förväntas inverka positivt på arbetsmiljöförhåUandena. Av totalt 71 802 registrerade arbetsställen i Sverige har endast en mindre del tUlgång tUl företagshälsovård. Arbe­ tarskyddsstyrelsens företagshälsovårdsdelegation redovisar i en 1974 publicerad skrift följande uppgifter om antalet företagsläkare.

TabeU 7. Antal företagsläkare anställda med minst 20 tim./vecka (hel-eller deltid).

Arbetsgivare

Heltid 40-30 tim/v

Deltid 29-20 tim/v

SAF-anslutna företag O 500 anställda) Företagshälsovårdscentraler Rygghälsan Statsföretag AB Statiiga verk Kooperativa förbundet Primärkommuner

111

107

18

9

12

8

25

23

7

I

10

3

2

Landstingskommuner

32

12

Summa

322

58

Total

summa

380

Källa: Företagshälsovårdens personalresurser. Läkarna (1974 sid. 12),

En annan bidragande faktor till arbetsmUjöförhållandena i de mindre företagen är deras ekonomiska förhåUanden. De tas upp till närmare behandling i det följande.

En omständighet som ibland försvårar förbättringen av arbetsmUjön i de mindre företagen är att viss apparatur som behövs för att förbättra miljön (t. ex. vissa luftfilter), endast saluförs i vissa storlekar, vilket medför en överinvestering för de mindre företagen. Det krävs således en viss minimistorlek på företaget för att en anläggning skall kunna utnyttjas fuUt ut.

Flertalet studier av arbetsmiljöförhåUanden tycks inte ge underlag för att hävda att storleksfaktorn är någon viktig variabel. Arbetsmiljöför­håUandena tycks snarare bestämmas av branschtUlhörighet och typ av produktion. Branschindelning skulle således vara en mer fmktbar grund för diskussionen av arbetsmiljöförhåUandena än företagsstorleken. Detta gäller i första hand de fysiska mUjöfaktorema. När det gäUer socialt

Prop. 1975: 66

64

BUaga

klimat, kontakter mellan anslällda på olika nivåer, närhet till beslutsfat­tarna m. fl. faktorer som kan sägas vara av vikt för den psykiska och sociala arbetsmUjön är det större anledning att anta att företagsstorle­ken är en betydelsefull förklaringsfaktor.

7.2 Lönsamhet och finansiell ställning

I diskussionerna om arbetsmUjöproblemen framhålls de ekonomiska förhållandena som en orsak tUl brister, utebUvna åtgärder etc. Speciellt har de små och medelstora företagens ekonomiska problem framhållits. Även i den aUmänna debatten om företagens villkor har bekymrade röster höjts beträffande dålig lönsamhet och låg självfinansieringsgrad i de mindre företagen.

Flera metodproblem föreligger när de ekonomiska förhåUandena i de mindre företagen skall beskrivas och analyseras. Små företag har ofta en betydligt enklare redovisning än större företag. Ägaren/företagsledarens personliga löneuttag spelar ofta en roll i de små företagen som inte har någon motsvarighet i större företag.

TUlgängliga upplysningar ger inte underlag för påståendet att mindre företag i allmänhet har dålig lönsamhet. Utredningar som bygger på uppgifter om enskUda företag under flera års tid tyder på att den genom­snittliga lönsamheten är dålig, ibland mycket dålig i företag med 550 anställda.

Framför aUt gäUer detta företag i storleksordningen 520. I nästa grupp 51100 anställda uppvisas däremot en god lönsamhet, i genom­snitt bättre än i de större och de verkUgt stora företagen. Nästa stor-leksgmpp 101500 åter uppvisar en sämre lönsamhet. Situationen är sedan bättre i företag med över 500 anställda. Förutom denna variation i genomsnittlig lönsamhet skall understrykas att variationerna inom varje grupp är större bland de mindre företagen än bland de större. Således kan även i den "lönsammaste" gmppen 50100 anställda många problemföretag återfinnas och andelen nedläggningar, konkurser etc. kan vara väl så stor som i andra storleksgrupper.

Vad gäller finansieringen är förhåUandena snarlika. Företag i stor-leksgmppen 2150 anställda uppvisar den högsta ekonomiska tillväxt­takten och som följd härav lägre likviditets- och soliditetstal. I övrigt framkommer inga markanta skUlnader mellan de storleksgrupperna. Andelen eget kapital är i genomsnitt något lägre bland de mindre före­tagen än bland de större men även här återfinns en större spridning bland de mindre företagen. Man kan bland de små företagen återfinna exempel på företag som helt finansierar sin verksamhet och expansion med egna medel medan andra har en onormalt hög andel främmande kapital.

Prop. 1975: 66

65

Bilaga

TabeU 8. Likviditet och soliditet bland 176 industriförelag i Skellefteå, Katrineholm och Kristianstad/Hässleholm A-regioner.

Antalet anställda

Likviditet 1

Likviditet

2

Eget kap./tot.

kap.

5-

- 20

104%

103 %

11 %

21-

- 50

91 %

108 %

11 %

51-

-100

110 %

152 %

15%

101-

-500

114 7

162 %

18%

Totalt

104%

138 %

15%

Anm.: Likv 1 = likvida tillgångar exkl. färdigvarulager/kortfristiga skulder Likv 2 = likvida tillgångar inkl. färdigvarulager/kortfristiga skulder

Källa: Gläder, M. i Småföretagens ställning i svensk industri, (statens industriverk 1974).

Sammanfattningsvis kan sägas att lönsamhets- och finansieringsför­hållandena inte i någon högre grad följer storleksordningen. Variationer i dessa avseenden följer i högre grad konjunkturutvecklingen och utvecklingen i olika branscher. Generellt tycks dock gälla att sprid­ningen inom varje storleksgmpp är större vad gäller de mindre företa­gen, medan större företag uppvisar större homogenitet.

8. Utredningens förslag

Utgångspunkter. Utredningen hänför till arbetsmiljöområdet, förutom traditionellt arbetarskydd även faktorer i övrigt som har bety­delse för människan i arbetet. Ett sådant synsätt överensstämmer med vad som numera allmänt tillämpas. Det innebär att man vid sidan av de fysiska miljöfaktorerna som buller, temperatur, drag, luftföroreningar m.m. har att beakta de psykosociala aspekterna av arbetet. Viktiga faktorer som påverkar arbetsmiljön är exempelvis arbetets organisation, formerna för béslutfattande och löneform.

/ princip varje företag har från denna utgångspunkt mer eller mindre akuta arbetsmiljöproblem. Samtidigt som vissa problem löses kommer nya problem och behov ständigt tUl, som följd av ny kunskap eller genom att anspråken på arbetsmUjön höjs. För det rent teoretiska fallet att alla arbetsplatser under en begränsad tidsperiod skulle förändras för att fylla dagens krav genom olika tUläggsåtgärder till den existerande produktionsapparaten skulle detta medföra avsevärda kostnader. Till­gängliga uppgifter tyder på att det rör sig om tiotals miljarder kronor. Att angripa problem utifrån dessa perspektiv har inte varit utredningens uppgift. Utredningen delar helt den grundläggande bedömning som arbetsmUjöutredningen gjort nämligen att kostnaderna för att förbättra arbetsmiljön måste ses som en del av produktiohskostnadema och sålunda ingå i varje företags normala investerings- och driftkostnader.

5   Riksdagen 1975.1 saml Nr 66

Prop. 1975: 66

66

Bilaga

Arbetsmiljön förändras vid investeringar. Allmänt sett finns det anledning understryka, att de mest konstruktiva insatserna för att förbättra arbetsmiljön normalt görs i samband med större investeringar i ett företag. Som närmare redovisas i bUaga C sva­rar samhället genom sitt stöd i en rad former till investeringar i mindre och medelstora företag för mycket betydande insatser för att förbättra arbetsmUjön.

Frågan uppkommer emellertid om det i samband med investeringsbe­slut behövs regler som garanterar att erforderlig hänsyn tas till arbets­miljökraven.

.Arbetarskyddslagen föreskriver redan nu att skyddskommittén i ett företag skall delta i planering av nya eller ändrade arbetslokaler, anord­ningar och arbetsmetoder och att arbetsgivaren är skyldig att lämna den information som skyddsombuden behöver för sin verksamhet. Av detta följer att investeringsärenden skall beredas i samverkan med skyddsom­bud och skyddskommitté vid företaget. Vad gäller investeringar som kräver byggnadslov finns en garanti för att sådant samråd kommer tUl stånd. Byggnadsstadgan föreskriver att byggnadslovsärenden som avser arbetslokaler skaU underställas yrkesinspektionen för yttrande. Inspek­tionen skall i samband därmed kontrollera huruvida de anställda genom skyddsombud, skyddskommitté eUer på annat sätt haft tillfälle att ta ställning tiU byggnadsplanema.

Kontrollen av att personalens företrädare i skyddsfrågor genomgående kommer tUl tals vid investeringar som inte kräver byggnadslov är ej lika stark. Utredningen har funnit anledning att överväga humvida särskilda garantier bör skapas för att arbetsnuljösynpunkterna blir be aktade i samband med att statligt finansieringsstöd som är en del av samhällets sysselsältningsskapande åtgärder lämnas tUl företag.

Förslag. Utredningen föreslår att vid statligt kreditstöd i form av hantverks- och industrUån, eller lånegaranti samt vid lokaliseringsstöd läneansökan skall vara försedd med påskrift av skyddskommitté eUer skyddsombud av vilken framgår att dessa/denna beretts tUlfaUe att ta del av låneansökan. Det bör åligga låne- eUer garantibeviljande myndig­het att kontrollera att sådan påskrift återfinns i ansökan.

Utredningen har i enlighet med sina direktiv övervägt om det är möj­Ugt att inom de totala behoven av arbetsmiljöåtgärder göra någon av­gränsning som kan läggas tUl gmnd fÖr ett stödsystem. Utredningen diskuterar därför i det följande på grundval av överväganden som redovisas tidigare i betänkandet om det är möjligt att skilja ut vissa arbetsmiljöproblem, vissa mUjöfaktorer, vissa typer av åtgärder eller om det går att basera stöd på branschtillhörighet, företagsstorlek o. dyl.

Stöd avseende v is st miljöproblem. Ett exempel pä stöd som avser vissa mUjöproblem är de statsbidrag som sedan 1969 kan

Prop. 1975: 66

67

Bilaga

utgå till åtgärder som avser att förbättra den yttre miljön kring indu­strier.

Det är emellertid inte möjligt att direkt tUlämpa ett sådant bidrags­system till att gälla även arbetsmUjön. Stödet tUl den yttre mUjön avser endast några avgränsade fysiska mUjöfaktorer nämligen buller samt föroreningar i luft och vatten. Dessa utsläpp tUl omgivningen kan i regel lätt lokaliseras och de erforderUga åtgärderna fastställas. De åtgärder som kan bli föremål för bidrag är normalt olika typer av reningsutrust­ning som har karaktär av tilläggsutrustning som inte inverkar på före­tagets produktion. Åtgärdema för att förbättra arbetsmiljön är däremot ofta av den karaktären att de samtidigt innebär förändringar i produk­tionsförhållandena.

Stödet tUl åtgärder för att förbättra den yttre miljön påverkar nor­malt inte heller företagets produktionsförutsättningar och konkurrens-förhåUandena mellan företagen. Detta är emellertid inte sällan fallet vad gäUer åtgärder för att förbättra arbetsmUjön. Då avsikten är att inte påverka företagens konkurrensförhåUanden är därför frågan om stöd till åtgärder som avser att förbättra arbetsmiljön betydligt svårare att lösa än stödet tUl den yttre mUjön.

Även när det gäller sekundära effekter skUjer sig åtgärder för att för­bättra den yttre miljön från åtgärder för att förbättra arbetsmiljön. Åtgärder för att förbättra arbetsmUjön medför naturligt nog ofta lägre personalfrånvaro, lägre personalomsättning och bättre trivsel bland personalen. Sänkt personalomsättning och minskad frånvaro medför sänkta kostnader för företaget, och ökad trivsel och ökat välbefinnande för personalen, vilket kan förväntas påverka det ekonomiska resultatet gynnsamt även om sambanden inte är enkla och entydiga. Förbättring av den yttre miljön är i regel att betrakta som en ren kostnad för ett företag. Förbättringar i arbetsmUjön medför däremot ofta besparingar som i många fall kan väga upp kostnaderna.

Även från en annan synpunkt är paraUellen mellan stödet till förbätt­ring av den yttre mUjön och kravet på motsvarande stöd tUl arbetsmiljö­förbättringar missvisande. Flertalet arbetsmiljöproblem har varit kända länge och arbetarskyddslagen (av år 1949) innehåUer allmänna föreskrif­ter av tvingande natur om förebyggande av ohälsa och olycksfall. Även om det tidigare arbetarskyddsbegreppet nu vidgats tiU ett arbetsmiljö­begrepp och fler aspekter därmed räknas in i kravet på god arbetsmiljö, är det i princip inte fråga om några nya krav. När det däremot gäller kraven på den yttre mUjön handlar det tUl stor del om nya krav som rests. Förr ansågs det vara naturligt att industrin fick släppa ut förore­ningar i luft och vatten tiU stor del utan några restriktioner. Många företag kunde vid uppbyggnaden inte rimUgen räkna med de krav som numera ställs vad gäller rening av utsläpp från industrier. I det läget ansågs det rimligt att under en övergångsperiod, i samband med att en

Prop. 1975: 66

68

Bilaga

tvmgande lagstiftning trädde i kraft, lämna statliga .bidrag till äldre företag för att dessa skuUe få möjlighet att anpassa sig till de nya kra­ven. Någon motsvarande principiellt ny situation föreligger inte vad gäller arbetsmUjökraven.

Utredningen har således inte funnit det möjligt att avgränsa ett stöd tiU arbetsmiljön på motsvarande sätt som skett i fråga om stöd till den yttre miljön.

Stöd till arbetsmiljön inom viss bransch. Som framgår av utredningens kapitel 3 har frågan om stod till arbetsmiljö­insatser inom viss bransch redan tidigare aktualiserats. Branschtillhörig­het framstår för utredningen som en meningsfull inlednmgsgrund i arbetsmiljösammanhang. Inom en bransch är företagens problem ofta likartade i frågor om en rad faktorer som bestämmer arbetsmiljön såsom produktionsteknik, material, maskmer, verktyg och organisation. Arbets­miljöförhållandena hänger som tidigare påpekats nära samman med företagens ekonomiska förhåUanden, vUka i hög grad hör samman med branschtillhörighet. Företag i branscher med dålig lönsamhet tvingas många gånger att göra avkall på de åtgärder som skulle kunna förbättra arbetsmiljön. Bransch som utgör problem ur näringspolitisk synvinkel och av detta skäl blir föremål för statlig branschutredning, är normalt också en bransch som har problem med arbetsmiljön.

Förslag. Redan nu tas normalt arbetsmiljöfrågorna upp till be­handling då problem och framtidsutsikter i en bransch utreds.

Stimulansutredningen föreslår att i samband härmed även frägan om stöd till arbetsmiljöinsatser i branschen regelmässigt övervägs.

Stöd avseende viss arbetsmiljöfaktor. Tanken att begränsa ett stöd för arbetsmiljöförbättringar till viss arbetsmUjöfaktor (exempelvis buUer, kemiska hälsorisker) har utredningen funnit mindre tiUtalande. Fömtom tidigare angivna skäl skaU här tillfogas att ett be­traktelsesätt där varje mUjöfaktor behandlas för sig trots deras inbördes nära sammanhang står i strid med den aktuella utvecklingen på arbets­mUjöområdet. Det tidigare angreppssättet att koncentrera sig på en mUjöfaktor i taget ersätts nu i aUt större omfattning av försök att angripa flera faktorer paraUeUt, I många faU är det just förekomsten av flera arbetsmUjöproblem som förekommer samtidigt som det är sär­skilt angeläget att komma tiU rätta med.

Stöd baserat påföretagsstorlekm. m. Som närmare redovisats i kap, 7 föreUgger det inga enkla samband mellan företags­storlek och arbetsmUjöproblemens omfattning. Arbetsmiljöproblemen varierar kraftigt i omfattning såväl bland de stora företagen som bland de små. Det är ofta lättare att finna branschmässiga samband i fråga

Prop. 1975: 66

69

Bilaga

om arbetsmiljöproblemens omfattning än att  finna  företagsspecifika samband.

Emellertid finns det enligt utredningens mening motiv för att särskilt inrikta ett eventuellt stöd till mindre och medelstora förelag utifrån andra utgångspunkter.

Genom lag om avsättning till arbetsmUjöfond (SFS 1974: 325) har riksdagen beslutat om avsättning av 20 % av de vinster företagen taxeras för 1975 tUl fonder som speciellt skall användas för alt förbättra arbets­miljön. Därmed står särskUda resurser tiU förfogande för arbetsmiljö-åtgärder i de slörre, vinstgivande företagen.

Utredningen har i det föregående i första hand resonerat utifrån de behov av främst fysiska arbetsmUjöinsatser som föreligger inom indu­strin. Motsvarande arbetsmiljöproblem finns emellertid rikt företrädda också inom t. ex. transportsektom, lagerhanteringen, handeln och in­stallationsbranschen. Även inom service- och tjänsteområdena finns mycket stora även fysiska arbetsmiljöproblem som rör ljus, luft, buller och belastningar. Det finns därför inte motiv att avgränsa ett stöd tUl att avse enbart industrin. Även företag inom andra näringssektorer bör kunna komma ifråga.

På det kommunala området återfinns en rad industriliknande verk­samheter, främst reparationer och underhäll samt anläggnings- och byggnadsverksamhet, vUka finansieras över den kommunala budgeten och där behov av insatser kontinuerligt kan komma upp. På området för tjänsteproduktion kan på motsvarande sätt aktuaUseras icke förut­sedda arbetsmiljöproblem som kräver åtgärder under löpande budgetår. I ett par fall har t. ex. skyddsombud på det kommunala området stoppat pågående arbete under hänvisning tiU akuta arbetsmiljörisker. I andra fall har motsvarande problem aktualiserats utan att det lett tiU avbrott i pågående arbete. I normalfallen kan nödvändiga åtgärder komma tUl stånd inom ramen för tiUgängUga medel eUer genom att medel finns avsatta för oförutsedda utgifter av detta slag. Det är enligt utredningens mening viktigt att sådana medel sätts av. Det kan emellertid tänkas förekomma att en kommun befinner sig i en sådan finansiell situation att det är svårt att få fram medel för insatser av detta slag utan en ibland tidsödande prövnmg av Kungl. Maj:t (regeringen). Enligt utred--ningens mening måste även på kommunala arbetsplatsei' soih befinner sig i en sådan situation ges möjligheter till insatser av akiit slag på arbetsmiljöområdet.

På det statliga området bör självfaUet de statliga bolagen inordnas i en generell stödform. Affärsverken har sådan rörelsefrihet i fråga om disposition av medel att särskilda former inte erfordras. Återstår övriga statliga myndigheter. För flertalet myndigheter är byggnadsstyrelsen ansvarig myndighet för löpande ombyggnader och förändringai- i fast utrustning. På den militära sidan gäUer motsvarande för fortifikations-

Prop. 1975: 66

70

Bilaga

förvaltningen. Eventuella medel för akuta åtgärder bör därför kanali­seras över dessa myndigheter.

Utredningens huvudförslag. Det system som utred­ningen mot denna bakgrund vill föreslå utgår från följande huvud­punkter:

a) Stödet bör vara ett lånesystem

Varje bidragssystem riskeiar leda till orättvisor mellan företag som satsat på arbetsmiljöförbättringar och företag söm eftersatt sin arbets­mUjö. Att utforma ett särskilt bidragssystem för företag som anför bristande lönsamhet som motiv för att arbetsmiljöinsatser försummas vore pruicipieltl felaktigt. Som starkt betonas av arbetsmUjöutredningen måste tillfredsställande arbetsmiljö vara inarbetad i varje investerings-och driftkalkyl. Bristande lönsamhet måste lösas i ett näringspolitiskt sammanhang och kan inte fä leda tillatt just arbetsmiljön eftersatts. Däremot kan ett företag eUer en förvaltning befinna sig i en likviditets­kris som omöjliggör att även. akuta och mycket angelägna arbetsmiljö­åtgärder åtgärdas. Även i en tid av kreditåtstramning skulle en stödform fylla en viktig funktion. Det bör vidare erinras om att arbetsmUjöåtgär­der av avsett slag normalt inte konstituerar något kreditvärde om före­taget redan tidigare utnyttjat sina kreditmöjhgheter. Det är dessa situa­tioner som utredningen eftersträvar att lösa genom sitt förslag. Stöd­systemet bör mot bakgrund av det sagda få formen av ett lånesystem.

b)   Stödet måste vara lättadministrerat,  särskilt från  de mindre och

medelstora företagens synpunkt

Lika viktig som själva möjligheten att få lån är att lånet kan utlösas snabbt. Därför måste ett minimum av byråkrati firmas och cn mycket enkelt utformad prövning komma tUlstånd. Sakprövningen bör i prin­cip ske ute på arbetsplatsen. Utbetalningssystemet bör, ligga så nära företaget och dess normala kontaktnät som möjUgt,

c) Förslaget bör ses som en del av ett förebyggande arbetarskydd

Ett uppbyggt lånesystem bör inte vara knutet till krav som aktualise­ras med stöd av gällande lag och författningar. Lån bör sålunda inte utlösas endast i de fall en åtgärd aktualiseras utifrån gällande lag och författningar eller i samband med myndigheternas inspektionsverksam­het. Varje arbetsmUjöinsats syftar ytterst tiU att motverka uppkomsten av akuta problem och att förebygga olycksfall, skador m. m. Systemet bör därför vara så utformat att det blir en del i ett förebyggande arbe­tarskydd.

F. n. betalar arbetsgivaren en avgift tUl yrkesskadeförsäkringen om 0,25 %. Härtill kommer en arbetarskyddsavgift för forskning, utbildning m, m, om 0,1 %. Dessa avgif ter täcker emeUertid endast de direkta ut-

Prop. 1975: 66

71

Bilaga

gifterna för yrkesskadeförsäkring, forskning och utbildning på arbetar­skyddsområdet m. m. och ingalimda samhäUets totala kostnader till följd av brister i arbetsmUjön. Stora kostnader för brister i arbetsmUjön betalas av stat och kommun via arbetsmarknadspolitiska och social­politiska insatser, sjukvårdskostnader m. m. Det har därför framstått som naturligt att utforma det särskilda stödsystemet som ett förebyg­gande arbetarskydd och att de resurser varmed lånesystemet etableras tas ut genom en höjning av arbetarskyddsavgiften.

Förslag till uppbyggnad av lånefond för ar­betsmiljöinsatser. Utredningen föreslår att arbetarskyddsav­giften höjs från nuvarande 0,1 % till 0,3 % av avgiftsunderlaget för åren 19761978. Det innebär intäkter om ca 260 mUj. kr. per år med nuvarande avgiftsunderlag och lönesumma. De medel som därigenom inflyter föres tUl en särskild delfond inom arbetarskyddsfonden. Lån ur fonden förmedlas av resp. läns företagareförening.

Ur fonden skall företag samt kommuner och landsting kunna uppta lån. För lån krävs att ändamålet är att förbättra arbetsmiljön samt att de anställda genom i första hand sina representanter i skyddskom­mitté, i andra hand huyudskyddsombud och i tredje hand skydds­ombud eller regionalt skyddsombud tillstyrkt låneansökan. Särskild, säkerhet för skuldförbindelser krävs inle. Lån skall endast kunna be­vUjas förelag som saknar medel i arbetsmiljöfond samt kommuner och landsting. Lån skall endast lämnas för att helt el}er delvis bekosta, insatser som avser arbetsmiljön i existerande anläggningar. Däremot skall lån ej beviljas för att bekosta nyetablering eller viss del av en större investering som endast tiU en del avser arbetsmUjön- Lånen bör löpa med ränta motsvarande räntan för hantverks-, och industrjlån (f. n, 10 %) och återbetalas inom fem år. De två första åren efter låneutbe­talningen skall vara amorteringsfria. Högsta lånebelopp för ett företag bör vara 75 000 kr., medan landsting och kommuner bör få rätt att låna högst 200 000 kr. När lån är tUlfullo återbetalt kan nytt lån erhållas.

Lån bör få beviljas inom ramen för tillgängliga medel enligt de före­skrifter regeringen fastställer. Företagareföreningarnas prövning av. ansökan skall endast gäUa humvida sökanden bedriver rörelse som avses i ansökan, humvida arbetsmiljöfond saknas samt huruvida godkännande från personalens företrädare i skyddsfrågor föreligger.

Lån upptagna under perioden 1975-07-011976rl2-31 föreslås bli befriade från ränta under denna period.

5 % av fondens medel bör reserveras för lån som beslutas av arbetar­skyddsfonden enligt de riktlinjer regeringen tillkännager. Dessa lån skaiU avse arbetsmUjöinvesteringar av specieUt intresse. Exempel på sådana investeringar är uppförande av referensanläggningar, tUlämpning av ny teknik eller nya tillämpningar.av tidigare känd teknik. Lån enligt dessa

Prop. 1975: 66

72

Bilaga

grunder skall endast kunna bevUjas företag som bedriver forsknings- öch utvecklingsarbete på arbetsmUjöområdet i samarbete med arbetar­skyddsfonden. Lån må kombineras med bidrag från arbetarskyddsfori-dens forsknings-och utvecklingsanslag.

Arbetsmiljöätgärdervid statliga myndigheter. EnUgt utredningens memng är lån från en särskUd lånefond inte en iämpUg väg för att tUlgodose arbetsmiljöbehov av det slag utredningen närmast berört vid statUga myndigheter. För statliga myndigheter utom affärsverken bör motsvarande möjligheter i stället tUlgodoses genom att byggnadsstyrelsen respektive fortifikationsförvaltningen svarar för mot­svarande insatser. Härför krävs inga särskUda bestämmelser eftersom respektive myndighet redan nu har bemyndigande att inom ramen för tUlgängliga medel för reparation och underhåll vidta åtgärder upp tUl 500 000 kr. per projekt. I den mån akuta behov av motsvarande slag gör sig gäUande i fråga om utrustning och inredning som finansieras över myndighetsanslag bör i stället överskridande kunna komma i fråga.

Ikraftträdande. Beslut vid 1975 års riksdag om en tillfällig höjning av arbetarskyddsavgiften på det sätt som utredningen föreslår innebär att medel för utlåning från fonden finns tillgängliga först under våren 1976. Utredningen finner det emeUertid mycket angeläget att finna former som medger att utlåningen kan starta tidigare, för att insatser av det slag utredningen tänker sig skall kunna komma igång snarast. Detta är särskUt önskvärt med tanke på att varje diskussion om stöd till arbetsmiljöinsatser kan befaras medföra att det löpande arbetet med att förbättra arbetsmiljön i företag och förvaltningar bromsas upp i avvaktan på att stödet skaU träda i kraft. Det är ytterst angeläget att sådana effekter blir så små som möjligt. Ett ytterligare motiv för att kunna starta låncsystemet redan under år 1975 är de möjligheter större företag har att utnyttja- sina arbetsmUjöfonder för insatser under år 1975. De anställda inom andra företag bör härvid inte komma i ett sämre läge.

Utredningen har övervägt skilda former för att på detta sätt tidigare­lägga möjligheterna tUl utlåning, och föieslår i första hand att ett belopp om 200 milj. kr. upplånas för att fr. o. m. 1975-07-01 utnyttjas för lån­givning.

Den närmast till hands liggande möjUgheten synes vara att låna upp av utredningen angivet erforderligt belopp under viss tid för att åter­betalas när fondmedlen senare flyter in. Utredningen har i bilaga D gjort en kalkyl över när återbetalning bör kunna ske med bevarande av en stor volym ny utlåning. Det upplånade beloppet skulle återbetalas under år 3 och 4 räknat från startåret, dvs. åren 1977 och 1978.

En möjlighet är att fonden genom riksdagens beslut beviljas en röriig kredit om 200 milj. kr, i riksgäldskontoret att disponeras från den 1 juH

Prop. 1975: 66

73

Bilaga

1975. Krediten skaU vara helt återbetald senast den 31 deCembcf 1978, En annan möjlighet är att beloppet lånas upp i riksbanken. Riksbanks­lagen synes emellertid lägga hinder i vägen för en direkt upplåning från fondens sida i riksbanken. Under sådana omständigheter skulle mot­svarande belopp kunna lånas upp av exempelvis Sveriges Investerings-bank i riksbanken eller på den utländska marknaden för att därefter lånas ut tiU fonden.

En tredje möjlighet är att beloppet lånas mot revers i allmänna pen­sionsfonden. EnUgt fondens reglemente får fondstyrelsema bevUja reverslån åt företag som har tiU syfte att befrämja folkhäkan, om pen­sionsmyndigheten medger detta. Det lånesystem utredningen föreslår synes ligga väl i linje med fondens syfte och sålunda kunna ha viss prioritet i jämförelse med andra önskemål om lån från fonden.

Räntebefrielse. Utredningen föreslär slutligen att län som löper under tiden före den 31 december 1976 befrias från ränta under denna tid. Från den 1 januari 1977 skall sålunda alla redan lämnade lån liksom nytUlkommande löpa med ränta, samma som för hantverks- och industrilån och lokaliseringslån.

Syftet med detta förslag är att åstadkomma en kraftig initialeffekt på arbetsmiljön i mindre och medelstora företag. Denna ränteeftergift måste vara en engångsåtgärd.

Företagareföreningarnas medverkan. Utredningen viU slutUgen tillfoga några synpunkter rörande företagareföreningarnas medverkan.

Motivet för att engagera företagareföreningarna i långivningen är att dessa är en naturlig kontakt för de mindre och medelstora företagen. Föreningarna har en god kännedom om existerande företag i länet, ofta genom att föreningen medverkat vid direktlån eller genom att för­medla lån eUer lånevägar. Företagareföreningama bör genom denna sin erfarenhet och överblick kunna sortera bort ansökningar som uppenbart tillkommit i annat syfte än att vidta arbetsmiljöåtgärd till gagn för de anstäUda. I tveksamma faU bör yrkesinspektionen och/eller facklig organisation inom branschen ifråga konsulteras. Någori skyldighet att ge lån har företagareföreningen inte, vilket äveh framgår av det för­hållandet att någon garanti inte kan ges för att tillgängliga medel förslår för att bevUja alla inkomna ansökningar.

Om vid något tUlfälle företagareföreningen måste prioritera meUan inkomna ansökningar bör detta ske i samråd med yrkesinspektionen.

Utredningen har i det föregående berört att formerna för behandhng av låneansökan bör vara enkla och snabba. I fråga om utbetalning av bevUjade lån bör systemet härför anpassas tiU det för resp: företagare­förening normala tUlvägagångssättet. I princip bör medel utbetalas mot uppvisande av faktura eller motsvarande handling som styrker att arbetet utförts.

Prop. 1975: 66

74

Bilaga

Ersättning för föreningarnas medverkan i utlåningen får bli föremål för förhandlingar.

Motivering till författningsförslagen. Utred­ningens förslag om garantier för att arbetstagarnas företrädare får den. behövliga informationen och tUlfredsställande möjligheter till samråd i. samband med investeringar, tUl vUka staten lämnar finansieringsbidrag, föranleder tUlägg i vissa författningar. Utredningen har inriktat sig på de låneformer eller andra stödformer som avses i kungörelsen (1960: 372) om statligt kreditstöd till hemslöjd, hantverk och småindustri samt på lokaliseringsstödet enligt kungörelsen (1970:180) orn statligt regional­poUtiskt stöd. Vid dessa stödformer förordas att krav införs på att sökan­deföretagets skyddskommitté eller beträffande företag som inte har sådan kommitté skyddsombud innan stödansökan inges har beretts tUlfälle att ta del av ansökningen. Företrädare för skyddskommittén eller skyddsombud skall genom påskrift på ansökan eller på annat jäm­förligt sätt bestyrka att detta krav har uppfyllts. Bestämmelser för genomförande av en sådan ordning föreslås bli intagna i de båda nyss­nämnda kungörelserna.

Också utredningens förslag om möjligheter till lån för arbetsmiljö­förbättrande åtgärder förutsätter vissa ändringar och tillägg i författ­ningshänseende. Med hänsyn tUl önskemålet att knyta an till arbetar­skyddsavgiften och arbetarskyddsfonden framstår det som naturligt att föreslå att lagen (1971:282) om arbetarskyddsavgift kompletteras med erforderliga regler. I enlighet härmed förordas bestämmelser intagna i cn ny 5 § i lagen om förhöjd arbetarskyddsavgift för åren 1976 1978. Vidare bör i lagen (samma paragraf) anges att de medel som infly­ter genom tilläggsavgiften skall föras till arbetarskyddsfooden och,att medlen skall få användas förlän från fonden tUl arbetsmUjöförbättrande åtgärder. De närmare bestämmelser som behövs för långivningen synes lämpligen böra meddelas av .regeringen i instruktionen (1971: 803) för styrelsen för arbetarskyddsfonden samt i en särskild kungörelse. För att det avsedda lånesystemet skall kunna träda i funktion redan under andra halvåret 1975 fordras vissa föreskrifter av övergångskaraktär, Etl särskilt bemyndigande behövs för att lån från fonden skall kunna bevil­jas fr.o.m. den 1 juli 1975. Eftersom det förhöjda avgiftsuttaget tUlför arbetarskyddsfonden medel för utlåning först under början av år 1976, blir det vidare nödvändigt attmedge styrelsen för fonden att inom en viss ram uppta lån för att fuUgöra under andra halvåret 1975 beslutade låneutbetalningar från fonden. Dessa medgivanden föreslås intagna som övergångsbestämmelser till författningen om ändring i lagen om arbetar skyddsavgift. Föreskrift, om ramen för fondstyrelsens upplåning bör meddelas av regeringen. Därvid torde maximum böra bestämmas till sammanlagt högst 200 milj. kr.

Prop. 1975: 66

75

Bilaga

Genom det föreslagna lånesystemet kommer uppgiftema för styrelsen för arbetarskyddsfonden att vidgas tUl ett nytt område. F. n. är styrelsen enbart bidragsbevUjande organ med avseende på forskning och utveck­ling samt utbildning och information på arbetsmUjöområdet. De nya uppgifter som sammanhänger med den avsedda långivningen från arbe­tarskyddsfonden måste självfallet återspeglas i instruktionen för fond­styrelsen. Ett tillägg föreslås i instruktionens 3 §, som översiktligt anger fondstyrelsens uppgifter. Tillägget bör ange att styrelsen jämväl har till uppgift att inom ramen för de särskilda medel som tUlfÖrs fonden genom den förhöjda arbetarskyddsavgiften besluta om lån från fonden för arbetsmUjöförbättrande åtgärder. I en ny paragraf i instruktionen, betecknad 3 a §, föreslås bestämmelser om bl. a, de nya fondmedlens fördelning på de båda typer av lån som förespråkats i det föregående, nämligen lån som förmedlas av företagareföreningarna och lån som förutsätter särskild prövning av fondstyrelsen i varje enskilt fall. De närmare bestämmelsema för lån via företagareföreningarna torde få meddelas av regeringen i en särskUd kungörelse. En hänvisning till be­stämmelsema i denna kungörelse bör tas upp i instruktionen för fond­styrelsen, Förutsättningama för den långivning som skall kunna ske efter fondstyrelsens särskUda prövning bör anges direkt i instruktionen. För lån av detta slag bör krävas att det finns grundad anledning att anta att långivningen främjar utveckling och tillämpning av ny metod eller ny tillämpning av befintUg metodik i arbetet på att förbättra arbetsmiljön i den verksamhet som låneansökan avser. VUlkoren i övrigt i samband med långivningen bör kunna bestämmas av fondsty-. relsen. I instruktionen för fondstyrelsen bör utöver vad som nämnts göras vissa smärre jämkningar och tillägg (jfr 4, 14 och 15 §.§ författ­ningsförlaget). Instruktionsändringarna bör ske med verkan fr. o, m. den-1 juU 1975.

Lån via företagareföreningama fordrar särskild reglering med hän­syn till föreningarnas egenskap av privaträttsliga juridiska personer under viss offentlig tillsyn. Förslag läggs fram om en separat kungörelse med vissa bestämmelser om förmedling av lån ur arbetarskyddsfonden. I kungörelsen bör anges i vUken ordning och under vilka villkor lån ur fonden kan förmedlas av företagareförening. Låneansökan bör inges till och prövas av den företagareförening, inom vars verksamhetsområde lånesökanden driver eller avser att driva sin verksamhet. Inom den medelsram, som styrelsen för arbetarskyddsfonden anger för företagare­förening, skall föreningen kunna bevilja en och samma sökande lån ur arbetarskyddsfonden med sammanlagt högst 75 000 kr. Ar sökanden kommun eller landstingskommun skall det högsta lånebeloppet i stället vara 200 000 kr. För att säkerställa arbetstagarinflytandet i samband med de arbetsmiljöåtgärder som finansieras genom lån ur arbetar­skyddsfonden bör  som  villkor  för lån  fordras  att  låneansökan  har

Prop. 1975: 66

76

Bilaga

tillstyrkts av flertalet av arbetstagarsidans ledamöter i- sökandeföre­tagets skyddskommitté. Finns inte skyddskommitté skall i stället krä­vas tiUstyrkan av skyddsombudet eUer, där flera sådana ombud utsetts, huvudskyddsombudet vid företaget. En inskränkning i lånerätten bör gäUa så till vida, att lån inte skaU få bevUjas sökande som har medef innestående på arbetsmUjökonto hos rUtsbanken enligt lagen (1974:325) om avsättning till arbetsmUjöfond. Understiger behåUningen på arbets-mUjökontot 75 000 kr. bör dock lån ur arbetarskyddsfonden, under de förutsättningar som i övrigt skaU gälla, kunna beviljas med högst ett belopp som svarar mot skUlnaden mellan 75 000 kr. och behållningen på arbetsmiljökonlot. Bestämmelser i nu nämnda hänseenden har tagits upp i kungörelseförslaget. Där har vidare förts in vissa bestämmelser om utbetalning och återbetalning av beviljade lån samt om räntesatsen för lånen. Kungörelsen bör träda i kraft den 1 juli 1975.

Rätten för kommun att uppta lån begränsas genereUt. genom bestäm­melser i 58 och 59 §§ kommunaUagen (1953: 753) och 62 och 63 §§ kommunallagen för Stockholm. Dessa lagar ger dock regeringen möjUg­heter att föreskriva om undantag från begränsningama. I kungörelsen (1962:581) med vissa bestämmelser angående kommuns upptagande av lån m. m. har regeringen lämnat medgivande åt kommunema att utan särskUt tUlstånd uppta lån och åta sig borgensansvar för vissa angivna ändamål. Kungörelsen bör kompletteras så att kommun kan utnyttja möjligheterna till lån ur arbetarskyddsfonden utan att detta inkräktar pä kommunens ram för fri lånerätt eUer kommunen i varje särskUt fall behöver begära tiUstånd hos regeringen. Förslag tiU sådan komplettering läggs fram av utredningen. Någon motsvarande åtgärd med avseende på den landstingskommunala lånerätten behöver inte vidtas med hänsyn tiU landstingslagens bestämmelser om rätt att uppta lån för en tid av högst fem år.

Särskilt yttrande av ledamoten[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]

Bakom förslaget tiU uppbyggnad av en lånefond med bl, a; en kon­struktion som ger en smidig och snabb administration, stimulans genom räntebefrielse och amorteringsfrihet under viss tid står utredningen enig.

De totala kostnaderna i form av sociala avgifter och allmänna arbets­givaravgifter för företagen har dock en sådan omfattning att det kan omöjliggöra en höjning av arbetarskyddsavgiften. De kostnadsmässiga effektema för företagen måste emellertid bedömas i ett större samman­ hang. Om den föreslagna avgiften behöver motverkas genom reducering av företagens avgifter, t. ex. minskning av den allmänna arbetsgivar­avgiften i motsvarande omfattning, får bedömas i vanlig ordning i sam­band med riksdagens behandling av dessa frågor.

KUNGL aOKTP. STOCKHOLM 1975     750145