Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens skrivelse 1987/88:153

om vissa åtgärder i anledning av 1977 års

Skr

tilläggsprotokoll till 1949 års

1987/88-153

Genévekonventioner angående skydd för krigets offer, m.m.

Regeringen bereder riksdagen tillfälle atl la del av vad som har lagils upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollel den 17 mars 1988.

På regeringens vägnar

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Roine[REDACTED_EFTERNAMN]

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen redovisas de åtgärder som regeringen vidtagit sedan riksdagen år 1979 godkänt 1977 års tilläggsprotokoll till 1949 års Genévekonventioner angående skydd för krigets offer. I skrivelsen redovisas också vissa andra åtgärder som har anknytning lill den inlernationella humanitära rätten i väpnade konflikter.

1    Riksdagen 1987/88. 1 saml. Nr 153

Försvarsdepartementet

Skr. 1987/88:153

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 17 mars 1988

Närvarande: statsministern I.[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R. Carls­son,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet R. Carisson

Skrivelse om vissa åtgärder i anledning av 1977 års tilläggsprotokoll till 1949 års Genévekonventioner angående skydd för krigets offer, m. m.

1 Inledning

Folkrättens regler avseende den humanitära rätten i väpnade konflikter har fortlöpande reviderats och vidareutvecklats, ofta med utgångspunkt i erfa­renheterna från större väpnade konflikter.

Ar 1949 tillkom de fyra Genévekonvenlionerna angående skydd för krigets offer, m.m. på grundval av krigföringens utveckling under andra väridskrigel. Sverige har i likhet med nästan samtliga FN:s medlemsstater ratificerat konventionerna (prop. 1953:57, SÖ 1953:14-17).

Vid plenarmöte den 8 juni 1977 i Geneve antogs enhälligt två tilläggspro­tokoll till Genévekonvenlionerna. Till grund för dessa låg lill betydande del erfarenheter från konflikter efter andra väridskrigel. Tilläggsprotokollen godkändes av riksdagen våren 1979 (prop. 1978/79:77, UU 24, rskr. 161, SÖ 1979:22-23).

En förteckning över vilka stater som har ratificerat tilläggsprotokollen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga I.

Den 29 juni 1978 bemyndigade regeringen chefen för försvarsdeparte­mentet atl tillkalla en kommitté för all utreda och lämna förslag om tolkning och tillämpning av samt information och undervisning om folkrät­tens regler under krig, neutralitet och ockupation.

Kommittén' som antog namnet folkrättskommiltén har avgett betänkan­dena (SOU 1979:73) Krigels lagar och (SOU 1984:56) Folkrätten i krig.

En sammanfattning av belänkandet Folkrätten i krig bör fogas till proto­kollet i detta ärende som bilaga 2.

Del sistnämnda betänkandet har remissbehandlats. En sammanställning av remissmyndigheierna och svaren bör fogas till protokollet i delta ärende som bilaga 3.

' Ledamöter hovrättspresidenten Carl-Ivar Skarstedt, ordförande, ambassadören Bo[REDACTED_EFTERNAMN] Theutenberg. generallöjtnanten Cari Björeman, byråchefen Roland[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Johan Munck saml kommendören av första graden Torgil Wulff.

2 Hittills genomförda åtgärder

Skr. 1987/88:153

Folkrättsdelegationens rådgivande utskott

Bland de frågor som behandlas i tilläggsprotokollen är betydelsen av att folkrättsreglerna får en omfattande spridning. Genom ratificeringen av protokollen har Sverige åtagit sig att sprida information och kunskap om konventionernas regler.

Enligt folkrättskommiltén måste folkrättsarbetel i forlsällningen vila på en fast och i framtiden hållbar grund. Del bör säkerställas atl undervisning och information om folkrätlsreglerna ingår som en beslående och naturlig del av den vanliga fredsverksamheten. Samtidigt måste enligt kommittén undervisningsmaterial som tagils fram hållas aktuellt och utvecklas. Det måsle också finnas en fast punkt i den centrala organisationen, från vilken vidareutvecklingen av folkrättsundervisningen kan följas och överblickas. Enligl kommillén bör denna del av den centrala organisationen också ha till uppgift all la hand om och föreslå lösningar av uppkommande nya tillämpningsproblem och atl la initiativ till förbättringar inom tillämpnings­området liksom att yttra sig över och la ställning till uppkommande tolk­ningsfrågor.

Kommittén diskuterade var dessa uppgifter lämpligen borde fullgöras. Enligt kommittén talade flera skäl för all de borde ligga hos regeringskans­liet och i första hand försvarsdepartementet. Som hittills borde arbetet ske tillsammans med berörda departement främst utrikesdepartementet. Folk­rättskommiltén föreslog därför inrättande av en särskild nämnd bestående av elt begränsat antal personer med kompelens inom det folkrältsliga området. Nämnden borde, förutom det som har angetts ovan, följa under­visnings- och informalionsläget och lämna synpunkter på tillämpningen av folkrätten i krig.

Regeringen anslöt sig i beslut den 19 december 1985 i princip till vad kommittén anfört om del fortsalla folkrättsarbetet. Den föreslagna nämn­den borde dock inle inrättas som etl särskilt organ. De uppgifter som föreslagils för nämnden borde enligl regeringen kunna fullgöras av den till utrikesdepartementet knutna folkrättsdelegalionen. Regeringen uppdrog därför åt folkrättsdelegalionen all i de former delegationen själv beslutar fullgöra de uppgifter som enligt folkrätlskommitténs förslag skulle fullgö­ras av en särskill inrättad rådgivande nämnd för folkrätlsfrågor.

Folkrättsdelegationen beslöt med slöd av regeringens nämnda beslut atl knyta till sig etl särskilt rådgivande utskott för utbildning och tillämpning av folkrättens regler i krig.

Till utskottets ordförande utsåg delegationen hovrättspresidenten Carl-Ivar Skarstedt. Delegationen beslöt vidare all överbefälhavaren, översty­relsen för civil beredskap, statens räddningsverk, socialstyrelsen samt Svenska röda korset skulle vara representerade i ulskollel med var sin ledamot. Styrelsen för psykologiskt försvar är sedan hösten 1987 också representerad i ulskollel.

Polisens ställning i krig

Skr. 1987/88:153

Regeringen har i proposition (prop 1985/86:15) lämnat förslag om polisens ställning i krig.

Propositionen har inle godkänts av riksdagen (JuU 1985/86:37, rskr. 313).

I prop. 1987/88:6 om de offentliga organens verksamhel vid krig eller krigsfara ultalade föredragande statsrådet alt han inte i det sammanhanget ämnade la upp frågan på nytt men alt han avsåg alt föranstalta om yllerli­gare underlag i saken.

I riksdagsärendet avgav försvarsutskottet ett yltrande till konstitulions-utskotlet (KU 1987/88:16 sid. 9 fO. Försvarsutskottet konstaterade i ytt­randet atl del med den inriktning som återfanns i propositionen enligt utskottets mening förelåg förutsättningar för den breda politiska enighet som inte kunde uppnås vid behandlingen av propositionen om polisens ställning. Frågan berördes inte yllerligare under den fortsatta behandling­en av ärendet i riksdagen.

Folkrältsliga rådgivare

I artikel 82 i 1977 års tilläggsprotokoll I sägs alt de fördragsslulande parterna alltid skall se till atl juridiska rådgivare finns lill hands för alt ge de militära befälhavarna på lämplig nivå råd om tillämpningen av Genéve-konventionerna och protokoll I och om lämplig undervisning av de väpna­de styrkorna. Folkrättskommiltén lämnade också förslag om detta.

Regeringen har med anledning härav beslutat om förordning (1986:1029, ändrad senast 1988:62) om folkrältsliga rådgivare inom försvarsmakten. I förordningen, som trädde i kraft den I januari 1987, föreskrivs atl det i krigsorganisationen skall finnas befallningar för folkrältsliga rådgivare lill det antal som överbefälhavaren bestämmer. De skall vara placerade i högre staber och ha lill uppgift atl ge militära chefer råd om hur folkrättens regler i krig och under neutralitet skall tillämpas samt della i stabernas planläggning. I försvarsmaktens fredsorganisation skall det enligt förord­ningen finnas sju folkrältsliga rådgivare, en placerad hos överbefälhavaren och en hos varje mililärbefälhavare. Rådgivarna skall medverka i undervis­ningen av försvarsmaktens personal om hur folkrättens regler i krig och under neutralitet skall tillämpas och i övrigt ge resp. chef råd i folkrättsliga frågor.

Rådgivarna i fredsorganisationen har utsetts av överbefälhavaren och börjat bedriva verksamhet. Uppbyggnad av krigsorganisationen pågår.

I beslul den 29 oktober 1987 har regeringen uppdragit åt överstyrelsen för civil beredskap alt efter samråd med överbefälhavaren överväga om särskilda åtgärder erfordras för all tillgodose behovet av expertis i folk­rätlsfrågor även inom den civila delen av totalförsvaret. Uppdraget skall redovisas senast den I april 1988.

Toialförsvarspersonalens folkrältsliga ställning

I förordningen (1987:971, ändrad senast 1988:69) om toialförsvarsperso­

nalens folkrältsliga ställning, m. m. har regeringen gett vissa föreskrifter

'

till ledning för tolkningen och tillämpningen för svensk del av den interna-     Skr. 1987/88:153 tionella humanitära rätten i väpnade konflikter.

I förordningen anges vilken personal som skall anses ha folkrättslig ställning som kombattanter, civilförsvarspersonal, sjukvårdspersonal och själavårdspersonal. I förordningen sägs alt polismän skall anses som kom­battanter då de deltar i rikets försvar enligt lagen (1943:881) om polisens ställning under krig. Vidare finns bestämmelser om civila personer som åtföljer stridskrafterna utan alt direkt tillhöra dessa. Föreskrifterna om personalens folkrältsliga ställning gäller bara dä vederbörande tjänstgör i sin befattning. Delta innebär alt växling av folkrätlslig ställning är möjlig.

I förordningen föreskrivs atl vissa kategorier av totalförsvarets personal skall vara försedda med identitetskort och andra kännetecken under tid när folkrättens regler i krig m. m. är tillämpliga. Det ankommer på resp. myndighet alt i fredslid vidta de förberedelser som behövs för all persona­len skall kunna förses med identitelshandlingaroch kännetecken. Översty­relsen för civil beredskap skall samordna dessa förberedelser inom total­försvarets civila del.

I förordningen föreskrivs också att överbefälhavaren samt de funktions-ansvariga myndigheter som anges i förordningen (1986:294) om ledning och samordning inom totalförsvarets civila del skall se lill alt personalen inom resp. verksamhetsområde får en tillfredsslällande utbildning och information om hur folkrättens regler i krig och under neutralitet skall tillämpas. Överstyrelsen för civil beredskap skall därvid samordna utbild­ningen inom totalförsvarels civila del.

Förordningen trädde i kraft den 1 januari 1988.

Uimärkning av anläggningar m. m.

Till frågor som behandlades i tilläggsprotokollen och som folkrättskommit-tén övervägt och lämnat förslag om hör uimärkning av civilförsvars- och sjukvårdsanläggningar, civilförsvars- och sjukvårdsmateriel saml anlägg­ningar som innehåller s. k. farliga krafter. Den sislnämnda kategorin om­fattar enligt tilläggsprotokoll I dammar, vallar och kärnkraftverk som, om de anfalls, kan förorsaka utlösandet av farliga krafter med åtföljande svåra förluster bland civilbefolkningen.

Regeringen har i beslut den 29 oklober 1987 uppdragit åt slatens rädd­ningsverk alt belysa behovet och omfattningen av uimärkning med den internationella civilförsvarssymbolen av civilförsvarsanläggningar såsom ledningscentraler och andra skyddade uppehållsplatser för civilförsvarsor­ganisationen, av skyddsrum och skyddade utrymmen för befolkningen och av civilförsvarsmaleriel saml beräkna kostnaderna för detta. Konsekven­serna av att anläggningar utmärks på allmänna kartor skall redovisas liksom också lämpligheten av all genomföra uimärkning redan i fredstid. Uppdraget skall redovisas senast den I oktober 1988.

Regeringen uppdrog i beslut den 19 december 1985 ål socialstyrelsen alt lämna förslag till plan för produktion, tillverkning, förrådshållning och fördelning av identitetshandlingar och rödakorsarmbindlar avsedda för

personal för den civila hälso- och sjukvården i krig. Socialstyrelsen redovi-     Skr. 1987/88:153 sade uppdraget den 20 oktober 1986.

På grundval av socialstyrelsens förslag uppdrog regeringen den 26 no­vember 1987 åt överstyrelsen för civil beredskap atl i samråd med social­styrelsen uppta förhandlingar med tillverkare om inhemsk produktion av 400000 rödakorsarmbindlar för hälso- och sjukvårdspersonalen. Avsiklen är atl de färdiga armbindlarna sedan av socialstyrelsen skall fördelas till sjukvårdshuvudmännen.

Socialstyrelsen har nyligen till regeringen redovisat ett förslag hur ell personalredovisningssystem skall utformas för fördelning och krigsplace­ring av hälso- och sjukvårdspersonal. Avsikten är alt inom detta system även söka integrera framställning och tilldelning av identitetskort för den­na personal. Ärendet bereds för närvarande inom regeringskansliet.

I 1987 års försvarsbeslut anförs bl. a. atl civila sjukvårdsanläggningar redan i fred bör utmärkas med rödakorstecken synliga från luften samt att sjukvårdshuvudmännen bör ha ansvaret för att sådana åtgärder genom­förs.

I beslut den 29 oktober 1987 har regeringen uppdragit åt socialstyrelsen atl redovisa behovet av uimärkning av civila hälso-och sjukvårdsanlägg­ningar vad avser identifiering såväl från luften som från marken. Efter samråd med sjukvårdshuvudmännen skall socialstyrelsen vidare utarbeta förslag till hur utmärkningen skall kunna utföras samt beräkna kostnaderna för detta. Möjligheterna all större sjukhus anges på allmänna kartor med rödakorssymbolen skall undersökas efter samråd med lantmäteriverket. Uppdraget skall redovisas senast den I oklober 1988.

Frågan om skydd av vissa anläggningar och installationer som innehåller s. k. farliga krafter har behandlats av folkrättskommiltén. Regeringen har i beslut den 29 oktober 1987 uppdragit ål statens energiverk atl med ut­gångspunkt i vad folkrättskommiltén föreslagit kartlägga vilka dammar och kärnkraftverk som är av sådan nalur att anfall mot dem kan ge upphov till farliga följder och resultera i svåra civila förluster. Energiverket skall belysa behovet och möjligheterna av atl genomföra uimärkning av dammar och kärnkraftverk. Möjligheten att ange dessa anläggningar på allmänna kartor med den inlernationella symbolen för anläggningar innehållande farliga krafter skall undersökas efter samråd med lantmäteriverket. Upp­draget skall redovisas senast den I oktober 1988.

Utbildningsfrågor

Folkrättskommittén fann efter en kartläggning av kunskaperna i folkrätt att det var angeläget atl den allmänna kunskapsnivån snarast möjligt höjdes. Kommittén konstaterade att utbildning i folkrätt som även omfattade ulläggsprotokollen - hade inletts och intensifierats inom försvarsmakten och hos vissa civila myndigheter bl. a. dåvarande civilförsvarssiyrelsen och överstyrelsen för ekonomiskt försvar, socialstyrelsen samt inom flera organisationer, främst Svenska röda korset.

Överbefälhavaren lade år 1981 fast bl. a. utbildningsmål samt metoder

och övningssätl för utbildningen i folkrätt inom försvarsmakten. Överbe-

i

fälhavaren föreskriver bl. a. det minsla antalet timmar som utbildningen     Skr. 1987/88:153 fordrar. Utbildningstiden varierar från 3 timmar för värnpliktiga i allmän­het lill 8-12 timmar vid militärhögskolans högre kurser. Särskilda kurser har vidare anordnats för vissa högre befattningshavare inom försvarsmak­ten även omfattande de tidigare nämnda folkrältsliga rådgivarna.

Överbefälhavarens bestämmelser - som för närvarande är under över­syn - gäller dock endast militär personal inkl. frivilligpersonal och inte de i fred civilt anställda tjänstemän som tas i anspråk i den militära krigsorgani­sationen. Utbildning i folkrätt för den civila personalen vid myndigheter som lyder under försvarsdepartementet övervägs inom ramen för den av regeringen tillsatta utredningen (Fö 1985:03) för översyn av utvecklings­möjligheterna för den civila personalen inom försvarsdepartementets om­råde. Utredningens betänkande väntas föreligga under våren 1988.

Inom den civila delen av totalförsvaret bedrivs viss begränsad utbildning i folkrätt. Slatens räddningsverk anpassar i sin civilförsvarsutbildning folk­rättsutbildningen för civilförsvarsbefål på olika nivåer. Utbildningstiden omfattar 1-4 timmar. Elt särskilt utbildningspaket har utarbetats år 1985 av dåvarande civilförsvarsstyrelsen. Vidare kan nämnas atl personalen inom den civila hälso- och sjukvården får utbildning i folkrätt under 1-2 timmar i den utbildning som sker inom ramen för socialstyrelsens bered-skapsverksamhel. Härvid utnyttjas etl utbildningspaket utarbetat år 1982. Vidare ingår folkrätten som delavsnitl i elt år 1987 utgivet utbildningspakel för den civila hälso- och sjukvården vid katastrofer och i krig.

Bland de frivilliga försvarsorganisationerna intar Svenska röda korset en särställning vad gäller folkrättsarbetet genom att organisationen som ett naturligt led i sin verksamhet medverkar till den humanitära rättens upp­rätthållande och utveckling. Svenska röda korset verkar härvidlag såväl internationellt - främst genom Internationella rödakorskommittén - som nationellt. På det nationella planet genomförs utbildning i humanitär rätl, seminarier, kampanjer samt andra åtgärder för alt sprida kunskaper och förståelse för den humanitära rätten.

Övriga frågor

Den 27 maj 1982 beslöt riksdagen att ratificera konventionen om förbud mot eller inskränkning i användning av vissa konventionella vapen, som anses vara ytterst skadebringande eller ha urskillningslösa verkningar (prop. 1981/82:206, UU 27, rskr. 347, SÖ 1982:27). Jag vill i detta sam­manhang erinra om att regeringen år 1974 tillkallade en delegation för folkrättslig granskning av vapenprojekt för del svenska militära försvaret.

I proposition (prop. 1985/86:9) om lag om disciplinförseelser av krigs­män m.m. har bl.a. frågor om folkrältsbrott behandlats. Riksdagen har godkänt propositionen (JuU 1985/86:24, rskr. 213). Regler om folkrätts­brott finns i 22 kap. 6§ brottsbalken.

Genom efterforskningsförordningen (1980:489) har regeringen utfärdat bestämmelser rörande efterforskning av personer som är skyddade enligt 1949 års Genévekonventioner m. fl. saml om efterforskningsbyråns organi­sation och verksamhet. Vidare lämnas i förordningen bestämmelser för

den särskilda delegation som skall planlägga efterforskningsbyråns verk-     Skr. 1987/88:153 samhet.

Regeringen uppdrog genom beslut den 3 april 1986 åt statens invandrar­verk att utreda och lämna förslag rörande den framlida utformningen av beredskapen för mottagande och omhändertagande av flyktingar under kriser och i krig. Invandrarverket överlämnade sina överväganden och förslag lill regeringen i maj 1987. Ärendet bereds för närvarande inom regeringskansliet.

I förordningen (1986:294) om ledning och samordning inom totalförsva­rets civila del har regeringen fastställt atl slatens invandrarverk är funk-lionsansvarig myndighet för funktionen Flyktingverksamhel. Övervägan­den pågår hur detta funktionsansvar även skall kunna inrymma folkrättsli­ga åtgärder bl. a. omfattande ansvar för upprättande av sådana identitets­kort för barn som anges i 1977 års tilläggsprotokoll I.

3 Fortsatta åtgärder

I regeringens anvisningar lill totalförsvarsmyndighelerna avseende dessas programplanering för den närmaste perioden föreskrivs alt åtgärder skall inplaneras enligt förordningen (1987:971) om toialförsvarspersonalens folkrältsliga ställning, m. m.

På grundval av det underlag som regeringen infordrat till den I oktober 1988 från statens räddningsverk, socialstyrelsen och statens energiverk avser jag att under budgetåret 1988/89 ta ställning till frågan om omfattning och genomförande av uimärkning av anläggningar m. m. med vederbörliga folkrättsliga internationella symboler.

I tilläggsprotokoll I anges vissa särskilda signaler, som kan utnyttjas för identifiering av olika slag av sjuktransporlmedel såsom ambulansluftfar­tyg, sjukvårdsfordon och sjukvårdsfarlyg. Enligl protokollet är använd­ning av sådana signaler frivillig. Jag överväger all låta studera denna fråga ytterligare och avser atl återkomma till regeringen i ärendet.

I regeringens direktiv lill folkrällskommiltén (dir. 1978:61) angavs att "vissa delar av Genévekonvenlionerna och tilläggsprotokollen har en så grundläggande humanitär betydelse, atl det skulle vara av värde om under­visning om dessa avsnill meddelas till all ungdom i skolåldern och i lämplig utsträckning också till övriga medborgare."- - "Ansvaret för atl genomföra sådana undervisningsuppgifter bör i första hand ligga på myn­digheter inom utbildningsdepartementets verksamhetsområde och på Svenska röda korset".

Folkrättskommiltén lämnade synpunkter och förslag rörande såväl ung­domsskolor som universitet och högskolor bl. a. vad rör mål för undervis­ningen, målgrupper, medel och metoder.

Jag har den principiella inställningen atl en bred allmän information om den humanitära rätlen i väpnade konflikter bör meddelas hela den svenska allmänheten. Informationen bör härvid vara enkel och konkret. Allmänhe­tens behov kan tillgodoses genom insatser t.ex. inom kursverksamheten, utbildningsradion, studiecirkelverksamhelen, massmedier m. m.

En av de viktigaste målgrupperna för denna information utgör enligt min     Skr. 1987/88:153 mening eleverna i skolan. Undervisning i skolan om detta skulle kunna bidra lill alt på sikt uppnå målet alt åsladkomma en bred spridning av kunskaperna om de folkrältsliga reglerna.

I det förslag lill ny kursplan för gymnasieskolan i ämnet samhällskun­skap som skolöverstyrelsen år 1987 lämnade till regeringen finns ett nyll huvudmoment Internationella relationer. Folkrätt finns upptaget som ex­empel på vad som kan ingå i del nya huvudmomentet. Skolöverstyrelsen har vidare fåll regeringens uppdrag atl utarbeta ett program för skolans internationalisering. Även här bör utbildningsinsatser bli aktuella vad av­ser folkrätt.

Inom ramen för verksamheten inom folkrätlsdelegationens rådgivande utskott har Svenska röda korset med egna medel och med statligt ekono­miskt bidrag samt i samarbete med bland annat skolöverstyrelsen, översty­relsen för civil beredskap och styrelsen för psykologiskt försvar påbörjat ett projekt som syftar till att utarbeta ett i första hand för skolan och allmänheten avpassat utbildningsmaterial om folkrätten i krig. Avsiklen är att under läsåret 1988/89 prova materialet som etl pilotprojekt vid etl antal skolor i landet med inriktning mol grundskolans årskurs 9 och gymnasie­skolan. Efter utvärdering av pilotprojektet bör sedan beslul om alt göra etl studiematerial i större skala kunna fallas under hösten 1989.

Skydd av kulturföremål regleras i 1977 ärs tilläggsprotokoll ("skydd av kulturell egendom och platser avsedda för religionsutövning"). Regeringen beslöt vidare den 13 november 1984 om svensk anslutning till 1954 års Haagkonvenlion lill skydd för kulturegendom i händelse av väpnad kon­flikt och till 1972 års Unescokonvention om skydd för världens kultur- och naturarv.

Folkrällskommiltén anförde för sin del atl de nya reglerna kan ge ett bättre skydd av vissa viktiga objekt av historisk eller kulturell art samt av platser för religionsutövning. Kommittén ansåg dock att endast etl begrän­sat antal objekt kan få della kvalificerade folkrältsliga skydd och alt del inle var kommitténs uppgift atl föreslå urval av objekt.

Genom anslutningen till de ovan nämnda konventionerna har Sverige åtagit sig alt vidta ett antal åtgärder. Bland dessa ingår aU registrera kultur­egendom, vilken i sin egenskap atl vara nationellt och internationellt betydelsefull skall åtnjuta speciellt skydd i händelse av krig. Regeringen har år 1986 uppdragit åt riksantikvarieämbetet alt i samråd med överbefäl­havaren och dåvarande civilförsvarssiyrelsen inge förslag till objekt enligt Haagkonventionen. Tillsammans med slatens naturvårdsverk har riksanti­kvarieämbetet också fäll i uppdrag alt lämna förslag enligl 1972 års kon­vention. Uppdragen kommer alt redovisas under år 1988.

Enligt Haagkonventionen skall en nationell rådgivande kommitté finnas.

Denna bör bl. a. lämna förslag om prioritetsordning och tidsplan för de

vidare åtgärderna. Av dessa kan nämnas nominerande av s. k. generalkom­

missarier för internationell kulturegendom samt åtagandet att förteckna

och med konventionens särskilda symbol (sköld med blåa och vita fäll)

märka ut skyddsvärd kulturegendom. Frågorna bereds för närvarande

inom regeringskansliet.

4 Vissa ytterligare Överväganden

Skr. 1987/88:153

Genom de hittills vidtagna och planerade åtgärderna har en grund lagts för det fortsatta folkrättsarbetel vad avser utnyttjande och tillämpningen av de humanitära reglerna i en väpnad konflikl.

Med hänvisning lill förordningen (1987:971) om totalförsvarspersona­lens folkrättsliga ställning, m. m., vill jag här ange vissa ytterligare övervä­ganden som legat till grund för mina ställningstaganden.

Jag utgår sålunda från atl Genévekonvenlionerna 1949 och tilläggsproto­koll I för svensk del kommer att tillämpas senast från den tidpunkt då regeringen enligt 15 § beredskapskungörelsen (1960:515) kungjort alt krigstillstånd har inträtt.

Jag utgår vidare från att av Sverige ratificerade konventioner och proto­koll I strikt iakttas från svensk sida. För det fall atl motparten i en väpnad konflikt inle har ratificerat tilläggsprotokollet eller brister i respekt för detta eller för konventionerna uppkommer frågan om vår skyldighet att följa folkrätten gentemot motparten. Jag är härvid av den uppfattningen atl åtgärder enligt den s. k. reciprocitelsprincipen är av så allvarlig natur atl beslut härom endast bör fallas av regeringen. Del är härvid av vikt att regeringen snabbi får underrättelse om eventuellt inträffade avvikelser från reglerna. Del skall dock observeras atl avsteg i regel inle kan göras från den sedvanerättsligt förankrade folkrätten.

Med förordningen (1987:971) föreligger nu bestämmelser som klarlägger hur vissa internationella regler skall tolkas för svensk del. Förordningen bygger på att närmare föreskrifter utfärdas av de ansvariga myndigheterna.

Vad härvid avser kombattantbegreppet harjag utgått från att alla perso­ner som ingår i den militära krigsorganisationen och som sålunda är upp­tagna i försvarsmaktens olika mobiliseringstabeller (p-tabeller) är kombat­tanter. Enda undantagen är den militära sjukvårds- och själavårdspersona­len. Den militära sjukvårdspersonalen omfattar all personal som är krigs-placerad inom den militära hälso- och sjukvården och därvid även sådan personal som inte omfattas av tjänsteplikt enligt lagen (1981:292) om tjänsteplikt för hälso- och sjukvårdspersonal samt velerinärpersonal m. m.

Från folkrätlslig synpunkt kan klassificeringen av hemvärnspersonalen och då särskilt personalen i driftvärnel erbjuda vissa problem med hänsyn till att denna kan ha skiftande folkrättslig status beroende på verksamhe­tens art. Enligt min mening bör dock personalen inom det allmänna hem­värnet regelmässigt ha kombattantstalus. Driftvärnspersonalen bör dock vara kombattanter endasl då den direkt deltar i rikets försvar. Det bör ankomma på överbefälhavaren alt med stöd av förordningen närmare reglera detta.

Med slöd av regeringens bemyndigande den 17 januari 1985 tillkallade

min företrädare en särskild utredare (Fö 1985:01) för alt göra en författ­

ningsteknisk översyn av bl. a. civilförsvarslagen (1960:74 omtryckt

1984:1026). I tilläggsdirektiv (dir. 1987:38) den 20 augusti 1987 har utred­

ningen getts i uppdrag alt bl. a. överväga möjligheterna atl vidga det

svenska civilförsvarsbegreppet inom ramen för det första tilläggsprotokol­

lets folkrättsligt fastställda definitioner. 1 avvaktan på resultatet av denna

10

utredning har regeringen i förordningen (1987:971) om lolalförsvarsperso- Skr. 1987/88:153 nålens folkrältsliga ställning, m. m. utgått från den nu gällande ordningen innebärande att som civilförsvarspersonal anses de som tjänstgör inom funktionen befolkningsskydd och räddningstjänst och som har statens räddningsverk som funktionsansvarig myndighet. Regeringen har tills vi­dare utgått från att personalen inom hemskyddsorganisalionen också skall anses tillhöra kategorin civilförsvarspersonal oaktat att viss hemskydds-personal inte las i anspråk med civilförsvarsplikt enligt civilförsvarslagen.

Till sist vill jag beröra frågor rörande folkrättens regler under ockupa­tion.

I regeringens proposition om totalförsvarets fortsatta ulveckling (prop. 1986/87:95) anfördes bl. a. följande i avsnittet om operativa grunder för totalförsvaret:

"Om angriparen lyckas tränga in i landet skall elt effektivt och uthålligt motstånd kunna genomföras i organiserade former i varje del av landet. Samtidigt skall operationerna fortsättas till sjöss och i luften. 1 en sådan situation måsle civilbefolkningens skydd och försörjning ägnas särskild uppmärksamhet. Inom områden som angriparen tillfälligt lyckats ta skall motståndet fortsälla med alla medel och i alla former som folkrätten tillåter, även som icke militärt motstånd. Militära enheter som genomför fria kriget, polisen och andra samhällsorgan saml civilbefolkningen skall försvåra angriparens verksamhet och underlätta områdets återtagande."

Enligl min mening är det i en situation som anges i citatet ovan som tillämpningen av de folkrältsliga principerna kan komma att ställas på sitt yttersta prov både för myndigheter och enskilda. Likaså torde detta bli fallet om en ockupationssituation uppstår.

Folkrättskommittén behandlade utföriigt de många gånger komplicerade frågor, som sammanhänger med folkrättens regler under ockupation. Så­lunda belyste kommittén i sitt slutbetänkande (SOU 1984:56) Folkrätten i krig straff- och processrättsliga frågor och civil verksamhet inom områden som har besatts av fienden. Vidare lämnade kommillén synpunkter och vissa förslag rörande allmänna anvisningar till civilbefolkningen om upp­trädande i krig och under ockupation. 1 en bilaga till betänkandet lämnade kommittén vissa synpunkter på inriktningen i stort av verksamheten vid några totalförsvarsfunklioner i krig och under ockupation. Bl. a. berördes här frågeställningar rörande funktioners och myndigheters kvarslannande på ockuperat område.

Folkrättskommiltén lar avslutningsvis upp en i olika sammanhang disku­terad fråga nämligen om den svenska beredskapslagstiflningen över huvud taget bör vara utformad även med sikte på den situation som uppslår om svenskt tertitorium skulle bli ockuperat. Kommillén kommer lill slutsatsen att även om vissa regler erfordras så torde en mer detaljerad reglering av ockupationsfallet inte bara vara omöjlig atl åsladkomma utan även vara klart olämplig. Däremot finner kommittén att kännedom om folkrättens regler är av största värde och då i synnerhet kunskaper om vad en angripa­re kan göra anspråk på utan alt göra sig skyldig lill folkrältsbrott.

Frågan om de offentliga organens verksamhet under ockupation har

tagits upp också av folkstyrelsekommittén i belänkandet (SOU 1986:28)

11

Folksiyrelsen under krig och krigsfara, bl. a. mot bakgrund av folkrätts-     Skr. 1987/88:153 kommitténs belänkande. På grundval av folkstyrelsekommilléns belän­kande har prop. 1987/88:6 om de offentliga organens verksamhet vid krig eller krigsfara förelagts riksdagen, som beslutat bifalla propositionen (KU 1987/88:16, rskr. 113).

I propositionen anför föredragande statsrådet all det som folkstyrelse­kommittén framhållit - är en folkrätlslig princip atl civilbefolkningen inom ockuperat område skall behålla sin lojalitet mot den lagliga regeringen. Vidare uttalas att någon folkstyrelse värd namnet inte är möjlig under en ockupation av Sverige. Mot bakgrund av bl. a. denna uppfattning har riksdagen som vilande antagit elt förslag i propositionen lill ändring i 13 kap. RF. Förslaget innebär att varken riksdagen eller regeringen får fatta beslut på ockuperat område. Inle heller får någon i egenskap av ledamot i riksdagen eller regeringen på ockuperat område utöva någon befogenhet som tillkommer honom i denna egenskap. Likaså får val lill riksdagen, landsting och kommunfullmäktige inle hållas på sådant område.

Beträffande de offentliga organen i övrigt innebär det vilande grundlags­förslaget alt del slås fast atl det åligger vaije offentligt organ att på ocku­perat område handla på det säll som bäst gagnar försvarsansträngningarna och motslåndsverksamheten saml civilbefolkningens skydd och svenska intressen i övrigt. Vidare anges med viss uppsiramning av nuvarande lydelse av regeringsformen - all elt offentligt organ inte i någol fall får meddela beslul eller vidta åtgärd som i strid mot folkrättens regler ålägger någon rikets medborgare att lämna ockupationsmaklen bistånd.

Även den fråga om den svenska beredskapslagstiflningens utformning såvitt gäller ockupationssituationer som folkrättskommiltén tagit upp be­handlas i den nämnda propositionen. Folkstyrelsekommittén hade för sin del anslutit sig lill folkrättskommitténs principiella synpunkt att en detalje­rad reglering i ämnet var både i del närmaste omöjlig och också klart olämplig. Enligl folkstyrelsekommilléns mening var det emellertid å andra sidan angeläget atl hela beredskapslagstiflningen i ett sammanhang blev föremål för en genomgång med utgångspunkt i hur den skulle kunna utnyttjas av en ockupant.

Föredraganden anför i propositionen att han delar de två kommittéernas principiella uppfattning i frågan om en uttrycklig reglering av i vad mån beredskapslagstiflningen är tillämplig i ockupationssilualionerna. Han sä­ger sig emellertid vara tveksam till tanken på en samlad genomgång av lagstiftningen i det specifika syfte som folkstyrelsekommittén föreslagit. Frågan bör därför övervägas yllerligare enligt hans mening. Föredragan­dens uttalanden i frågan har lämnats utan erinran av riksdagen i grundlag­stiftningsärendet (KU 1987/88:16, rskr. 113).

För egen del biträder jag de synpunkter som folkrättskommiltén anför

rörande folkrättens regler under ockupation. De regler som framgår av

konventionerna saml de synpunkter som framlagts av folkrättskommiltén

och folkstyrelsekommittén anser jag för närvarande vara tillräckliga som

vägledning. Detta understryker emellertid betydelsen av att myndigheter

och enskilda får tillräcklig information och utbildning i frågan i enlighet

med vad som finns föreskrivet i förordningen (1987:971) om totalförsvars-

12

personalens folkrältsliga ställning, m. m. I vissa fall krävs dock att vägle-     Skr. 1987/88:153 dande bestämmelser utfärdas redan i fred till exempel rörande vissa myn­digheters agerande inför ockupationshot och under ockupation. Frågan övervägs för närvarande inom regeringskansliet.

Jag vill i delta sammanhang slutligen också erinra om att regeringen i maj 1987 inrättade en särskild delegation för icke-mililärt motstånd på grundval av förslag från molslåndsulredningen i belänkandet (SOU 1984:10) Kom­pletterande molståndsformer. Inom ramen för denna delegations verksam­hel har studier påbörjats rörande hithörande folkrätlsfrågor.

5 Hemställan

Jag hemställer atl regeringen bereder riksdagen tillfälle atl la del av vad jag har anfört i det föregående.

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till vad föredraganden har anfört och beslutar i enlighet med hans hemslällan.

13

Förteckning över stater:

som ratificerat 1977 års         Skr. 1987/88:153

tilläggsprotokoll till 1949

års Genévekonventioner     '' 

Förteckningen avser

läget i.

januari

1988

Stat

Proto-

 Proto-

Stat

Proto-

Proto-

koll 1

koll 

II

koll 1

koll 

II-

Angola

X

Korea (rep)

X

X

Anligua och Barbuda

X

X

Kuwait

X

X

Argentina

x

X

Laos

X

X

Bahainas

X

X

Libyen

X

X

Bahrain

X

X

Mauretanien

X

X

Bangladesh

X

X

Mauritius

X

X

Belgien

X

X

Mexico

X

Belize

X

X

Mocambique

X

Benin

X

X

Namibia

X

X

Bolivia

X

X

Niger

X

X

Botswana

X

X

Nederländerna

X

X

Burkina Faso

X

X

Norge

X

X

Cenlralafrikanska

Oman

X

X

Republiken

X

X

Rwanda

X

X

Comorerna

X

X

Saudiarabien

X

Costa Rica

X

X

St Christopher och

Cuba

X

Nevis

X

X

Cypern

X

St Lucia

X

X

Danmark

X

X

St Vincent och

Ecuador

X

X

Grenadinerna

X

X

Ekvatorialguinea

X

X

Salvador

X

X

Filippinerna

X

Schweiz

X

X

Finland

X

X

Senegal

X

X

Frankrike

X

Seychellerna

X

X

Förenade Arab-

Sierra Leone

X

X

emiraten

X

X

Surinam

X

X

Gabon

X

X

Sverige

X

X

Ghana

X

X

Syrien

X

Guatemala

X

X

Tanzania

X

X

Guinea

X

X

Togo

X

X

Guinea-Bissau

X

X

Tunisien

X

X

Guyana

X

X

Uruguay

X

X

Island

X

X

Vanuatu

X

X

Italien

X

X

Vatikanstaten

X

X

Jamaica

X

X

Vietnam

X

Jordanien

X

X

Västra Samoa

X

X

Jugoslavien

X

X

Zaire

X

Kamerun

X

X

Österrike

X

X

Kina

X

X

Antal stater

72

65

Kongo

X

X

14

Skr. 1987/88: 153 Bilaga 2

1    Sammanfattning

Folkrättskommittén har haft i uppdrag att utreda folkrättens tillämpning m.m under krig, neutralitet och ockupation.

Vissa grundläggande begrepp (kap. 2)

I kapitel 2 redovisas och definieras vissa grundläggande begrepp som kommittén har funnit angeläget att förklara.

Den internationella humanitära rättens räckvidd och giltighet i tiden (kap. 3)

Kommittén behandlar de internationella avtalens giltighet (där bl.a. en närmare redogörelse ges för begreppen ratifikation, reservation, uppsäg­ning och obsoleta regler) och den allmänna folkrätten.

I ett särskilt avsnitt redogör kommittén för de regler i tilläggsprotokoll I till 1949 års Genévekonventioner som enligt kommitténs bedömning torde ha sedvanerättslig status. En sädan redogörelse kan komma att ha sin praktiska betydelse i en situation då Sverige (som har ratificerat tilläggsprotokoll 1) råkar i strid med en motpart som inte har ratiHcerat protokollet. Enligt huvudregeln i artikel 96 är protokollet endast tillämp­ligt mellan stater som ratificerat eller anslutit sig till det (principen om reciprocitet). Av detta kan man emellertid inte dra slutsatsen alt Sverige, i den ovan angivna situationen, kan underlåta att tillämpa protokollet i dess helhet. Kommittén konstaterar att de regler som utgör allmän folkrätt alltid måste respekteras, precis som motparten måste respektera samma regler. Underläter motparten detta, kan Sverige om så befin­nes möjligt och lämpligt tillgripa sädana repressalier som fortfarande är folkrättsenliga. Kommittén rekommenderar emellertid inte ett sådant tillvägagångssätt.

Kommittén konstaterar vidare att i en konfiikt där Sverige är part och motparten inte har ratificerat tilläggsprotokoll 1, skall Sverige inte be­höva leva upp till mer omfattande förpliktelser än vad som gäller för vår motpart.

Från de humanitärrättsliga synpunkter som folkrättskommiltén har

att beakta är del naturligt att tänka sig att Sverige i ett läge som del ovan

skisserade gör allt för att tilläggsprotokoll I. skall tillämpas av alla parter

i en konflikt i vilken vi är indragna.

15

Om emellertid en motpart som inte ratificerat protokollet inle heller    Skr. 1987/88: 153 respekterar detsamma, måste Sverige i sin tur ha möjligheter atl göra     Bilaga 2 avkall på en full tillämpning av protokollets regler. Motparten bör göras medveten om att Sverige i det lägel i vart fall inte anser sig kunna följa protokollets krigföringsregler, dvs. huvuddelarna av artiklarna 51-58.

Kommittén vill likväl understryka att denna bedömning kan komma alt påverkas av militära och politiska faktorer som idag kan vara svåra atl förutse. Det är naturligtvis angeläget atl frågan övervägs noga redan under inledningsskedet av en konflikl.

Kombattanter och andra grupper. Klassificering av personal inom totalförsvaret (kap. 4)

Kommittén har haft till uppgift atl särskill studera tillämpningen av folkrättens regler, när det gäller atl hänföra olika personalgrupper lill skilda folkrältsliga kategorier. Detta är angeläget inte minst med hänsyn lill del svenska totalförsvarets tämligen unika utfomning, som innebär en långtgående integration mellan militära och civila uppgifter. Till­komsten av en ny definition av begreppet kombattant i 

I. 

tilläggsproto­kollet understryker yllerligare behovet av noggranna studier i vad gäller kombatlantbegreppets tillämpning inom det svenska totalförsvaret.

Det har hittills rått oklarhet beträffande den folkrättsliga klassifice­ringen av sådana civila som i krigslid skall ulföra uppdrag ål försvars­makten eller som är avsedda atl samarbeta med olika militära enheter. Man måsle härvid ta hänsyn lill att förändringar i försvarets krigsorga­nisation torde leda lill ett ökat framlida utnyttjande av civila i olika servicefunktioner. I många fall kan sådana personer klassificeras som "civila åtföljande stridskaflerna". Kommittén har studerat hur delta folkrältsliga begrepp är avsett atl tillämpas. Hithörande frågor har äg­nats slor uppmärksamhet av kommittén som presenterar olika förslag lill klassificering.

Delade meningar har ofta rått, då del gällt klassificering av personal som i krigstid inle är avsedd att användas permanent för militära upp­gifter. Bland dessa grupper märks främsl hemvärnets personal samt polisen och viss frivilligpersonal. 1 

I. 

tilläggsprotokollet behandlas så­dana fall av militär tjänst med begränsad varaktighet. Mot denna bak­grund inför kommittén begreppet "temporär kombattant". Detta uttryck förekommer visserligen inte i någon konvention men framgår indirekt av texten i vissa artiklar.

I. tilläggsprotokollet innehåller också nya regler om folkrättsligt skydd av deltagare i organiserad motståndsrörelse, vilka på vissa villkor skall anses som kombattanter. Tidigare villkor för att den som deltar i en motståndsrörelse skall kunna få folkrättsligt skydd har reducerats till alt endast omfatta öppet bärande av vapen under en viss period. Kommil­lén har diskuterat vad de nya reglerna innebär och funnit alt de bör kunna tillämpas om en svensk motståndsrörelse skulle bli aktuell. I detta sammanhang har det också varit nödvändigt att behandla det folkrätts-liga skyddet av personer som deltar i civilmotstånd. Sådana personer kan enligt kommitténs uppfattning inte erhålla skydd som kombattanter.

De bör dock kunna åberopa samma skydd som skall gälla för civila inom     Skr. 1987/88:153

ockuperat område.

Bilaga 2

Folkrättens regler om skydd för vissa särskilt utsatta grupper har diskuterats. Kommittén har funnit att reglerna måste tillämpas på ett sådant sätt att trovärdigheten inte äventyras. Det har funnits särskild anledning att diskutera tillämpningen av reglerna om skydd för krigs­fångar. I detta sammanhang har kommittén studerat hur den i krigs­fångekonventionen angivna kategoriindelningen lämpligen bör tilläm­pas inom svenska försvarsmakten efter övergången till en ny befälsord­ning.

Kommittén behandlar folkrättslig status för försvarsmaktens personal och för civila inom övriga delar av totalförsvaret. När det gäller försvars-maklens personal utgår kommittén ifrån samma princip som civilmili-tärutredningen har angivit nämligen atl all personal som är upptagen i försvarsmaktens personaltabeller bör ha kombattantstalus. Kommittén går in på hur detta skall tillämpas för bl.a. inryckande personal vid mobilisering och för permittenter under krig.

Den folkrältsliga status som bör gälla för civila inom militära verk och förvaltningar har också övervägts liksom för personal inom Motorrepa-rationstjänsten och Byggnads- och reparationsberedskapen. Kommittén har, så långt det varil möjligt, eftersträvat lösningar som varit acceptabla ur folkrättssynpunkt och samtidigt praktiska med hänsyn till krigslida tillämpning.

När det gäller folkrätlslig status för civila inom övriga delar av total­försvaret har kommittén funnit att kombattantstatus endast kan ifråga­komma i speciella fall. Det gäller främst personal i driftvärnet, som bör erhålla temporär kombattantstalus. Kommittén har särskilt diskuterat folkrättslig status för personalen hos civila myndigheter som är sam­grupperade med militära ledningsorgan. Många av dessa civila kommer att under krig fullgöra uppgifter, som kan fä mycket stor betydelse även för det militära försvaret. Enbart detta förhållande motiverar dock enligt kommitténs uppfattning inte att vederbörande bör anses som kombat­tanter.

Folkrättsregler i land-, sjö- och luftkrig (kap. 5)

Den svenska ratificeringen 1979 av 1977 års båda tilläggsprotokoll till Genévekonvenlionerna medför att svenska stridskrafter i en eventuell framtida konfiikt måste tillämpa de nya regler om stridsmetoder och stridsmedel samt skydd av civilbefolkningen som ingår i 1. tilläggspro-tokollel. Eftersom de nya reglerna är relativt omfattande, fordras del ett noggrant studium av reglernas tolkning och tillämpning inom svenska förband. Detta har varil en central fråga i kommitténs arbete.

De nya reglerna kan inte studeras isolerade från äldre folkrätt utan måste ses i samband med tidigare konventioner främst 1907 års Haagkonventioner om land- och sjökrig, 1925 års Genéveprotokoll an­gående förbud mot användande i krig av kvävande, giftiga eller liknande gaser och bakteriologiska stridsmedel, 1936 års Londonprotokoll om ubåtsanfall mot handelsfartyg samt 1949 års Genévekonventioner. Av

17 

2    Riksdagen 1987/88. I saml. Nr 153

fiera skäl är det lämpligt att särskilja regler som är avsedda att gälla i    Skr. 1987/88: 153

landkrig och regler för sjökrig och luftkrig.

Bilaga 2

Tilläggsprotokollets regler om stridsmetoder och stridsmedel samt skydd av kombattanter i särskilt utsatta situationer utgör i allt väsentligt en utbyggnad av äldre Haagregler och kan därför knappast möta några svårigheter vid tillämpning i svenska förband. I andra fall kan det emellertid uppstå problem vid tillämpningen. Detta gäller exempelvis de olika reglerna om spionage, i vilka det görs en skillnad mellan informa­tionsinsamling inom ett omstritt område respektive elt av fienden kon­trollerat område. I praktiken kan det dock vara svårt alt skilja mellan dessa olika områden. För att informationsinsamlingen inte skall onö­digtvis försvåras föreslår kommittén alt de regler som är avsedda att tillämpas inom omstritt område också skall tillämpas inom område som kontrolleras av fienden.

De viktigaste av de nya reglerna gäller civilbefolkningens skydd mot krigets verkningar. Här återfinns framför allt regeln om förbud mol terroranfall samt mot vad som kallas urskillningslösa anfall. Sistnämnda begrepp kan närmast översättas med ytläckande anfall mot ett område där det förekommer vissa militära objekt inom en koncentration av civilbefolkning eller civila objekt.

Kommittén har funnit att förbudet mot urskillningslösa anfall måste tillämpas olika inom och utanför elt stridsområde. Hänsynen till skydd av civila objekt kan nämligen inte drivas lika långt inom elt stridsområde som utanför detsamma. Regeln om förbud mol urskillningslösa anfall kan enligt kommitténs mening få stort humanitärt värde. Inte i något fall behöver en tillämpning av denna regel få negativa konsekvenser för svenskt invasionsförsvar.

De nya reglerna om särskilt skydd för vissa civila objekt har likaså ägnats slort intresse under kommitténs överläggningar. I samband med regeln om skydd för egendom, som är nödvändig för civilbefolkningens överlevnad, har principerna för svensk krigstida livsmedelförsörjning diskuterats. Härvid har den långtgående integrationen inom livsmedels­hanteringen ägnats särskilt intresse. Diskussionen inom kommittén har särskilt inriktats på de nya bestämmelserna om skydd av anläggningar och installationer, som innehåller "farliga krafter" dvs. dammar, vallar och kärnkraftverk. Efter en noggrann vägning av de olika faktorerna har kommittén funnit alt den nya regeln kan ge elt omfattande skydd åt dessa objekt särskilt gäller detta belräffande kärnkraftverk, vars folkrättsliga skydd får anses som i det närmaste heltäckande. I. tilläggs­protokollets regler om försiktighetsåtgärder vid anfall har utvärderats med hänsyn lagen till de praktiska möjligheterna att tillämpa reglerna på skilda befälsnivåer.

Folkrätlsreglerna i sjökriget har inle i någon nämnvärd grad påverkats genom I. tilläggsprotokollets tillkomsl. Det har emellertid funnits anled­ning alt tolka vissa äldre folkrätlsregler särskill 1936 års Londonpro­tokoll om ubålsanfall mot handelsfartyg. Mot bakgrund av senare års erfarenheter har kommitténs utarbetat elt förslag till tolkning och till­lämpning av nämnda protokoll vad gäller svenska ubåtsoperationer. Folkrätlsreglerna i sjökriget behandlades inle under diplomatkonferen­sen 1974-77 och framstår numera som starkt föråldrade.

När det gäller luftkriget kan man också konstatera en brist på moder-    Skr. 1987/88: 153 na folkrättsregler. Tillkomsten av I. tilläggsprotokollet har dock innebu-    Bilaga 2 rit en modernisering i vad gäller anfall från luften mot mål på marken. Kommittén pekar samtidigt på att bristen på regler för identifiering i påtaglig grad kan öka risken för vådaanfall.

Det finns enbart några få äldre folkrättsregler om förbud mot använd­ning av vissa konventionella vapen. Mot denna bakgrund kan det häv­das att folkrätten har kommit långt efter vid en jämförelse med den snabba vapentekniska utvecklingen. Försök gjordes att ta upp olika vapenfrågor under diplomatkonferensen 1974-77 men utan resultat. Till­komsten av 1981 års FSf-konventionen om förbud mot och begränsning­ar i användningen av vissa vapen innebar emellertid en viss framgång för de humanitära strävandena. Kommittén anser det vara angeläget att ansträngningarna på att få fram ytterligare folkrättsliga begränsningar fortsätter.

I. tilläggsprotokollet innehåller nya regler om oförsvarade orter och demilitariserade områden. 1 anslutning härtill redovisas de olika slag av zoner som har börjat tillämpas i sjökriget, dock utan att vara stadfästa i några folkrättsliga konventioner.

Folkrättens humanitära regler för land-, sjö- och luftkrig kan i väsent­lig grad inskränkas genom alt någon part tillgriper repressalier eller åberopar undantag med hänvisning till militär nödvändighet. Kommit­tén ansluter sig helt till den svenska regeringens starkt restriktiva syn på krigstida repressalier och undantag motiverade av militär nödvändighet.

Identiftkationssfrågor, särskilt beträffande sjukvård och civilförsvar (kap. 6)

När det gäller identifiering och uimärkning av sjukvårdspersonal, sjuk­vårdsmateriel och sjukvårdsenheter inom försvarsmakten konstaterar kommittén att 1949 års Genévekonventioner innehåller bestämmelser som måste följas om man vill ha det skydd som konventionerna medger. Detsamma gäller för sjuktransporter med fartyg och luftfarkoster. 1977 års tilläggsprotokoll till 1949 års Genévekonventioner innehåller nya definitioner för enheter och verksamheter inom sjukvårdsområdet. De nya reglerna innebär både preciseringar och utökningar av begreppen. En genomgående förändring i tilläggsprotokollet är att man när del gäller skydd, uimärkning och identifiering inte längre skiljer på militära och civila delar av sjukvårdsorganisationen, på civila eller militära så­rade och sjuka eller på civila och militära sjuktransportmedel.

I fråga om uimärkning och gruppering av sjukvårdsanstaller och rörliga sjukvårdsformationer m.m. gäller bestämmelserna i 1949 års Genévekonventioner på vissa villkor. Enligt kommitténs uppfattning innebär tilläggsprotokollet inte några skärpta krav när det gäller uimärk­ning och gruppering av sjukvårdsenheter och sjuktransportmedel. Be­stämmelserna är i de fiesta fall fortfarande villkorliga. Det bör ankomma på vederbörande militäre chef att utfärda tillämpningsbestämmelser.

Kommittén har även övervägt frågor rörande identifiering, uimärk­ning, gruppering m.m. i framtiden inom den militära sjukvårdsorgani-

19

sationen. Kommittén konstaterar bl.a. i ett avsnitt om sjukvårdspersonal Skr. 1987/88: 153 att all personal som ingår i militära sjukvårdsenheter numera skall Bilaga 2 hänföras till kategorin sjukvårdspersonal. Det är däremot kommitténs uppfattning att militär personal tjänstgörande som sjukvårdsmän inte heller i fortsättningen bör hänföras till sjukvårdspersonal. Kommittén har vidare redogjort för principer och materiel för uimärkning av mili­tära sjukvårdsenheter och militära sjuktransportmedel.

Kommentarerna beträffande identifiering och uimärkning m.m. inom civilförsvaret och den civila sjukvården inleds med ett avsnitt om civil­försvaret. Här redovisas vilka åtgärder som kan vidtagas för uimärkning av anläggningar, materiel och fordon tillhörande civilförsvaret samt skyddsrum för befolkningen. Kommittén föreslår bl.a. att civilförsvarets internationella symbol används för uimärkning av skyddsrum, anlägg­ningar för befolkningen och anläggningar med enbart civilförsvarsper­sonal. Anläggningar som civilförsvaret disponerar tillsammans med för­svarsmakten är i princip sekrelessbelagda eftersom de kan anses som militära mål och av detta skäl inte heller kan betraktas som skyddade objekt. Att skilja civilförsvaret från de anläggningar som man dispone­rar tillsammans med försvarsmakten skulle emellertid få stora konse­kvenser. Kommittén understryker att totalförsvarstanken inte får efter­sättas.

I avsnittet om den civila hälso- och sjukvården redogör kommittén för de grundläggande folkrättsliga bestämmelserna avseende sjukvårdens skydd och uimärkning av sjukvärdsanläggningar, sjukvårdsmateriel och sjuklransporlmedel. Utredningen föreslår att det bör ankomma på so­cialstyrelsen alt som ansvarig myndighet närmare bestämma om och i vilken utsträckning uimärkning av sjukvårdsenheter och sjuktransporl­medel skall ske.

Kommittén har vidare diskuterat frågan om identifiering av civilför­svarspersonal och personal inom den civila sjukvårdens krigsorganisa­tion och föreslagit att denna personal förses med personliga identifie-ringshandlingar. Förslag till identitetskort redovisas i bilaga 6.

De åtgärder för identifiering och uimärkning av civilförsvaret och den civila sjukvårdens materiel och personal m.m. som kommittén förslår medför kostnader av den karaktären alt de enligt kommitténs mening bör bestridas av slalen. Kommittén föreslår atl det bör ankomma på civilförsvarssiyrelsen och socialstyrelsen att närmare studera och beräk­nas medelsbehoven för de identifieringsåtgärder som myndigheterna finner vara lämpliga och möjliga att genomföra och alt därefter fortlö­pande planera in kostnaderna i sina årliga anslag.

Folkrättens efterlevnad (kap. 7)

Haag- och Genévekonvenlionerna liksom tilläggsprotokollen till Gené­vekonvenlionerna innehåller särskilda artiklar om staternas ansvar för folkrättens efterlevnad.

Därvid betonas staternas skyldighet atl sörja för alt de väpnade styr­korna får erforderliga instruktioner samt information om och utbildning i folkrätt. Enligt första tilläggsprotokollet skall inte bara de militära utan

20

också de civila myndigheter som under en konfiikt har ansvar för till-    Skr. 1987/88: 153 lämpningen äga full kännedom om texterna såväl i protokollet som i    Bilaga 2 konventionerna.

För alt man så långt möjligt skall kunna säkerställa folkrättens efter­levnad innehåller de folkrättsliga konventionerna bestämmelser om straffansvar. Det åligger sålunda de stater som har tillträtt Genévekon­venlionerna atl se till alt personer som har begått eller gett befallning om svåra överträdelser ("grave breaches") av konventionerna skall kunna bestraffas, om de inte utlämnas till en annan fördragsslutande stat.

Vad som skall anses vara svåra överträdelser framgår av Genévekon­venlionerna. Genom det första tilläggsprotokollet har gruppen svåra överträdelser mot folkrätten utvidgats.

För svensk del finns i 22 kap. 11 § brottsbalken en reglering av straffansvaret för folkrättsbrott. Denna reglering är i och för sig godtag­bar även med hänsyn till de ökade förpliktelser som Sverige har åtagit sig genom ratifikationen av del första tilläggsprotokollet. En översyn av bestämmelsen är emellertid motiverad av fiera skäl. Folkrättskommittén har efter överenskommelse med militäransvarskommittén gjort en sådan översyn. Resultatet har presenterats i militåransvarskommitténs belän­kande (SOU 1983:2) Nyll militärt ansvarssyslem (s. 113-116). Det bör här särskilt anmärkas all förslaget innebär alt det straffrättsliga ansvaret blir begränsat till svåra överträdelser och att förmännens ansvar för de underlydandes handlingar kommer till klart uttryck.

För atl öka garantierna för folkrättens efterlevnad är också systemet med skyddsmakler av värde.

Numera brukar utseendet av skyddsmakt följa följande mönster. En krigförande part hänvänder sig till en neutral stat med en förfrågan om denna är villig att åtaga sig ett skyddsmaktuppdrag i den pågående konflikten. Om den neutrala staten accepterar, hänvänder den sig till motparten i konflikten för atl efterhöra om denna i sin tur accepterar uppdraget.

I konfiikterna efter andra världskriget har systemet med skyddmakter inte spelat någon större roll. Det har stundom varit svårt att föreslå neutrala stater som bägge parter kan godta. En annan anledning har varit alt Genévekonvenlionerna ger skyddsmakterna vida befogenheter på de stridande parternas territorier, något som ofta uppfattas som en inblandning i interna angelägenheter.

1 I. tilläggsprotokollet har man försökt att komma till rätta med dessa problem. Artikel 5 slår till en början fast att parterna är förpliktade alt utse skyddsmakter. Om parterna inte omedelbart kan enas härom, skall Internationella rödakorskommittén medverka till atl en skyddsmakt kan utses'. Skulle trots detta inle någon skyddsmakt kunna utses skall parter­na åtminstone kunna acceptera rödakorskommittén eller annan opartisk organisation som ersättare för skyddsmakt.

Bestämmelser om särskilt undersökningsförfarande beträffande på­stådda kränkningar av konventionerna finns redan i Genévekonvenlio­nerna. Dessa bestämmelser har emellertid aldrig tillämpats i praktiken. På initiativ bl.a. från svensk sida har nu i första tilläggsprotokollet tagits upp regler om en permanent internationell kommission för undersökan­de av fakta.

21

Det skulle självfallet vara av stort värde om kommissionens behörig-     Skr. 1987/88: 153 het blev generellt erkänd. Än så länge gäller dock tyvärr atl kommissio-     Bilaga 2 nens kompetens har erkänts enbart av elt fåtal stater, däribland Sverige.

Folkrätten under neutralitet (kap. 8)

1 kapitlet har kommittén redogjort för begreppet neutralitet i landkrig, sjökrig och luftkrig.

Neutralitetsrättens skrivna regler är av gammalt datum (huvudsakli­gen Haagkonventionerna av 1907). Kommitténs arbete har framförallt föranletts av antagandet av Genévekonventionernas tilläggsprotokoll 1977, två instrument som inte har något att säga om neulraliletsrätien i egentlig mening. Kommittén har inte heller sett som sin uppgift att närmare gå in på hur de olika reglerna bör tolkas i olika situationer. En sådan uppgift framstår som praktiskt omöjlig med tanke på de många osäkra faktorer som kommer att göra sig gällande i händelse av neutra­litet. Vidare kan neutraliletsrätlen, i likhet med annan folkrätt, utvecklas och preciseras genom statspraxis. Varje statsledning måste givelvis i dessa hänseenden tillförsäkras ett betydande handlingsutrymme.

Kommittén redogör i skilda delar av kapitlet för vissa situationer under landkrig, sjökrig och luftkrig samt för de uttolkningar av folkrät­tens skyldigheter och möjligheter som från svensk sida kommit till ut­tryck i förordningar och instruktioner rörande hävdande av rikets obe­roende under fred och neutralitet (IKFN-förordningen och lillträdesför-ordningen). Vidare kommenteras några krigshandelspoliliska principer. Kommittén berör även ett folkrättsligt problem som kan aktualiseras såväl i fred som under neutralitet i krig frågan om immunitet för främmande statsfartyg och statsluftfartyg.

Folkrättens regler under ockupation (kap. 9)

Det har ingått i kommitténs uppdrag att också se över de regler och anvisningar som skulle gälla för civilbefolkningen för den händelse någon del av svenskt område skulle ockuperas. Kommittén vill bestämt understryka att en analys av folkrättens regler om ockupation på intet sätt kan tas till intäkt för defaitism. Den folkrättsliga grundförutsättning­en är att rikets territorium skall skyddas och försvaras, och att motstånd skall göras i alla lägen.

Kommitténs mening är att om man redan i fred studerar de folkrälts­

liga reglerna om ockupation det mycket snart kommer att framgå under

vilka speciella och ytterst påfrestande förhållanden befolkningen eller

delar av befolkningen kommer att leva. En ökad medvetenhet om vilka

svära förhållanden som skulle komma att råda under främmande ocku­

pation kan mot denna bakgrund bidra lill ökad motståndsvilja. För den

svenska befolkningen skulle en ockupation vara någol totalt främman­

de, sett inte minst i det historiska perspektivet. Mol denna bakgrund har

kommittén sett det nödvändigt att ge en relativt fyllig kommentar till

folkrättsreglerna om ockupation, likaså atl behandla de bestämmelser i

brottsbalken som är relevanta under ockupation. Kommittén har ocksä

22

ansett det riktigt alt lägga fram synpunkter beträffande sådan civil     Skr. 1987/88: 153 verksamhet som kan förväntas ha särskill stor betydelse för kvarvarande     Bilaga 2 befolkning inom ockuperat område.

Ockupation är ell temporärt tillstånd som inte får medföra någon ändring i del ockuperade områdets siatslillhörighet. Ockupation medför inte heller någon ändring i civilbefolkningens statsrättsliga ställning. Befolkningen är alltjämt medborgare i den s.k. territorialstaten och skall vara lojal mol statsledningen i denna stat.

Enligl

IV. 

Genévekonventionen skall civilbefolkningen och enskilda inom elt ockuperat området tillerkännas ställning som skyddade perso­ner i folkrättens mening.

Kommittén pekar vidare på några regler som behandlar ockupations­maktens skyldigheter mot civilbefolkningen, även om man bör vara medveten om att dessa regler utgör folkrättsligt optimala regler. Ingen garanti fmns för att ockupationsmakten tillämpar dessa regler.

I kapitlet lämnas därefter en översikt över bedömningen av vissa straff- och processrälisliga frågor inom ett område av landet som är besatt av en främmande makt (avsnitt 9.2).Huvudregeln i 

IV. 

Genévekonven­tionen är att strafnagstiftningen inom ett ockuperat område skall förbli i kraft. Folkrätten drar en klar gräns för straffrättsskipningen mellan ockupationsmakten och den ockuperade statens domstolar.

En klar principiell gräns synes kunna dras mellan sådana bestämmel­ser som en ockupationsmakt meddelar till skydd för säkerhetskraven och sådana som gagnar ockupationsmaklens förpliktelser enligt 

IV. 

Gené­vekonventionen.

Till grund för den rättsliga svenska synen på motståndsverksamheten inom etl ockuperat område ligger tanken att kriget inle har upphört genom ockupation utan fortsätter, låt vara under andra betingelser.

Kommittén lämnar också folkrältsliga synpunkter på c/'v/7 verksamhel inom område som har besatts av fienden, (avsnitt 9.3).

I Sverige fanns under andra världskriget särskilda bestämmelser om myndigheternas beteende vid överhängande ockupationshot och under ockupation. Reglerna upphävdes 1962. 1974 års regeringsform innehål­ler dock elt allmänt förbud för offentligt organ att meddela beslut eller vidta åtgärd som ålägger någon medborgare att lämna ockupationsmak­ten sådant bistånd, som denna inte får utkräva enligt folkrättens regler.

Från rättslig synpunkt står det klart att regeringsformen lämnar det öppet i vad mån svensk offentlig verksamhet bör bedrivas inom ett område som besatts av fienden. För myndigheterna, näringslivet, press, etermedier m.fi. organ måste finnas en viss planering i den händelse att elt område av vårt land skulle ockuperas. Kommittén lämnar några kortfattade synpunkter på frågan om och i vilken mån olika typer av verksamhet bör upprätthållas inom ett sådant område.

Avslutningsvis lämnas synpunkter på vissa särskilda författningsfrå­gor (bl.a. beredskapslagstiftningen och fullmaktslagarnas tillämplighet) samt vissa allmänna anvisningar till civilbefolkningen om uppträdande under krig och ockupation.

23

Folkrättsregler i interna (icke-internationella) konflikter (kap.       Skr. 1987/88: 153

10)

Bilaga 2

Kommittén anser alt 

II. 

tilläggsprolokollel har väsentliga brister och endasl kan få etl begränsat värde för alt humanisera den typ av krigfö­ring som protokollet avser. Kommittén konstaterar att, eftersom det före år 1977 praktiskt laget saknades regler för interna konflikter, innebär tillkomsten av 

II. 

tilläggsprotokollet likväl ett framsteg särskilt med hänsyn till alt protokollet kan utgöra en grund vid fortsatta förhandling­ar om mera täckande folkrältsliga regler.

Information och undervisning om folkrätten under krig, neutralitet och ockupation (kap. 11)

Genom att ratificera tilläggsprotokollen till Genévekonvenlionerna 1949 har Sverige förbundit sig att informera och undervisa totalförsvars-myndigheterna och deras personal samt civilbefolkningen om folkrät­tens regler. Kommittén har efter en karlläggning av de nuvarande kun­skaperna i folkrätt funnit det vara angeläget att den allmänna kunskaps­nivån snarast möjligt höjs.

Ett primärt mål för folkrättsutbildningen är att skapa en positiv in­ställning till folkrättens roll i allmänhet och särskilt under krigsförhål­landen samt att skapa en motivation för fortsatt utbildning. Erfarenhe­terna från genomförd undervisning i folkrätt visar att motivationen därigenom har ökal. Varje myndighet och organisation bör ansvara för sin egen personals information och utbildning. Kommittén anser också atl varje myndighet och organisation själv bör ansvara för att utbild­ningsmetoder och materiel utvecklas och anpassas till de egna behoven.

\nom försvarsmakten pågår folkrättsutbildningen på bred front, dels genom att överbefälhavaren har utfärdat detaljerade bestämmelser och tagit fram ulbildningshjälpmedel för utbildningen i folkrätt för alla olika personalkategorier, dels genom atl utbildningsansvariga chefer m.fi. vid förbanden har kunnat genomgå veckokurser i folkrätt vid militärhög­skolan.

Kommitténs uppfattning är att försvarsmaktens utbildning väl svarar mot de krav som ställts i artikel 83 i tilläggsprotokoll I.

I civilförsvaret år det med någol undantag endast befäl som får utbild­ning och övning i fredstid. Folkrättsutbildningen får därigenom en be­gränsad omfattning och når endast en mindre del av personalen. Kom­mittén anser att den utbildning som idag ges inte är tillräcklig för att svara mot art. 83 i tilläggsprotokoll I. Ambitionsnivån bör därför höjas.

Personalen inom totalförsvaret ulom försvarsmakten och civilförsvaret har skiftande förkunskaper i folkrätt. Målet bör vara alt all personal med uppgifter inom totalförsvaret skall känna till huvuddragen i gällande konventioner. Eftersom utbildningsbehovet kommer att variera för olika personalkategorier, bör kunskapsbehovet graderas. En sammanställning av föreslagen folkrättsulbildning enligt denna gradering lämnas i betän­kandet.

Når det galler frivilligorganisationerna kan först konstateras att Svens-

24

ka röda korset (SRK) sedan länge har bedrivit information och utbild-    Skr. 1987/88: 153 ning i folkrätt, främst beträffande 1949 års Genévekonventioner. Även     Bilaga 2 andra organisationer har visat intresse för utbildning i folkrätt. Under medverkan av SRK och Stiftelsen Gällöfsta kurscentrum har viss utbild­ning skett av personal som kan biträda vid undervisning. Utbildningen bör fortsätta och utökas.

Inom undervisningsväsendet ökar behovet av kunskaper i folkrätt. Kommittén fäster stor vikt vid atl undervisningen i folkrätt införs i den medborgarundervisning som undervisningsväsendet erbjuder. Målet inom ungdomsskolan är att alla elever skall känna till huvuddragen av folkrättens regler. Den grundläggande undervisningen måste påbörjas i grundskolan (högstadiet) för att sedan befästas och vidareutvecklas i gymnasieskolan. För att eleverna skall få elementära kunskaper bör dessa behandlas i grundskolan med minst två-fyra lektionstimmar. I gymnasieskolan bör undervisningen i folkrätt tidsmässigt inte understi­ga den som anges för grundskolan.

F.n. saknas även elementära uppgifter om folkrätt i de läromedel som används i grundskolans högstadium. Det finns därför ett stort behov av detaljerad handledning, bildmaterial m.m. Det av kommittén framtagna läromedlet "Folkrätt, krigets lagar", som fogas till betänkandet, bör delvis kunna läcka läromedelsbehovet inom skolan.

Undervisning i folkrätt bör också i lämplig omfattning ingå i lärarnas grundutbildning.

Inom universiteten och högskolorna är den viktigaste målgruppen de studerande vid de juridiska fakulteterna. De som avlägger juristexamen och de som fortsätter att forska bör ha den sakkunskap som behövs för att folkrättsundervisning av god kvalitet skall kunna meddelas och för att behovet av kvalificerade folkrättsliga rådgivare för försvarsmakten och andra myndigheter skall kunna tillgodoses.

Kommittén anser att den baskunskap som f n. ges i krigets lagar vid de juridiska fakulteterna bör kompletteras. En fördjupningskurs bör till­komma även för studerande på andra utbildningslinjer än juristlinjen. Vidare bör krigets lagar införas som ett nytt ämne vid alternativ- och specialkurser under grundutbildningen på juristlinjen. Slutligen bör uppdragsutbildning i folkrätt arrangeras av universiteten.

För att nå de uppställda målen krävs inom alla områden en fortsatt utbildning enligt nuvarande riktlinjer i minst samma omfattning som hitintills. Inom de delar av samhället, där utbildning i folkrätt ännu inte har påbörjats, bör den snarast möjligt komma till stånd.

Juridiska rådgivare åt militära chefer (kap. 12)

I kapitlet tolkas de nya reglerna i artikel 82 i tilläggsprotokoll I till 1949 års Genévekonventioner om juridiska rådgivare inom de väpnade styr­korna. Kommittén fastslår att de juridiska rådgivarna skall verka både i fred och i krig pä lämpliga militära nivåer. De skall ge allmänna råd om folkrättsundervisningen inom det militära försvaret och kan därigenom också spela en inte oväsentlig roll för folkrättsundervisningen inom de civila delarna av totalförsvaret. De skall vidare ge särskild ledning för

25

tillämpningen av folkrättsreglerna vid såväl förberedelser för som ge- Skr. 1987/88: 153 nomförande av militära operationer. Utredningen betonar att det före- Bilaga 2 ligger skilda uppgifter för juridiska rådgivare under fredstid och under krigsförhållanden. Kommittén konstaterar att de juridiska rådgivarna måste finnas hos överbefälhavaren samt hos det militära försvarels che­fer på högre regional nivå och alt de bör finnas också hos chefer på lägre regional nivå.

Rådgivarna bör sannolikt dessutom finnas hos fördelningschefer och om möjligt också hos brigadchefer men sällan hos lägre chefer. Rådgi­varna bör ingå i förbandets stab. Kommittén tar även upp vissa förslag till planering för de nya rådgivaruppgifterna. Kommittén redogör för de olika åsikterna om vilken utbildning den juridiska rådgivaren bör ha och om han bör vara yrkesofficer med juridisk utbildning eller jurist med militär utbildning. Kommittén betonar alt man inte kan komma ifrån alt andemeningen med och formuleringen av artikel 82 är att den juridiska rådgivaren skall vara jurist. Med hänsyn till våra organisatoriska och ekonomiska förutsättningar inom såväl försvarsmakten som rättsväsen­det anser kommittén att starka skäl talar för en organisation av jurister med militär tilläggsutbildning som folkrättsrådgivare. Vidare redogör kommittén för de juridiska rådgivarnas funktioner i krigsorganisationen och fredsorganisationen.

Notifiering till andra stater (kap. 13)

I en del fall förutsätter de folkrättsliga traktaterna att notifiering, dvs. formell underrättelse av skilda förhållanden, sker mellan de stater som är inblandade i en väpnad konfiikt. Till detta kommer atl de svenska totalförsvarsorganisationen företer vissa särdrag som andra stater av olika skäl bör underrättas om genom notifiering.

Kommittén har gjort en genomgång av de olika frågor som från svensk sida bör notifieras. Det rör sig om ett tämligen stort antal notifieringar som kan bli aktuella vid skilda tidpunkter. Vissa svårigheter torde uppstå om notifiering av skilda förhållanden skall göras just i samband med krigsutbrott. Detta kan bli en särskild belastning, eftersom man inte vid fientligheternas början torde kunna påräkna biträde från någon even­tuell skyddsmakt.

Av dessa skäl kunde det därför vara motiverat att så långt som möjligl notifiera främmande stater redan i fredstid. Vad sådana fredstida noti­fieringar kan få för effekt är dock mycket svårt att bedöma.

Notifieringen till motparten under pågående konfiikt torde i prakti­ken få förmedlas genom vederbörande skyddsmakts försorg.

Kommittén har dessutom framfört närmare synpunkter på vissa sär­skilda problem som är förenade med frågan om notifiering. Dessa syn­punkter bör kunna ligga till grund för en eventuell vidare utredning inom berörda departement och myndigheter.

26

Del fortsatta folkrättsarbetet (kap.14)

Skr. 1987/88:153

Kommittén konstaterar alt folkrättsarbetet i fortsättningen måsle vila på en fast och för framtiden hållbar organisatorisk grund. Del bör säkerstäl­las att undervisning och information om folkrätlsreglerna ingår som en bestående och naturlig del av den vanliga fredsverksamhelen. Samtidigt måsle del undervisningsmateriel som har tagits fram hållas aktuellt och utvecklas. Del måsle också finnas en fast punkt i den centrala organisa­tionen, från vilken vidareutvecklingen av folkrätlsundervisningen kan följas och överblickas. Denna del av den centrala organisationen bör också ha lill uppgift alt ta hand om och föreslå lösningar av uppkom­mande nya tillämpningsproblem och alt ta initiativ till förbättringar inom tillämpningsområdet liksom atl yttra sig över och la ställning till uppkommande tolkningsfrågor.

Kommittén har diskuterat var sådana uppgifter lämpligen skulle kun­na fullgöras och funnit atl fiera skäl talar för all ansvaret bör ligga hos regeringskansliet och i första hand hos det departement som ansvarar för tolalförsvarsfrågor, dvs. försvarsdepartementet. Såsom hittills bör arbe­tet ske tillsammans med andra berörda departement och i första hand med utrikesdepartementet.

Det är enligt kommitténs åsikt av vikt alt även sakkunskap utanför statsdepartementen kan ställas till regeringskansliets förfogande utan atl därigenom en tungrodd och dyrbar organisation uppstår. Kommittén har funnit att detta önskemål kan tillgodoses genom att regeringen inrättar en rådgivande nämnd för folkrätlsfrågor, som bör vara knuten till försvarsdepartementet. Nämnden bör bestå av etl begränsat antal personer, som har kompetens inom det folkrältsliga området, med lon-vikt på kunskap i "krigets lagar".

Kommittén redogör vidare för några mera väsentliga uppgifter för del fortsatta folkrättsarbetet, framförallt på det internationella planet. Bl.a. föreslår kommittén ett fortsatt aktivt svenskt dellagande i ullandskurser, konferenser, symposier och övriga internationella sammankomster där folkrättsexperter samlas för atl diskutera gemensamma frågor. Kommit­tén konstaterar att del i dagsläget är särskilt angeläget att få en allmän anslutning till redan framlagda konventioner och protokoll till 1949 års Genévekonventioner. Även om Sverige har begränsade möjligheter alt inverka på andra regeringars ställningslagande, är det dock önskvärt att regeringen fortsätter att via internationella fora föra fram önskemålet alt staterna ratificerar framlagda konventioner.

Komrnittén redogör för Sveriges inställning i fråga om tillämpningen av tilläggsprotokoll I under kärnvapenkrig. Kommittén konstaterar vi­dare att sjökriget är otillräckligt reglerat och anser det vara önskvärt atl internationella förhandlingar kan inledas i syfte atl åsladkomma nya folkrättsliga regler beträffande sjökrigföringen.

27

Sammanställning av remissyttranden över

Skr. 1987/88:153

betänkandet (SOU 1984:56) Folkrätten i krig

'' 

Efter remiss har yttranden över belänkandet avgetls av domstolsverket, riksåklagaren, rikspolisstyrelsen, överbefälhavaren, försvarets civilför­valtning, försvarets sjukvårdsstyrelse, fortifikationsförvaltningen, försva­rets materielverk, värnpliktsverket, civilförsvarsstyrelsen, överstyrelsen för ekonomiskt försvar, beredskapsnämnden för psykologiskt försvar, för­svarets forskningsanstalt, civilbefälhavarna i Södra, Västra, Östra, Bergs­lagens, Nedre Nortlands och Övre Norrlands civilområden, riksnämnden för kommunal beredskap, socialstyrelsen, postverket, televerket, statens järnvägar, transportrådel, skolöverstyrelsen, universitets- och högskole­ämbetet, universiteten i[REDACTED_EFTERNAMN], Stockholm, Uppsala och Göteborg, statens livsmedelsverk, arbetsmarknadsstyrelsen, länsstyrelserna i Stockholms, Gofiands och Jämtlands län, svenska kyrkans centralstyrelse. Svenska röda korset. Riksförbundet Sveriges loltakårer, Sveriges kvinnliga bilkå­rers riksförbund. Krigsvetenskapsakademien, Stiftelsen Gällöfsta Kurs­centrum, Apoteksbolaget, Sveriges Radio aktiebolag, ABAB Allmänna bevaknings AB, Svenska kommunförbundet. Landstingsförbundet. Dess­utom har yttrande avgetts av Föreningen Svenska jurister mot kärnvapen. Vidare har riksåklagaren bifogat yttranden från överåklagaren i Stockholm samt länsåklagarmyndigheterna i Malmöhus, Värmlands och Västerbot­tens län.

1 Allmänt

De förslag som lämnas i belänkandet får i sina huvuddrag ett positivt mottagande av remissinstanserna. En del remissinstanser har haft vissa invändningar mot och synpunkter på delar av förslagen. Dessa redovisas i det följande.

2 Den internationella humanitära rättens räckvidd och giltighet i tiden

överbefälhavaren framhåller att det folkrältsliga regelsystemet måste, för alt ömsesidigt kunna tillämpas, respekteras av alla i en väpnad konflikt inblandade parter. I samband med en väpnad konflikt kan vi möta en motståndare som inle ratificerat tilläggsprotokollen eller som har från oss avvikande etik och värderingar och därmed kan komma att tolka de folk­rättsliga reglerna på ett annorlunda sätt. Överbefälhavaren biträder att Sverige måste ha möjlighet alt göra avkall på en full tillämpning av reglema i tilläggsprotokoll 1 om motparterna brister i sin respekt för protokollet. 1 annat fall kan motparten erhålla stora militära fördelar.

Överbefälhavaren framhåller också alt det är väsentiigt att statsmakter­

na anger från vilken tidpunkt som "krigets lagar" skall tillämpas.

28

Försvarels sjukvårdsstyrelse har inte någol alt invända mot vad kommit-     Skr. 1987/88:153

tén framfört om den humanitära rättens räckvidd och giltighet i tiden.

Bilaga 3

Beredskapsnämnden för psykologiskt försvar framhåller alt det är av värde att Sverige pä olika sätt, som t.ex. genom folkrällskommitléns betänkande, ger uttryck för sin mening om hur ifrågavarande folkråttsbe-slämmelser skall uppfattas.

Civilbefälhavaren i Södra civilområdet vill särskill understryka vikten av atl den svenska lotalförsvarsmodellens särdrag saml Sveriges tolkning och tillämpning av folkrättens regler görs kända hos andra stater redan i fredstid. Liknande synpunkter framförs av civilbefälhavaren i Västra civil­området.

Civilbefälhavaren i Östra civilområdet anser att Sverige inte bör från­hända sig möjligheten all tillgripa repressalier om en motpart inle respek­terar allmängiltiga folkrältsliga regler. Det är av stor vikt att Sveriges syn i denna fråga görs känd i omväriden. Liknande synpunkter framförs av länsstyrelsen i Gotlands län.

Uppsala universitet framhåller alt om en motpart som inle ratificerat tilläggsprotokoll I förklarar att man ämnar tillämpa protokollets regler, förefaller del lämpligare att "under en avvaktningsperiod" tillämpa dessa regler än att "hälla inne med full tillämpning av protokollet", vilket kan ge motparten en onödig förevändning för återtagande av den angivna förkla­ringen. Kommittén betonar alt flertalet av de i tilläggsprotokoll I inskrivna reglerna får betraktas som del av den allmänna sedvanerätten. Enligt universitetet måste i själva verket nästan allt som sägs i betänkandet med hänvisning till reglerna i tilläggsprotokoll I betraktas som fakultativt, dvs. beroende på förklaringar om protokollels tillämplighet efter konfliktens uppkomst.

Enligt universitetet ter sig situationen minsl lika bekymmersam när det gäller tillämpligheten av Genévekonvenlionerna över huvud laget. Bekym­ren föranleds av ulvecklingen av doktrinen (och även praxis) i fräga om tolkningen av den fras som föreskriver att konventionerna skall tillämpas i varje väpnad konflikt mellan konventionsstaler även om en av dem icke erkänner att krigstillstånd föreligger. Den numera restriktiva tolkningen av artikeln är för dagen inte enhällig, kanske inte ens härskande och del är synnerligen angelägel atl verka för allmänt accepterande av en sådan tolkning av bestämmelsen i fråga enligl vilken Genévekonvenlionerna är tillämpliga på alla internationella väpnade konflikter oavsett deras formella kvalifikationer av den ena eller andra parlen.

Stockholms universitet anmärker atl Wienkonventionen om Iraktalrät-

ten inte upptar några bestämmelser om att en konvention kan upphöra all

gälla genom atl bli obsolet. Om förhållandel är sådant atl Sverige inte avser

att respektera Londonprotokollels bestämmelser i elt evenluelll krig, bör

denna konvention sägas upp. Militära chefer bör däremot inte inbjudas alt

överskrida protokollels bestämmelser. Kommittén anför vidare alt oaktat

XIII. Haagkonventionens avfattning får neutrala stater som medger för­

säljning av vapen lill en av de krigförande räkna med alt anklagas för

neutralitetsbrotl. Universitetet finner detta uttalande opåkallal. Haag­

konventionen i fråga begränsar endast en stals möjligheter att förse krigfö-

29

rande med vapen, däremot inte enskilda företags.

Svenska kyrkans centralstyrelse framhåller alt vad kommittén anfört om Skr. 1987/88:153 att Sverige inte skall behöva leva upp till mer omfattande förpliktelser än Bilaga 3 vad som gäller för motparten vill centralstyrelsen skärpa i det avseendet att det för trovärdigheten av den svenska ståndpunkten i fråga om hävdan­de av folkrättsliga principer i krig och utbildning härom är av slörsla vikt aU en svensk deklaration om s. k. icke-tillämpning används endast i ell trängt läge och atl regeringen ensam skall fatta beslut om det.

Svenska röda korset framhåller atl de i betänkandet granskade tilläggs­protokollen till 1949 års Genévekonventioner har i utkast utformats av Internationella rödakorskommittén. Sedan protokollen antagits vid Diplo­matkonferensen 1977 har Internationella rödakorskommittén inriktat sina ansträngningar på alt få dem ratificerade, kända och tillämpade över hela världen. Som elt led i denna strävan har Internationella rödakorskommit­tén utformat "Provisions of the Protocols whose application may require the adoption of legislalive or other measures upon ralification or acces­sion". I denna skrift framför Internationella rödakorskommittén synpunk­ter på åtgärder som kan vidtas redan i fredstid för bl. a. information, utbildning samt nationell lagstiftning. Skriften har översänts lill den svens­ka regeringen i samband med Sveriges ralificering av tilläggsprotokollen. Mot denna bakgrund har Svenska röda korset granskat betänkandet och funnit all i den mån Svenska röda korset har kunnat bedöma frågan, kommitténs förslag i allt väsentligt överensstämmer med Internationella rödakorskommitléns synsätt.

Krigsveienskapsakademien har tidigare funnit atl regeringsformens ka­pitel 13 är delvis orealistisk och, från där gällande utgångspunkter, yrkat på atl del snarast omarbetas. Därvid borde även kommitténs grundtanke om rikets skydd och försvar och atl motstånd skall göras till varje pris finna sin givna plats i kapitlet.

Föreningen Svenska jurister mot kärnvapen anser atl kommittén be­handlat de folkrättsliga aspekterna på kärnvapen styvmoderiigt. Det folk­rättsliga systemet kommer inle att kunna tillämpas under elt kärnvapen­krig eller efter etl sådant. Folkrättens neulraliletsregler kommer atl bryta samman. Enligt föreningens mening år varje användning av kärnvapen i etl krig otillåten från folkrältsliga synpunkter och alt även innehavet strider mol folkrätten.

3 Kombattanter och andra grupper. Klassificering av personal inom totalförsvaret

Riksåklagaren framhåller att uppdelningen av personal i olika folkrättsliga

grupper är av stor belydelse med hänsyn lill utformningen av det svenska

totalförsvaret. Atl kunna fastställa innebörden av de begrepp som skall

utmärka vilken folkrättslig status någon har i krig är av särskild vikt när det

gäller tillämpningen av svensk straffrätt om Sverige blir indraget i en

väpnad konflikt. Riksåklagaren har inte någon erinran mot vad kommittén

anfört om olika personers placering i folkrältsliga kategorier.

Rikspolisstyrelsen framhåller att det hade varit omöjligt all, med bibe-

30

hållande av polisens höga kuppförsvarsberedskap, i förväg utse och öva Skr. 1987/88:153 några andra polismän än chefer och deras ställföreträdare för de olika Bilaga 3 försvarsobjeklen. I annal fall måste polisens krigsorganisation genomgå en kontinuerlig revision med åtföljande extraordinära utbildningsbehov på grund av den rörlighet som föreligger både mellan polisdistrikt och mellan avdelningar inom polisdistrikten. Samtliga polismän, och de framtida be­redskapspolismännen, bör ges samma folkrältsliga ställning. Kommitténs arbetshypotes om alt polisens kombattantstalus skall utsträckas maximalt 48 timmar torde enligl rikspolisstyrelsen möta på så många praktiska svårigheter alt andra lösningar bör övervägas. En rimlig begränsning kan enligt styrelsen förslagsvis uppnås genom följande avgränsning. "Tempo­rär kombattantstalus för polisen omfattar maximall tiden från det fientliga anfallets inledning eller allmän mobiliserings påbörjande intill dess mobili­seringen avslutals och/eller polisen blivit avlöst vid sina kuppförsvars-objekt av försvarsmaktens bevakningsförband".

Överbefälhavaren pekar på alt kommittén inför ett nytt begrepp när man föreslår atl vissa grupper skall ha temporär kombattantstatus. Innebörden av "temporära" kan behöva anpassas lill rådande förhållanden. Enligl överbefähavaren måsle övergången lill annan status föregås av en order eller direktiv härom. Det förutsätts atl sådan övergång beordras först när trovärdigheten av den nya status en person tilldelats inle bedöms ifrågasät­tas av vår motpart. 1 fråga om identitetskort för kombattanter framhåller överbefälhavaren atl del bör undersökas om del finns möjlighet med någon form av kombination med annan handling.

I fråga om den militära sjukvårds- och själavårdspersonalens särställning framhåller överbefälhavaren alt denna personal har rätl alt med vapen sätta fienden ur stridbart skick vid exempelvis ett eldöverfall och atl personalen måste få ingående utbildning i delta. Överbefälhavaren delar kommilléns uppfattning att gruppen "åtföljande" inte skall bära vapen eller ha slridsuppgifler. Det kan verka opraktiskt med de lidsgränser som föreslås. Den enskildes status kan enligt överbefälhavaren då växla från den ena stunden till den andra. Svårigheter kan lätt uppstå för den enskilde alt hävda rätt status och göra detta trovärdigt inför motparten. Frågan om ID-kort för åtföljande måsle närmare utredas.

Överbefälhavaren delar kommitténs mening alt det kan uppslå missför­stånd i fråga om vilken status som medlemmar i en organiserad motstånds­rörelse har. Delta aktualiserar frågan huruvida motslåndsgrupper i vissa lägen skall bära armbindel. Överbefälhavaren ifrågasätter om del inle bör åvila vederbörande motståndsrörelse att själv avgöra om och vilket utmär­kande tecken de skall bära för atl kunna identifieras vid en operation. Det torde ocksä vara av största vikt alt de reguljära styrkorna som eventuellt skall samverka med en motslåndsgrupp vet vilka igenkänningslecken den­na bär. Överbefälhavaren delar kommitténs mening beträffande medlem­marnas temporära komballantstatus. Överbefälhavaren delar kommitténs mening alt vi från svensk sida bör hävda att deltagare i civilmotslånd skall ha skydd som civila.

Överbefälhavaren hävdar med bestämdhet att NBO-systemel skall gälla

fullt ut även i fråga om tillfångatagna befäl som omfattas av det nya

31

systemet. Del är enligt överbefälhavarens uppfattning viktigt atl främman- Skr. 1987/88:153 de makt informeras om vår syn på befälspersonernas ställning. Överbefäl- Bilaga 3 havaren delar kommitténs uppfattning om status för inryckande personal vid mobilisering, frivilligpersonal som tjänstgör vid försvarsmakten, hem­värns- och driftvärnspersonal samt frivilligpersonal inom hemvärnet. Frå­gan om folkrättslig status för civila ingående i olika myndigheter, verk och organisationer är enligt överbefälhavaren mycket viktig och måste bli föremål för en noggrann genomgång av överbefälhavaren i samräd med de närmast ansvariga myndigheterna.

Försvarets civilförvaltning pekar på alt kommittén antyder alt civilför­valtningens kamerala uppgifter i krig är sådana att de inte går alt skilja från civil verksamhet av motsvarande slag och atl civilförvaltningens verksam­hets allmänna inriktning skulle vara annorlunda än t. ex. försvarets mate­rielverks. Civilförvaltningen delar inte den uppfattningen. Verkets uppgif­ter i krig är i huvudsak anknutna lill verksamhelen i försvarsmakten och bidrar lill förbandens förmåga atl kunna verka. Med utgångspunkt i delta och i de andra kriterier som kommittén anfört ser verket inga skäl till atl verket i dessa avseenden skulle betraktas annoriunda än andra myndighe­ter på central nivå i försvarsmakten. Eftersom verket inte längre ingår i högkvarteret frågar sig verket om del formellt ingår i försvarsmaktens krigsorganisation och om så är fallet, är verket då ett "övrigt särskill ledningsorgan" eller ett "krigsförband". Ett klarläggande i detta samman­hang skulle vara värdefullt.

I fråga om identitetskort för kombattanter anser civilförvaltningen atl dessa framställs redan i fred och förvaras vid mobiliseringsmyndighelerna.

Försvarets sjukvårdsstyrelse framhåller alt införande av begreppet tem­porär kombattanlslalus förulsälter ell mycket strikt regelverk så att oav­siktliga konvenlionsbrotl inte riskeras. Enligt styrelsen kan den personals folkrättsliga status som tjänstgör vid försvarsmakten eller är anknuten till denna vålla svåra gränsdragningsproblem. En personalgrupp som sjuk­vårdsstyrelsen särskill vill nämna är veterinärerna i försvarsmaktens krigs­organisation. Numera har djurskyddsfrågorna endast en mycket liten del av arbetsuppgifterna, medan arbetsuppgifterna i övrigt ligger inom hälso­skyddsområdet. Sjukvårdsstyrelsen föreslår därför alt alla försvarsmak­tens veterinärer betraktas som permanent sjukvårdspersonal.

Försvarels materielverk pekar inledningsvis på atl verket är elt civilt

verk, som ingår i försvarsmakten. Om det resonemang är riktigt, som

kommittén för om skillnaden mellan materielverket och civilförvaltningen

och atl avgörande betydelse för personalens folkrältsliga status alltså skall

fästas vid personalens mer eller mindre militära arbetsuppgifter, uppkom­

mer frågan, om motsvarande skillnad skall göras även inom materielver­

ket, där vissa uppgifter kan betraktas som civil verksamhel och andra som

varande av direkt militär art. Den differentiering av folkrättslig status, som

enligt kommittén måsle ankomma på chefen att göra mot bakgrund av de i

belänkandet angivna principerna synes kunna komma att avse grupper av

personal inom samma myndighet. Å andra sidan sägs i betänkandet "all

när del gäller försvarsmaktens personal utgår kommittén ifrån.... atl all

personal som är upplagen i försvarsmaktens p-tabeller bör ha kombattant-

32

status". Enligt materielverkets mening måste envar inom försvarsmakten Skr. 1987/88:153 få klart besked om sin status i detta avseende. Materielverket pekar på att Bilaga 3 det förefaller oklart, vilken folkrätlslig status olika grupper av personal vid verket kommer atl få i händelse av krig och vilken inverkan det får på denna status, om materielverket (helt eller delvis) förs bort ur krigsorgani­sationen. Önskvärt är alt såväl myndigheterna som deras personal i dessa avseenden får så klara och definitiva besked som möjligt.

Civilförsvarsstyrelsen framhåller alt samverkan mellan civila och militä­ra enheter även i framtiden kommer atl lösas genom samgruppering i gemensamma anläggningar. Kommitténs uppfattning att den civila perso­nalen bör behålla civil status under tjänstgöringen i den gemensamma stabsplatsen delas av civilförsvarsstyrelsen. Styrelsen vill kraftigare än kommittén understryka nödvändigheten av att den civila personalen i dessa lägen kan bevisa sin statusmässiga tillhönghet. Någon form av ID-handling bör kunna övervägas. En sådan handling skulle kunna vara ett stöd i en situation då motparten måste övertygas om den aktuella persona­lens civila status. Av samma skäl bör enligl styrelsen inskärpas vikten av att denna personal i minsla möjliga utsträckning får bära vapen. Civil­försvarssiyrelsen delar inle kommitténs uppfattning i fråga om tolkningen av begreppet "uteslutande avses användas för civilförsvarsuppgifier" för personal inom verkskyddet och frivilliga flygkåren. Styrelsen anser att ett rationellt synsätt måste vara alt all personal som tillhör civilförsvarets krigsorganisation skall ges etl folkrättsligt skydd som civilförsvarsperso­nal.

Civilbefälhavaren i Södra civilområdet anser att det är nödvändigt att utnyttja polisen förhoppningsvis som en resurs både inledningsvis med rätt att använda vapen på samma sätt och med samma folkrältsliga skydd som soldater och sedan som polis enligt för polisen gällande regler. Civilbefäl­havaren kan därför acceptera att polisen ges ställning som temporära kombattanter. Svårigheterna att ange och för motparten att veta när väx­ling sker måste uppmärksammas särskilt. Civilbefälhavaren anser att tolk­ningen av och reglerna för "civila åtföljande stridskrafterna" direkt i totalförsvarets tjänst kommer att åstadkomma stora och t.o.m. onödiga problem. Lämpligare synes vara att sådana hela liden behåller sin civila ställning.

Civilbefälhavaren i Västra civilområdel och länsstyrelsen i Gotlands län

anser rent principiellt alt folkrätlsreglerna bör vara så enkla som möjligt.

Det idealiska systemet vore två grupper, kombattanter och civila. Ju fler

grupper det finns, desto svårare blir det inte bara för oss själva, utan

framför allt för angriparen atl folkrättsligt skilja de olika personalkategori­

erna inom totalförsvaret från varandra. Beträffande sjukvårdspersonalen

ifrågasätter civilbefälhavaren om del inte är att gå för långt då man vill ta in

även hemsamariter i del särskilda sjukvårdsskyddel. En viktig fråga som

civilbefälhavaren anser bör belysas ytterligare är den integrerade gruppe­

ringen av civil och militär personal i våra gemensamma stabsplalser.

Civilbefälhavaren delar kommitténs förslag atl civila Ijänslemän/krigspla-

cerade skall erhålla folkrätlslig status som civila. Civilbefälhavaren anser

däremot att det är olyckligt alt polisen, liksom andra personalkategorier

33

inom totalförsvaret, får en delad status.

3    Riksdagen 1987/88. 1 saml. Nr 153

Civilbefälhavaren i Östra civilområdel anser atl begreppen "temporär" Skr. 1987/88:153 och "permanent" kombattant inle bör användas utan endast "kombat- Bilaga 3 tant" och "icke-kombaltant". Inte heller bör begreppet "civila åtföljande stridskrafterna" användas utan endasl "civila". Civilbefälhavaren fram­håller också atl det är viktigt alt Sveriges befolkning informeras om mot­ståndsrörelsens ställning enligl folkrätten. Civilbefälhavaren har inte något att invända mot vad kommittén anfört om civilmotslånd. Det förhållandet alt Sverige tänker tillämpa civilmotslånd som ett komplement lill övriga stridsåtgärder bör göras känt för omvärlden. Civilbefälhavaren framhåller att civil personal inom motorteparalionstjänsten och byggnads- och repa­rationsberedskapen bör betraktas som civila och om den ingår i p-tabell bör den strykas och förtecknas på annat sätl.

Civilbefälhavaren i Bergslagens civilområde framhåller atl det år angelä­get att regeringen på något sätt på ett tidigt stadium förklarar principerna och syftet med samgrupperingen på gemensamma stabsplatser för atl underlätta för de civila alt hävda sin status som civila. Vidare finner civilbefälhavaren att del är mycket tveksamt om reparationsledare inom molorreparalionstjänsten bör hänföras till gruppen kombattanter. Det finns tillfällen då transporttjänster beställs från civila transportföretag. Dessa uppdrag kan avse transporter av ammunition, drivmedel eller mate­riel för fältarbeten. Det är myckel sannolikt enligt civilbefälhavaren att en angripare får svårt atl avgöra om uppdragels varaktighet gör atl föraren skall anses som "civil" eller om han skall anses som "åtföljande".

Civilbefälhavaren i Nedre Norrlands civilområde framhåller att den 24-timmars minitid för klassificering av "åtföljandegruppen" synes vara en rent teoretisk gränsdragning. Den primära frågan år den åtföljande civiles möjlighet alt för motparten klargöra sin identitet och sin rått alt erhålla ålföljandestatus, såvida man ej kan hävda samma skydd som gäller övriga civila. Civilbefälhavaren biträder kommitténs uppfattning i fråga om polisens folkrältsliga ställning vid väpnade insatser mol en angripande fiende under ett s. k. kuppskede. Strävan bör dock vara atl begränsa polisens deltagande i militär verksamhel då polispersonal senare kan kom­ma att tvingas göra polisiära insatser inom ett av fienden besatt/ockuperat område. Civilbefälhavaren framhåller alt del föreligger elt betydande in­formationsbehov för atl ge polisen möjlighet att verka i den form som kommittén föreslår.

Civilbefälhavaren i Övre Norrlands civilområde framhåller att ett väx­

lande mellan olika folkrättsliga statusbegrepp kan vara förödande för

trovärdigheten av folkrättens regler. Civilbefälhavaren är helt medveten

om de svårigheter som föreligger atl internationellt hävda Sveriges uppfatt­

ning i dessa frågor, men anser att det är nödvändigt alt förenkla och

klargöra varje medborgares eller grupps status. Civilbefälhavaren anser atl

polispersonalen inte skall ha ställning som kombattanter eller temporära

kombattanter. Polisen skall vara nonkombattant och fullfölja sina polisiära

uppgifter som l.ex. att bevaka viktiga skyddsföremål eller motsvarande.

För dessa uppgifter erfordras inte kombattantstalus, utan polisen fullgör

normal polistjänst. Civilbefälhavaren framhåller att för att varje enskild

person i totalförsvaret skall veta sin status torde en form av identitetskort

34

med identifikation av såväl personen som hans folkrättsliga ställning lill-     Skr. 1987/88:153 skapas. Detta kan skapa klarhet för den enskilde och trovärdighet mol     Bilaga 3 motparten.

Socialstyrelsen instämmer i vad kommittén anfört om den civila sjuk­vårdspersonalens beväpning. Styrelsen anser i motsats till kommittén alt inle heller den militära sjukvårdspersonalen bör vara beväpnad av bl. a. etiska skäl. Det är enligt styrelsen synnerligen viktigt att det redan i fredstid klargörs för berörd sjukvårdspersonal vad som gäller för folkrätts­ligt skydd för personal som ger bistånd åt medlemmar i en svensk mot­ståndsrörelse. Inte minst för personal inom dislriktsvården är detta bety­delsefullt, eftersom en motståndsrörelse vid behov av sjukvård ofta kan bli tvungen anlita denna vårdform. Styrelsen tillstyrker att folkrättens regler kompletteras i detta hänseende. Kommillén berör bl.a. de s.k. särskilda sjukvårds- och säkerhetszoner som kan upprättas för alt bereda skydd åt sårade och sjuka m.fl. Enligt styrelsens åsikt vore del värdefullt med centralt utfärdade kommentarer till dessa konvenlionsbestämmelser, efter­som de är relativt komplicerade. Enligt styrelsens mening komplicerar kommitténs förslag bedömningen av den folkrältsliga ställningen för styrel­sens personal. Styrelsen föreslår alt all personal vid styrelsen behandlas lika i folkrättsligt hänseende, antingen den förtecknas i ijänstepliktslagen eller inte och oavsett ijänstgöringsplals i krig. Det särskilda folkrättsliga skyddet skulle alltså inte tillämpas på någon av styrelsens anställda. Sam­ma princip bör tillämpas på personalen vid landstingens centrala förvalt­ning.

Postverket framhåller att hemvärnspersonalens (inkl. driftvärnels) folk­rättsliga status är enkel och klar. Enligt verkets mening skall denna perso­nal klassificeras som permanenta kombattanter. Postverket framhåller också att frågan om denna personals uppträdande på ockuperat område bör penetreras ytterligare. Postverket anser också att civil personal som arbetar nära militära ledningsorgan skall förses med officiella identitets­handlingar.

Televerket pekar på att televerkets personal kan komma alt uppträda i nära anslutning till stridande förband. Televerket förutsätter att televerks­personalen i en sådan situation har "civil" status.

Transportrådel förordar atl civila förare av tillfälligt disponerade motor­fordon vid transporter för militära uppdragsgivare generellt tilldelas ål­följandestatus.

Uppsala universitet ställer sig kritisk till kommitténs användning av

begreppet temporär kombattantstalus. Enligt universitetet är det tveksamt

att dra en allmän slutsats av vissa konvenlionsbestämmelser "atl en väx­

ling kan göras mellan olika folkrältsliga status". Universitetet anser alt del

kan vara riskabelt att i alltför stor utsträckning förlita sig på temporär

kombattantstatus. I fråga om polisens ställning betvivlar universitetet hu­

ruvida den konstruktion som kommittén föreslår kan fungera i praktiken.

Förutom de risker som i allmänhet är knutna till temporär kombattantsta­

lus tillkommer här ännu en komplikation med formalistisk begränsning om

denna status lill 48 timmar. Det är knappast rimligt att anla att en polisstyr­

ka plötsligt avbryter pågående stridsuppgift vid utgången av 48:e timmen

35

eller att den - även om den gör det - för den skull kommer alt betraktas     Skr. 1987/88:153

såsom civil om den då kommer i motpartens våld.

Bilaga 3

Arbetsmarknadsstyrelsen anser att kommitténs klassificering av olika gruppers folkrältsliga ställning uppfyller de krav man kan ställa i det avseendet och lillstyrker förslaget.

Länsstyrelsen i Stockholms län har i fråga om polisens ställning i krig en annan mening än kommittén. Den lösning som bör eftersträvas är att polisen under krig inle skall ha kombattantstalus, dvs. inte delta i strids­handlingar. Polisen skall i stället fullfölja sina reguljära uppgifter inkl. t. ex. väpnat skydd åt vissa personer och anses tillhöra civilbefolkningen. Enligt länsstyrelsen är det i hög grad tveksamt om etl ensidigt svenskt deklare­rande kommer all respekteras av en motståndare. I avvaktan på eventuella internationella överenskommelser som ger polisen ställning som icke-kom­baltant bör därför polisen ha kombattantstalus.

Länsstyrelsen anser vidare all man från svensk sida bör arbeta för en komplettering av bestämmelserna om en ID-handling för civil personal samt att personalen förses med ID-handlingar som visar vederbörandes civila funktion. I fråga om ålföljandepersonal bör det också finnas en kortfattad instruktion med de viktigaste folkrältsliga reglerna.

Länsstyrelsen i Gollands län instämmer i kommitténs förslag alt polisen inledningsvis betraktas som kombattanter. Däremot instämmer länsstyrel­sen inte i kommitténs förslag att uniformerad polis efter 48 timmar skall återgå till civil status. Förslaget till regler för "civila åtföljande stridskraf­terna" kommer att medföra onödiga problem. Enligt länsstyrelsens me­ning bör därför denna personalgrupp behålla en rent civil status.

Länsstyrelsen i Jämtlands län framhåller all vad kommittén föreslår om polisens ställning i krig inte kan vara förenligt med folkrättens anda. Polisen uppträder i samma sorts uniform i alla lägen, både under en kuppsiluation och i övrigt, varför det för motparten måste vara svårt för att inle säga omöjligt all vela i vilken egenskap polispersonalen agerar. Detta talar för att polisen inle bör växla status. I fråga om polispersonalen måste man skilja mellan dels sådan personal som ibland opererar tillsammans med militär personal och som kommer i konfrontation med en angripare och dels övrig polispersonal som även under krig fullgör rent civila uppgif­ter bakom stridslinjerna. Den första kategorin, t.ex. polismän tillhörande gränsövervakningspersonalen och polisavdelningarna på gemensamma stabsplatser, måste ha kombattantstalus. Annan polispersonal bör för atl bättre kunna tillvarata civilbefolkningens intresse ha civil status. Länssty­relsen anser därför alt det är bättre atl knyta polispersonalens folkrättsliga status till arten av den verksamhet som utövas än lill en diffus tidsperiod vars början är svår att definiera.

Den av kommittén föreslagna tidsgränsen för uppdrag som skall kvalifi­cera till ålföljandestatus är enligt länsstyrelsen svårbegriplig. Etl uppdrag som pågår under kortare tid bör även vara kvalificerande. Enligt länssty­relsen är del vidare en nackdel all civil personal som tjänstgör på stabsplal­ser inle kan uppvisa något i folkrätten stadgal ID-kort. Svenska staten bör arbeta för en komplettering av folkrätlsbeslåmmelserna i detta avseende.

Svenska kyrkans centralstyrelse anser all såväl militär som civil sjä-

36

lavårdspersonal skall vara vapenlös. För denna åsikt talar såväl humanitä- Skr. 1987/88:153 ra som religiösa skäl. Centralstyrelsen vill vidare hävda atl personalvårds- Bilaga 3 assistenter, vilka ofta är präster, har en väsentlig kurativ uppgift som tangerar och inte sällan överskrider gränsen för själavård. Centralstyrelsen ser ingen svårighet i alt på vanligt sätt knyta samman denna grupp med sjukvårds- och själavårdspersonal. Styrelsen föreslår därför atl möjligheter prövas att ge personalvårdspersonal civil status. Kommittén torde inte ha uppmärksammat del förhållandet all del totala och rörliga kriget i vissa situationer kan ställa krav på all en präst med verksamhel i det civila samhället kan komma att temporärt användas för verksamhel i militära förband. Han eller hon bör därför kunna utrustas med sådana igenkän­ningstecken som normalt används av militär sjuk- och själavårdspersonal. Vederbörande skulle härigenom få ett bättre folkrättsligt skydd.

Svenska röda korset framhåller att i fråga om skydd åt personalen vid hjälpaktioner under en internationell konflikt talar kommittén om att enda villkoret för all erhålla skydd är atl verksamheten inle innebär hjälp för någondera parten i konflikten. Enligt Svenska röda korset är innehållet och avsikten med denna mening något oklart. Hjälpaktioner under väpnad konflikl avser stöd ål civilbefolkningen m.fl. tillhörande helst båda, eller om della inte är möjligt, ena parten i konflikten. Avgörande bör vara viljan att bistå båda parter. Svenska röda korset konstaterar all ingen personal inom röda korset uppfyller kriterierna för all klassificeras som kombattant. Den personal som på någol säll tjänstgör inom försvarsmakten har sjukvårdsuppgifter och därmed särskild folkrättsstalus och -skydd. Övrig personal är entydigt civil personal. Röda korset anser vidare att dess personal inte skall beväpnas eller vapenutbildas. I fråga om hemvärns- och mobiliseringsplalssamariler anser röda korset till skillnad från kommittén alt även dessa skall vara militär sjukvårdspersonal.

Riksförbundet Sveriges loltakårer har inget alt erinra mot all hemvär­nets B-personal skall anses som militär personal och åtnjuta temporär kombattanlslalus. Riksförbundet förutsäller dock alt denna klassificering görs trovärdig gentemot omvärlden. Riksförbundet framhåller också all B-personalens föreningsdräkl är all betrakta som civil klädsel och numera används sparsamt vid tjänstgöring för försvaret.

Sveriges kvinnliga bilkårers riksförbund har inle något att erinra mot kommitténs förslag att civila förare av tillfälligt disponerade lastbilar och bussar vid körning för militär uppdragsgivare bör erhålla status som åt­följande. Det är väsentligt atl denna personal erhåller ålföljandestatus så .snart den får uppdrag av militär art, oberoende av tjänstgöringens längd. Förbundet instämmer också i kommitténs förslag atl B-personalen för hemvärnet med uppgifter inom bl. a. transportljänslen skall anses som militär personal och åtnjuta temporär kombattantstatus. Detta bör också gälla övrig B-personal, den s. k. B-f personalen som skall tjänstgöra tillfäl­ligt vid t. ex. mobiliseringsplatser.

Apoteksbolaget delar kommitténs uppfattning att del folkrältsliga skyd­

det för sjukvårdspersonal omfattar även apotekspersonal. Apoteksbolaget

ser också med stor tillfredsställelse atl personal och lager för samtliga

enheter inom bolagels ansvarsområden erhåller skydd enligl Geneve-

37

konventionerna.

4   Riksdagen 1987/88. 1 saml. Nr 153

Sveriges Radio aktiebolag instämmer i kommitténs uppfattning atl hu-     Skr. 1987/88:153 vuddelen av Sveriges Radios personal inte kan erhålla kombattantstalus.     Bilaga 3 Enligl Sveriges Radios uppfattning är det nödvändigt att driftvärnsperso­nalen inom förelaget ges temporär kombattanlslalus, helt enligt kommit­téns förslag.

ABAB ansluter sig till kommitténs förslag atl skyddsvakter, som efter mobilisering kommer atl avlösas och övergå lill andra uppgifter, bör erhål­la temporär kombattantstalus. Kommittén synes däremot inte la ställning beträffande de skyddsvakter som krigsplaceras vid objekten eller, vilket synes vara en mera väntad tendens, beviljas uppskov för alt ingående i ABAB:s organisation i bolagets egenskap av K-företag bestrida uppgifter som skyddsvakter vid de objekt, där de tjänstgör i fred. Omfattningen härav torde mera vara att hänföra till regel än undantag. För båda dessa kategorier synes det bli fråga om mera varaktiga skyddsvaklsuppgifter där en temporär kombattanlslalus inle är någon lösning. ABAB vill också framhålla att del finns vissa ordningsvaklsuppdrag där beväpning krävs exempelvis bevakning av regeringskansliet och ambassader. Sådan aktuell personal borde erhålla temporär kombattantstalus.

Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet har inle något alt invända mot kommitténs förslag lill fördelning av de olika personalgrup­perna på skilda folkrättsliga kategorier.

4 Folkrättsregler i land-, sjö- och luftkrig

överbefälhavaren delar i huvudsak kommitténs mening om begränsat bä­rande av armbindel för medlemmar ay motståndsrörelse när dessa kommit i kontakt med motpartens stridskrafter. Del bör ankomma på vederböran­de motståndsrörelse att själv avgöra om och vid vilka tillfällen de skall bära armbindel. Den enventuella nackdelen i del taktiska uppträdande som bärande av armbindel kan medföra bör enligl överbefälhavaren kunna accepteras om åtgärden medför bättre skydd för civilbefolkningen.

Överbefälhavaren understödjer kommitténs uppfattning alt reglerna för omstritt område även tillämpas inom ett område där fiendens stridskrafter utövar kontroll. Enligt överbefälhavarens mening bör vi i del längsta hävda atl alla områden där en angripares förband är verksamma är all hänföra till omstridda områden.

Överbefälhavaren anser vidare atl kommittén inle tillräckligt belyst den situation som kan uppstå vid överraskande angrepp. Elt sådant angrepp medför sannolikt så snabba föriopp att militära operationer genomförs i områden där civilbefolkningen fortfarande finns kvar. Det blir enligl över­befälhavarens mening svårt att skilja civil och militär verksamhet ål innan allmän mobilisering, koncentrering och uppmarsch är genomförd. Överbe­fälhavaren biträder vad kommittén framfört om oförsvarad ort, demilitari­serad zon och om alt "militär nödvändighet" skall användas med starka restriktioner.

Försvarels materielverk framhåller all del är av vikt, att materielverket

på ett tidigt stadium av ett ulvecklingsarbele kan få besked, huruvida ell

38

projekterat vapen kan bli otillåtet på folkrältsliga grunder, så att verket kan     Skr. 1987/88:153 undvika alt lägga ner arbetskraft och kostnader på elt objekt, som inte     Bilaga 3 kommer att vara tillåtet atl använda. Del kan vara lämpligt atl verket gemensamt med försvarsgrenscheferna samarbetar med delegationen för folkrättslig granskning av vapenprojekl avsedda för det svenska försvaret.

Uppsala universitet delar kommitténs restriktiva tolkning av begreppet "militär nödvändighet". Också kommitténs ytterst restriktiva inställning till krigsrepressalier delas av universitetet. Påståendet att frågan om re­pressaliers tillåtlighet inle år reglerad i någon konvenlionstexl måste förvå­na - särskilt som fyra bestämmelser om förbud mol repressalier i Genéve-konventionerna och sju liknande bestämmelser i tilläggsprotokoll I be­handlas direkt i betänkandet. På liknande sätt hänvisar kommittén till reciprocitetsregeln vid behandling av krigsfångar samtidigt som man kor­rekt konstaterar att del är förbjudet alt utsålla krigsfångar för repressalier vilkel ju utesluter reciprok behandling i händelse av kränkning från mot­partens sida av bestämmelse om krigsfångars behandling. Kommitténs föreslagna tolkning av art. 51:5 i tilläggsprotokoll I tycks enligt universite­tet vara ganska långtgående i sin liberalism i fråga om repressalier och lycks på så sätt avvika från kommitténs generella ställningstagande i denna fråga.

Svenska kyrkans centralstyrelse ifrågasätter om Sverige icke i högre grad än hittills kan hävda atl samtliga platser för religionsutövning fullt ut kan skyddas som tillhörande "folkens kulturella och andliga arv". Vidare har utredningen om kyrklig beredskap rekommenderat ell dylikt skydd. Det förefaller styrelsen möjligl atl vid militära operationer undvika atl använda kyrkan och gudstjänslhus som annal än tillfälliga förbandsplatser för sårade.

Föreningen Svenska jurister mol kärnvapen finner det absurt att folkrät­ten i framtiden enbart ger skydd vid konventionell krigföring. Principerna om diskrimination och proportionalitet kan inte tillämpas i ett kärnvapen­krig.

5 Identifikationsfrågor, särskilt beträffande sjukvård och civilförsvar

överbefälhavaren kan i huvudsak biträda kommitténs tolkningar, övervä­

ganden och förslag i avsnittet identifikalionsfrägor, särskilt sjukvård och

civilförsvar. 1 fråga om uimärkning avser överbefälhavaren bl. a. överväga

följande. Sjukvårdspersonal bör, utöver armbindel, även utmärkas genom

etl på vänster ärm fastsylt rödakorsmärke. Uimärkning av sjukvårdsenhe­

ter och sjuklransportfordon bör ske så atl största möjliga skydd tillförsäk­

ras dessa. Hänsyn måste därvid även tas lill den taktiska situationen. För

uimärkning av sjukvårdsenheter är del väsenlligl alt utmärkningen sker på

sådant sätl atl en genom terrängen anfallande fiende ges en rimlig chans alt

bli varse alt det rör sig om en sjukvårdsenhet. Ulöver rödakorsduk bör

därför en sjukvårdsenhet utmärkas med i terrängen på lämpligt avstånd

39

utplacerade rödakorsskyltar. Enligl överbefälhavarens uppfattning bör ut-     Skr. 1987/88:153

märkning av civila sjukvårdsenheter ske redan i fred.

Bilaga 3

Försvarets sjukvårdsstyrelse vill, liksom kommittén, starkt avråda från upprepade växlingar mellan status som sjukvårdspersonal och kombattant. Enligt styrelsens uppfattning bör sådana växlingar inte ske. I fråga om uimärkning av militära sjukvårdsenheter vill sjukvårdsstyrelsen att dessa enheter alltid är utmärkta och att den militäre chefen, i den mån den taktiska situationen så kräver, beordrar utmärkningen maskerad och där­med avstår från möjligheterna atl åberopa konventionens skydd.

Försvarets sjukvårdsstyrelse anser vidare all det är angeläget alt all militär sjukvårdspersonal utmårkes med röda kors som är lättare att se än vad som i dag är fallet. Detta innebär förutom armbindlar 1. ex. hjälmar och bröstmärkning som är så stor och tydlig atl del inte kan råda någon tvekan om personalens kategorilillhörighel. All personal som ingår i militära sjukvårdsenheter skall hänföras lill kategorin sjukvårdspersonal. I fråga om sjukvårdspersonalens beväpning år sjukvårdsstyrelsen tveksam om denna över huvud tagel skall vara beväpnad. Detta bör utredas närmare. Sjukvårdsstyrelsen vill starkt understryka kommitténs krav på all sjuk­vårdspersonalen förses med identitetskort enligt konventionens bestäm­melser.

I fråga om sjukvårdsanläggningarnas uimärkning i fred kan sjukvårds­styrelsen inle se några praktiska eller ekonomiska konsekvenser som är så stora all man skall underlåta all redan i fredstid göra sådan uimärkning.

Civilförsvarssiyrelsen delar i slort kommitténs överväganden och förslag till ätgärder för identifiering och uimärkning av civilförsvarsorganisatio­nens resurser både materiellt och personellt. Uimärkning av skyddade utrymmen har inte behandlats och bör övervägas. Styrelsen delar kommit­téns värderingar om ledningscentraler. I fråga om uimärkning av civil­försvarspersonal anser styrelsen atl belänkandet är något oklart. Del är svårt atl utläsa vad som bör gälla för personal i ockuperat resp. icke ockuperat område. Det bör vidare klargöras hur bärande av ijänstedräkt och organisatorisk uppgift påverkar behovet av uimärkning.

Socialstyrelsen delar kommitténs uppfattning i fråga om sjuktransporter, anläggningar m. m. som ingår i den civila sjukvårdens krigsorganisation, sjuktransporlmedel samt identifiering av civillorsvarspersonal och perso­nal inom den civila sjukvårdens krigsorganisation.

Länsstyrelsen i Jämtlands län framhåller all även apoteken bör ges skyddsslatus och få teknisk uimärkning. Föreningen Svenska röda korsels organ bör få rätt atl själv använda rödakorstecknel som skyddsmärkning. Svenska slaten bör arbeta för en ändring av nuvarande regler.

Svenska röda korset framhåller atl inom den civila hälso- och sjukvården används bårbilar tillhörande enskilda laxiägare för sjuktransporter. Kom­mittén föreslår att dessa i samband med krigsorganisering bör utmärkas med mindre rödakorsflaggor och rödakorstecken. Enligl Röda korset bör alla fordon avsedda för sjuktransporter utmärkas enligl samma princip.

Svenska komniunförbundet framhåller atl kostnaderna för uimärkning och identifiering bör bäras av slalen.

40

6 Folkrättens efterievnad

Skr. 1987/88:153

Bilaga 3 Försvarets sjukvårdsstyrelse föreslår all  svensk  personal,  bl. a.  från

försvarsmakten, redan i fred utbildas för att kunna tjänstgöra i skydds-maktsuppdrag.

Beredskapsnämnden för psykologiskt försvar pekar på alt bestämmelser om etl särskilt undersökningsförfarande beträffande påstådda kränkningar av konventionerna finns med redan i 1949 års Genévekonventioner. Dessa bestämmelser har emellertid aldrig tillämpats i praktiken. Från svensk sida har föreslagits, att man inrättar en permanent internationell kommission för undersökande av fakta kring påstådda folkrältsbroll. Kommissionens behörighet har emellertid bara erkänts av ett fåtal stater, däribland Sveri­ge. Enligt beredskapsnämnden understryker detta de betydande svårighe­ter som uppslår när del gäller att vidta effektiva åtgärder för att förhindra folkrältsbrott.

7 Folkrätten under neutralitet

överbefälhavaren och försvarets sjukvårdsstyrelse har inle något alt in­vända mol vad kommittén framfört om folkrätten under neutralitet.

Uppsala universitet anser att hela frågekomplexei om neutraliletsrätlen närmare bör utredas och definieras under det av kommittén rekommende­rade fortsatta folkrättsarbetel.

Föreningen Svenska jurister mot kärnvapen delar kommitténs uppfatt­ning alt frånvaron av en särskild konvention om neutralitet i luftkriget år en brist.

8 Folkrättens regler under ockupation

Riksåklagaren anser del knappast realistiskt atl ulan vidare utgå från att den ockuperade maklens strafflagstiftning i varje fall i dess helhet kommer alt vara i kraft. Man får enligt riksåklagaren räkna med atl det ockuperade landels rättsväsen som regel endast kommer att fungera på de rättsliga områden där ockupationsmaktens intresse saknas.

Länsåklagarmyndigheten i Malmöhus län finner del angeläget att det centralt upprättas anvisningar hur t. ex. åklagare skall förhålla sig vid väpnad konflikl och ockupation. Länsåklagarmyndigheten i Värmlands län framhåller atl folkrätten under ockupation är ett viktigt område för den utbildning av totalförsvarets personal som avses komma lill stånd.

Enligt rikspolisstyrelsen finns det skäl som talar både för och emot alt

polispersonalen bör kvarstanna i ockuperat område. Rikspolisstyrelsen

ansluter sig dock till kommitténs förslag. Kommitténs förslag att det i

fredstid utfärdas bestämmelser om polisens verksamhet inom ockuperat

område ser styrelsen i kombination med information som synnerligen

vikliga för att förklara polisens ställning för allmänheten. Om det införs

bestämmelser om alt polisen skall stanna kvar inom ockuperat område bör

denna skyldighet noggrant regleras.

41

överbefälhavaren delar i huvudsak kommilléns överväganden och för- Skr. 1987/88:153 slag i fråga om folkrättens regler under ockupation. I fråga om myndighe- Bilaga 3 ters m.fl. kvarslannande inom ett av en angripare besatt eller ockuperat område anser överbefälhavaren dock atl denna fråga måste ses mera flexibelt än vad kommittén angett mot bakgrund av tillämpningen av civilförsvarsstyrelsens grundsyn "Skydd-utrymning". En ulgångspunkl bör därvid vara att myndigheter kvarstannar endast i den utsträckning delta är oundgängligt för all tillgodose rent humanitära krav, dvs. egen eventuellt kvarvarande befolknings skydd och nödvändiga omvårdnad, överbefälhavaren anser alt kommittén har anfört en alltför ensidig inrikt­ning mol alt civilbefolkningen i huvudsak är kvar i besatt eller ockuperat område. Bl. a. anges att "en utgångspunkt bör härvid vara all civilbefolk­ningen i stor utsträckning kommer att stanna kvar på ockuperat område". Enligt överbefälhavaren bör i stället grundsynen "Skydd- utrymning" vara mera styrande. Inriktningen av verksamheten som kommittén redovisat bör enligl överbefälhavarens uppfattning dels ses som utgångspunkt för elt läge då utrymningar av olika skäl inte har genomförts, dels granskas i syfte atl ytterligare minska de kvarvarande civila myndigheternas och resurser­nas omfattning. Det kan t. ex. ifrågasättas om polisen bör kvarstanna i full omfattning. Risk finns alltid atl angriparen omhändertar viss del av polis­personalen eller atl de över huvud laget inle tillåter svensk polis verka i området. Del av polispersonalen kan enligt överbefälhavaren dessutom bättre behövas i andra distrikt. Motsvarande resonemang kan komma all gälla åven andra grupper av tjänstemän eller förtroendemän.

Försvarets sjukvårdsstyrelse biträder de principer som kommittén anfört om folkrättens regler under ockupation men föreslår att hela ockupations-problemaliken blir föremål för särskild delaljutredning.

Civilförsvarsstyrelsen delar kommitténs uppfattning alt 1943 års rege­ringsbeslut om civilförsvarets verksamhel under ockupation bör upphävas och ersällas med särskilda föreskrifter för såväl central och regional som lokal nivå. En utgångspunkt bör härvid vara, till skillnad mot vad kommit­tén har förordat, alt civilbefolkningen kan komma att vara kvar på ocku­perat område.

Beredskapsnämnden för psykologiskt försvar instämmer i folkrättskom­mitténs allmänna bedömningar om befolkningens ställning för den händel­se delar av vårt land eller kanske hela vårt land tillfälligt skulle ockuperas. Liksom kommittén anser beredskapsnämnden all del finns anledning att understryka, att det inte ges någon garanti för att ockupationsmakten tillämpar de folkrältsliga regler som finns. Nämnden vill understryka vik­ten av atl dessa frågor - som i själva verket rör sig om överlevnad och motstånd i alla lägen - även diskuteras vid utbildning inom totalförsvaret.

Civilbefälhavaren i Södra civilområdel delar kommitténs synpunkter m. m. som framförs om folkrättens regler under ockupation.

Civilbefälhavaren i Bergslagens civilområde anser atl den svenska rege­

ringen bör verka för att folkråltsskyddet för civila motståndsmän för­

stärks. Endast om så sker kan de idéer och förslag som molslåndsulred­

ningen har framfört förverkligas. Enligt civilbefälhavarens mening bör de

delar av länsstyrelse och andra regionala myndigheter som delvis är sam-

42

grupperad med militär stab inte åläggas att stanna kvar i områden som kan     Skr. 1987/88:153 komma att ockuperas av angriparen. Organisationen bör avvecklas eller     Bilaga 3 flytta vid hot om ockupation.

Civilbefälhavaren i Nedre Norrlands civilområde biträder kommitténs förslag att det centrala ansvaret för anvisningar om civilbefolkningens uppträdande under krig och ockupation bör åläggas styrelsen för psykolo­giskt försvar.

Civilbefälhavaren i Övre Norrlands civilområde pekar pä atl folkrättens regler under ockupation av vissa grupper har uppfattats som defaitistiska. Så år inte fallet enligt civilbefälhavaren, men eftersom frågan har väckts finns det anledning att ytterligare klargöra de regler som gäller. Man kan också ifrågasätta om inte Sveriges grundlag skall ändras till förmån för en annan inställning än i dag.

Arbetsmarknadsstyrelsen anser det myckel värdefullt all kommittén har tagit upp folkrätlsreglerna och den offentliga verksamhelen under ockupa­tion. Del är mycket viktigt att statsmakterna tydligt anger efter vilka principer verksamhelen skall fortsätta atl bedrivas på etl ockuperat områ­de.

Länsstyrelsen i Stockholms län delar kommitténs uppfattning att 1943 års regeringsbeslut om civilförsvarels verksamhet under ockupation bör upphävas.

Krigsvetenskapsakademien har tidigare framhållit alt en väpnad mot­ståndsrörelse för att nå effektivitet och uthållighet kräver understöd och underhåll av civilbefolkningen. Krigsvetenskapsakademien vill upprepa atl kommittén tagit väl lätt på denna fråga. Krigsvetenskapsakademien vill även upprepa att det krävs omgående initiativ av den svenska regeringen för alt klarlägga de folkrältsliga formerna för det civilbefolkningens slöd av den väpnade motståndsrörelsen som regeringen själv uppmanar till i Om kriget kommer.

9 Information och undervisning om folkrätten under krig, neutralitet och ockupation

Domstolsverket framhåller att oaktat information och utbildning om folk­rätten är viktig i sig, denna utbildningsinsats måste vägas mot andra utbildningsinsatser inom domstolsverkets område. Enligt domstolsverkets mening finns det inle behov av särskilda utbildningsinsatser som riktar sig till samtliga personalkategorier, ulan bör riktas mot vissa personalkatego­rier. Del gäller främst domare som är placerade i de allmänna domstolar­nas krigsorganisation samt möjligen jurister som är placerade i de allmänna advokatbyråernas krigsorganisation. Domstolsverket finner det lämpligt atl utbildningen får en särskild uppläggning och anpassas till den utbild­ningsnivå i folkrätt som de aktuella personalgrupperna kan antas befinna sig på.

Under de närmaste åren kommer domstolsverket atl genomföra ett antal

kurser rörande tolalförsvarskunskap. Kurserna vänder sig till samtliga

myndighetschefer inom domstolsverkels område och kommer all innehålla

43

ett folkrätlsavsnill. Det får ankomma på resp. myndighetschef atl på sin     Skr. 1987/88:153 myndighet ombesörja erforderlig information och utbildning till närmast     Bilaga 3 berörd personal. Domstolsverket anser vidare atl det inom varje hovrätts-område bör finnas en till två sakkunniga företrädare för domarpersonalen i folkrältsliga frågor.

Riksåklagaren framhåller all utbildning och information om folkrättens innehåll är en förutsättning för dess efterlevnad. Riksåklagaren biträder lill alla delar de allmänna synpunkter som kommittén anlagt. Del är viktigt atl utbildningen utformas så alt den kan skapa en positiv inställning till folk­rättens roll. Riskåklagaren ansluter sig till kommitténs uppfattning all utbildningen bör anpassas till varje målgrupps särskilda behov. Del är av vikt att utbildningen inte generaliseras ulan alt den även inom resp. myn­dighet eller målgrupp utformas efter varje personalkategoris behov.

Överåklagaren i Stockholm anser all folkrättsreglerna kan i hög grad komma atl beröra åklagarverksamheten. Som en beredskapsåtgärd synes därför information om dessa regler påkallad. Överåklagaren föreställer sig alt en åtgärd skulle vara all låta utarbeta en sammanställning av folkrätls­reglerna som kan ha belydelse för tillämpningen av svensk straffrätt kom­binerad med en sakkunnig kommentar.

Länsåklagarinyndigheten i Västerhoitens län framhåller alt om en ut­bildning i folkrätt skall le sig meningsfull för åklagare bör den förutom en allmän kännedom om folkrättens natur och det folkrältsliga regelsystemet även ge kunskap som mer specifikt är av intresse för åklagarväsendets eller rättsväsendets del.

Länsåklagarmyndigheten i Malmöhus län finner kommitténs förslag till utbildning vara väl avvägd. Länsåklagarinyndigheten i Värmlands län kan i allt väsenlligl biträda kommilléns överväganden och förslag när det gäller information och undervisning i folkrätt. Liknande synpunkter framförs av civilbefälhavarna i Nedre Norrlands civilområde och Övre Norrlands ci­vilområde.

Överbefälhavaren delar kommilléns uppfattning i fråga om det primära målet för utbildningen, nämligen alt skapa en positiv inställning lill folkrät­tens roll i allmänhet och under krigsförhållanden saml atl uppnå motiva­tion för forlsall utbildning. Överbefälhavaren har inte någol att erinra mot den indelning i målgrupper som kommillén gjort. Kommittén noterar att man inom försvarsmakten redan bedriver utbildning som torde svara mol de krav konventionen uppställer. Denna utbildning kommer enligl överbe­fälhavaren atl fortsälla och följas upp för atl bli så effektiv som möjligt. Överbefälhavaren finner all kommitténs förslag i fråga om utbildning inom del övriga totalförsvaret är väl underbyggda och realistiska. Del är enligl överbefälhavaren betydelsefullt all folkrättsutbildningen tillgodoses väl vid universiteten och speciellt vid de juridiska fakulteterna för all säker­ställa atl välutbildad personal finns all tillgå för att tillgodose behovet av kvalificerade lärare och rådgivare åt militära chefer.

Enligl försvarets civilförvaltning bör den civila personalen kunna få

utbildning i folkrättens regler inom ramen för den utbildning i övrigt som

personalen får för atl kunna lösa sina krigsuppgifter. Utbildningen bör då

anpassas med hänsyn tagen lill behovet av kunskaper hos olika personal-

44

kategorier.

Försvarets sjukvårdsstyrelse föreslår att en samrådsgrupp inrättas bland     Skr. 1987/88:153

dem som regelmässigt undervisar i folkrätt.

Bilaga 3

Försvarets materielverk år berett atl ta på sig ansvaret för genomföran­det av utbildning för verkels egen personal. Verket förutsätter därvid atl. överbefälhavaren anger formerna för och omfattningen av sådan utbild­ning.

Civilförsvarsstyrelsen ställer sig bakom synsättet alt ansvaret för den breda informationen till allmänheten bör åvila del psykologiska försvaret såväl i beredskap och krig som i fred. I fråga om information lill allmänhe­ten om civilförsvarets folkrältsliga ställning så tar styrelsen redan i dag ansvar för denna. Styrelsen delar kommitténs mening att utbildning i folkrätt bör integreras i annan utbildning och information om totalförsva­rets eller civilbefolkningens verksamhel under neutralitet, krig och ocku­pation. Styrelsen gör fortlöpande översyn av innehållet i utbildningen av civilförsvarspersonal. Avvägningar görs då så atl utbildningsmål för aktu­ella kategorier formuleras med hänsyn lill tillgängliga resurser och önskad effekt. Att ensidigt prioritera utbildning i folkrätt före och på bekostnad av andra också högt prioriterade utbildningsmål är tveksamt från civil­försvarssynpunkt. De övergripande mål som kommittén föreslagit bör dock enligl styrelsen ligga lill grund för del fortsatta arbetet.

Överstyrelsen för ekonomiskt försvar framhåller att överstyrelsen har, innan folkrätlskommitténs belänkande färdigställts, inlett utbildning i folk­rätt inom det ekonomiska försvaret. Erfarenheterna från denna utbildning är atl kunskapsnivån i folkrätt är oerhört varierande. Överstyrelsen vill framhålla viklen av kommitténs förslag att det bör ankomma på berörda totalförsvarsmyndigheter att närmare kartlägga de förutsättningar för ut­bildning som föreligger inom resp. ansvarsområde saml att även målgrup­perna och deras utbildningsbehov kartläggs. Överstyrelsens erfarenhet från folkrättsulbildning är all någon form av samordning bör komma till stånd inom de olika instanserna för alt göra utbildningen så effektiv som möjligl.

Beredskapsnämnden för psykologiskt försvar anser att det är förtjänst­fullt alt folkrällskommiltén har ägnat så slor uppmärksamhet åt undervis­ning och information om folkrättens regler. Liksom kommillén anser be­redskapsnämnden atl målet för utbildningen bör vara att all personal med uppgifter inom totalförsvaret skall känna lill huvuddragen i gällande kon­ventioner.

Civilbefälhavaren i Östra civilområdel framhåller att civilmotslåndets teknik bör ingå i undervisningen i folkrätt saml all informationen om folkrätt bör nå alla svenska medborgare.

Riksnämnden för kommunal beredskap vill framhålla vikten av att infor­mation om och utbildning i folkrätt ges ökat utrymme i den fortsatta utbildningen av kommunalt förtroendevalda och tjänstemän.

Socialstyrelsen påpekar vikten all del i värdyrkesulbildningen ingår

kvantitativt och kvalitativt godtagbar information och utbildning rörande

folkrätten, anpassad till de olika målgruppernas behov. Enligt socialstyrel­

sen ligger huvudansvaret därvid på sjukvårdshuvudmännen och skolmyn­

digheterna medan del ankommer på styrelsen atl ge allmänna riktlinjer och

45

ansvar för sådana ulbildningshjälpmedel, som bör produceras centralt.

Postverket framhåller all kommittén satt utbildningsmålet för högt för     Skr. 1987/88:153 poslens vidkommande. Vidare bör affärsverk och myndigheter med upp-     Bilaga 3 gifter inom totalförsvaret uppbära statsanslag för utbildningskostnaderna.

Transportrådel anser all ansvaret för samordningen av utbildningsinsat­serna i folkrätt inom det ekonomiska försvaret bör ligga hos överstyrelsen för ekonornjskt försvar.

Skolöverstyrelsen ansluter sig till det mål för undervisningen som kom­mittén angett för ungdomsskolan. Däremot kan skolöverstyrelsen inte ansluta sig till förslagen alt bryta ul det "folkrättsliga regelsystemet" (för väpnade konflikter), all för della anslå ett lägsta antal lektioner och att ägna dem åt delar av totalförsvarets befattningsutbildning. Dessa åtgärder kan nämligen ifrågasättas från olika utgångspunkter. Avgörande är för skolöverstyrelsens del alt delta slags bedömningar enligt av regering och riksdag fastställda principer inte skall göras centralt. Om tilläggsprotokol­lens humanitära principer skall behandlas för sig eller tillsammans med t. ex. förklaringen om mänskliga rättigheter är således en fråga för den enskilda skolans planering.

Enligt skolöverstyrelsens uppfattning gäller frågan om ordet "folkrätt" bör skrivas in i de av regeringen fastställda kursplanerna främsl hur pass detaljerat huvudmomenten skall formuleras. Bedömningen bör göras för kursplanerna som helhet, inle för enskilda huvudmoment.

Universitets- och högskoleämbetet anser alt en av de viktigaste mål­grupperna i detta avseende är de studerande vid de juridiska fakulteterna. Jurislutbildningen är under utvärdering och ämbetet kommer, då tillräck­ligt underlag föreligger, att revidera den nu gällande utbildningsplanen. 1 detta sammanhang kommer ämbetet atl ta upp de framförda förslagen om att erbjuda alternativa möjligheter lill fördjupade kunskaper i ämnet folk­rätt i allmänhet saml i ämnet krigels lagar i synnerhet. Ämbetet instämmer i atl information om folkrätt läggs in i lärarutbildningen. Denna information bör koncentreras till de linjer som har studier i de samhällsorienterande ämnena. Ämbetet anser också atl det är lämpligt atl ge en kvalificerad fördjupning av de juridiska studierna i krigels lagar efter den grundläggan­de utbildningen. Även kommitténs förslag om uppdragsutbildning delas av ämbetet.

Lunds universitet framhåller alt utvidga undervisning och kursfordringar om krigets lagar inom ämnet inlernationell rätt inle är genomförbart. Kommittén föreslår all juris studerande skall erbjudas möjligheter till s. k. alternativ/valfri kurs. Detta har redan genomförts vid juridiska institutio­nen i[REDACTED_EFTERNAMN]. Alltsedan läsåret 1983/84 anordnas en 5 poängskurs i Mänskli­ga rättigheter och humanitär rätt. Under vårterminen 1985 kommer institu­tionen alt artangera en s. k. enstaka kurs i Folkrätt, särskilt mänskliga rättigheter och humanitär rätl (10 poäng). Kursen utgör en sammanslag­ning av delkursen Folkrätt inom examensämnel internationell rätl och den nämnda 5-poängskursen i Mänskliga rättigheter och humanitär rätt. I fråga om s. k. uppdragsutbildning har juridiska institutionen för vårterminen 1985 engagerats för sådan utbildning av Svenska röda korset.

Uppsala universitet har inget principiellt alt erinra mol de riktlinjer och

förslag som kommittén lagt fram om information och undervisning om

46

folkrätten under krig, neutralitet och ockupation. Som kommittén påpekar Skr. 1987/88:153 innefattar grundutbildningen inom juristlinjen ell utrymme för alterna- Bilaga 3 liva/valfria kurser av påbyggnads-/fördjupningskaraklär, som även kan läsas och tenteras såsom enskilda kurser av icke-linjestuderanden. Univer­sitetet instämmer med kommilléns mening all man bör utnyttja delta utrymme för införande av specialiserade kurser i folkrätt under krig. Uni­versitetet hälsar med tillfredsställelse kommitténs förslag om "uppdrags­undervisning" i folkrätt i krig vid universitetet.

Stockholms universitet ställer sig givetvis positiv till att den av kommil­lén annonserade breddningen av undervisning och forskning i krigs- och neulralileisrälten inbegripet den humanitära rätten och är, såsom kommit­tén antecknat, beredd all medverka till all kvalificerad undervisning i ämnet krigets lagar kommer till stånd vid regelbundna tillfällen, i den mån de för fakultetens verksamhet anslagna medlen och anvisade arbetsformer­na så tillåter. Det kan vara lämpligt att bland de s. k. specialkurser som ingår i utbildningsprogrammet för juristlinjen la in en kurs i krigs- och neulraliteisrält, däri inbegripet humanitär rätt. En sådan kurs bör kunna bli en god utgångspunkt för jurister som skall fungera som juridiska rådgivare ål militära chefer. Det bör vara möjligl all bereda utomstående möjlighet atl della i en sådan kurs. Universitetet framhåller vidare atl del stora utbildningsprogram som kommittén skisserar skulle kunna ge sysselsätt­ning åt forskare och specialister i ämnet också efter dispulalionen.

Göteborgs universitet år enig med kommillén i fråga om bedömningen av att den allmänna informationen och undervisningen om folkrätt bör stärkas. Kommittén har dock alltför ensidigt i sina förslag rört sig inom de juridiska fakulteterna. För en djupare förståelse av vilka möjligheter resp. problem som är förenade med överenskommelse resp. tillämpning av folkrältsliga regler bör statsvetenskapens särskilda kompelens i fråga om internationella maktförhållanden tillvaratas. Universitetet menar vidare att det med kraft måsle fastslås atl det i alla former av kvalificerad undervis­ning är av avgörande belydelse atl det folkrältsliga sakläget framställs på ett korrekt sätl. Del måste därvid klart framgå atl tilläggsprotokoll 1 ej ratificerats av Sveriges länkbara motståndare i en väpnad konflikt. För utbildningens och de i utbildningen engagerade lärarnas trovärdighet, inle minsl i etl verkligt krisläge, är del nödvändigt all de internationella makt­förhållanden och de olika folkrältsliga reglernas reella status tydligt klar­görs.

Arbetsmarknadsstyrelsen anser alt varje myndighet skall ansvara för folkrättsulbildningen inom sill verksamhetsområde. Styrelsen vill peka på all folkrättsutbildningen innebär en ambilionshöjning som det i dagens läge kan bli svårt all skapa utrymme och resurser för.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser det är riktigt alt lägga ell stort ansvar på länsstyrelser och kommuner för information i folkrätlsfrågor. Särskild uppmärksamhet bör också ägnas ål folkrätlsundervisningen i sko­lan.

Länsstyrelsen i Jämtlands län noterar med tillfredsställelse förslaget att

lägga elt tungt ansvar på civilbefälhavarna, länsstyrelserna och kommu­

nerna för den regionala och lokala informationen om folkrätten. Kommil-

47

lens förslag att ambitionsnivån för folkrättsulbildningen inom civilförsva-     Skr. 1987/88:153

ret bör höjas tillstyrks. Vid behov bör utbildningstiderna förlängas.

Bilaga 3

Svenska röda korset delar kommitténs uppfattning atl röda korset har både skyldighet och möjlighet atl medverka i information och utbildning i folkrätt. Röda korset bedriver utbildning i första hand för personal inom den egna organisationen men är berett att hjälpa till med utbildning för andra organisationer.

Stiftelsen Gällöfsta Kurscentrum framhåller atl utbildning i den humani­tära rätlen måsle med nödvändighet anses lill sin karaklär vara en nationell angelägenhet. Av della skäl är det viktigt atl regering och riksdag faststäl­ler vilka instilutioner som skall svara för den centrala och högre utbildning­en.

Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet instämmer i kom­mitténs förslag om information och utbildning. Kommunförbundet fram­håller atl staten bör klara ut de ekonomiska konsekvenserna för kommu­nerna.

Föreningen Svenska jurister mot kärnvapen framhåller all innehållet i informationen och undervisningen bör kompletteras med vad som gäller i kärnvapenkrig.

10 Juridiska rådgivare åt mihtära chefer

Domstolsverket har inget all erinra mol förslaget om juridiska rådgivare åt militära chefer men vill understryka att verket finner det naturligt att rådgivaren skall vara yrkesjurist med en gedigen juridisk bakgrund. Enligt domstolsverkets mening framslår domslolsjuristerna av flera skäl som särskilt lämpliga för de rådgivarfunktioner som föreslås.

Riksåklagaren framhåller alt såsom ifrågavarande artikel är formulerad synes det vara avsiklen all rådgivare i första hand skall vara juridiskt skolade. Riksåklagaren delar kommitténs mening och vill därtill foga att åklagare synes väl lämpade att fungera som juridiska rådgivare. Denna uppfattning delas av länsåklagarinyndigheten i Värmlands län.

Överbefälhavaren ställer sig tveksam lill om det är ekonomiskt och praktiskt möjligt att alltid ha en juridisk rådgivare till hands i fred. Överbe­fälhavaren avser att pröva formerna för hur en folkrättssakkunnig bäst skall kunna utnyttjas i fredsorganisationen. Överbefälhavaren delar kom­mitténs uppfattning om behovet av juridiska rådgivare med folkrättskom-pelens vid högkvarteret och på olika nivåer därunder inom försvarsmak­ten. Det är också riktigt all rådgivaren inle skall ha någon beslutande funktion. Enligt överbefälhavaren måsle dock rådgivaren kunna hävda sina åsikter för en korrekt tillämpning av folkrätten. Rådgivaren måste besitta hög juridisk kompetens särskill inom delta område. Kommitténs bedömning att rådgivarna måste ha en relativt självständig ställning delas av överbefälhavaren.

Överbefälhavaren anser sammanfattningsvis att de juridiska rådgivarna

bör vara yrkesjurister med särskild militär utbildning. I högkvarteret och

vid de högre regionala staberna bör rådgivarna rekryteras bland reservoffi-

48

cerare eller personal på reservstal. I staberna under milonivån bör de Skr. 1987/88:153 audilörer som nu ingår i krigsorganisationen kunna utnyttjas som rådgivare Bilaga 3 vid sidan om de ordinarie audilörsuppgiflerna efter erforderlig lilläggsul-bildning i folkrätt m. m. Erfarenheterna från de fackövningar som har genomförts med audilörer i krigsorganisation visar alt dessa jurister, i regel hovrältsjurisler, efter kompletterande folkrätlslig utbildning är väl lämpa­de alt även vara rådgivare i folkrätlsfrågor. I rådande läge måste en undersökning göras om dels tillgången på här aktuell personal, dels möjlig­heterna att bibringa den erforderlig folkrätlslig resp. militär utbildning.

Försvarels civilförvaltning anser all rådgivare åt militära chefer bör vara jurister. Verkel anser dock att det skulle vara en misshushållning med resurser att rekrytera värnpliktiga officerare eller reservofficerare för upp­giften. Dessa bör främsl utnyttjas i de befattningar för vilka de har utbil­dats. En möjlig lösning skulle enligl verkel vara alt utnyttja en viss del av repetitionsulbildningstiden för jurister som inle har kvalificerade uppgifter i krigsorganisationen lill att utbilda dem i folkrätt och atl därefter överföra dem till särskilda befallningar för folkrällsrådgivare.

Försvarels sjukvårdsstyrelse instämmer i kommilléns uppfattning alt de juridiska rådgivarna måste vara jurister och inle kompletteringsutbildade officerare med militär bakgrund. Förslaget all ulnytlja reservofficerare med juridisk utbildning synes lämplig.

Riksnämnden för kommunal beredskap anser alt frågan om juridiska rådgivare kan bli tillämpligt på vissa kommunalt förtroendevalda och chefstjänstemän.

Uppsala universitet anser att det vore idealiskt om de föreslagna juridis­ka rådgivarna hade både militär och juridisk utbildning. I annat fall bör dessa i första hand vara jurister.

Länsstyrelsen i Jämtlands län framhåller att juridiska rådgivare bör ställas till förfogande inte bara för militära chefer utan även cheferna för länsstyrelserna och ämbetsverk, exempelvis skolöverstyrelsen, socialsty­relsen och arbetsmarknadsstyrelsen.

11 Det fortsatta folkrättsarbetet

Domstolsverket, försvarets sjukvårdsstyrelse, överstyrelsen för ekono­miskt försvar, beredskapsnämnden för psykologiskt försvar, socialstyrel­sen, arbetsmarknadsstyrelsen, länsstyrelsen i Jämtlands län. Svenska kyr­kans centralstyrelse saml Svenska kommunförbundet tillstyrker all en rådgivande nämnd för folkrätlsfrågor inrättas.

Överbefälhavaren delar kommitténs uppfattning atl folkrätlsreglerna för sjö- och luflkrigel är föråldrade. Överbefälhavaren understryker slutligen nödvändigheten av kommitténs förslag om inrättandet av en rådgivande nämnd för folkrätlsfrågor. En sådan nämnd bör knytas lill försvarsdeparte­mentet.

Civilbefälhavaren i Bergslagens civilområde vill som alternativ lill för­

slaget om en särskild rådgivande nämnd föreslå atl det prövas om total­

försvarets chefsnämnd med sill nybildade och förstärkta kansli kan bli del

49

på central nivå sammanhållande organet. Till nämnden kan lätt knytas en     Skr. 1987/88:153

grupp personer med lämpliga kvalifikationer för rådgivning.

Bilaga 3

Uppsala universitet tillstyrker inrättandet av en rådgivande nämnd med dellagande av representanter från universitetsvärlden.

Svenska röda korset finner kommitténs förslag om en rådgivande nämnd välgrundat och mycket angelägel. Röda korset är också berett all della i en sådan nämnds arbete.

Föreningen Svenska jurister mot kärnvapen framhåller alt del bör förut­sättningslöst analyseras om en rådgivande nämnd bör vara knuten till försvarsdeparlemenlel. Myckel talar för alt en frislående nämnd kan vara att föredra.

NorstedtsTryckeri, Stockholm 1988                                                                                                                       50