Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition

1980/81:43

med förslag til! lag om militär grundutbildning för kvinnor, m. m.;

beslutad den 23 oktober 1980,

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

ERIC[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lämnas förslag om en tjänstgöringsskyldighet för kvinnor som genomgår militär grundutbildning. Förslaget syftar till att dessa kvin­nor skall kunna få ställning som krigsmän under utbildningen. Uppräkning­en i 21 kap. 20 § första stycket brottsbalken av vilka som är krigsmän föresläs därför omfatta även kvinnorna. Förslaget innehåller också vissa grundläggande bestämmelser om själva grundutbildningen. Motsvarande bestämmelser finns f.n. i förordningen (1979: 1207) om militär grundutbild­ning för kvinnor. Genom en ändring i skadeståndslagen (1972: 207) föreslås vidare att kvinnorna skall likställas med arbetstagare vid tillämpningen av lagen.

Bestämmelserna föreslås träda i kraft den I januari 1981.

1    Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 43

Prop. 1980/81:43

Prop. 1980/81:43

2

1    Förslag till

Lag om militär grundutbildning för kvinnor

Härigenom föreskrivs följarde.

Inledande bestämmelse

1 § Kvinnor som vill få anställning som officerare vid försvarsmakten

måste genomgå militär grundutbildning enligt denna lag. Regeringen be­

stämmer vilka krav i övrigt som skall gälla för anställningen.

Utbildningen

2

§ Grundutbildningen skall till längd och innehåll motsvara den grund­utbildning som en jämförbar kategori värnpliktiga fullgör enligt värnplikts­lagen (1941:967).

3

§ Antagning fill grundutbildningen sker efter ansökan och särskild antagningsprövning.

Tjänstgöringsskyldighet m. m.

4

§ En kvinna som har antagits till grundutbildningen är skyldig att efter inkallelse inställa sig till utbildningen och fullgöra denna i enlighet med meddelade föreskrifter. Hon fär inte avbryta utbildningen förrän hon har meddelat sin vilja att göra detta till den myndighet som regeringen bestäm­mer.

5

§ I fräga om laga förfall skall 41 och 42 §§ värnpliktslagen (1941:967) tillämpas.

6

§ Sedan en kvinna har antagits till grundutbildningen gäller 34, 35 och 37 §§ värnpliktslagen (1941:967) för henne tills utbildningen slutar.

Skiljande från utbildningen

7 §    Frän grundutbildningen skiljs den som

1.

visar sig olämplig för fortsatt utbildning till officer vid försvarsmak­ten, eller

2.

på grund av sjukdom eller av annan anledning är frånvarande frän utbildningen i sädan utsträckning att hon inte kan tillgodogöra sig denna.

Förmåner

8 § En kvinna har under grundutbildningen och i samband med antag­ningsprövningen rätt till samma förmåner som värnpliktiga har under grundutbildningen enligt värnpliktslagen (1941:967).

Om rätt till familjebidrag, ersättning vid personskada och grupplivför­säkring finns särskilda bestämmelser.

Prop. 1980/81:43

3

Bemyndigande

9 § Regeringen får föreskriva att en bestämmelse i denna lag skall tilläm­pas också pä annan föreskriven utbildning som en kvinna genomgår för att kunna få anställning vid försvarsmakten som officer.

Regeringen eller en myndighet som regeringen utser bemyndigas att meddela ytterligare föreskrifter i frägor som behandlas i denna lag.

Denna lag träder i kraft den I januari 1981 och tillämpas ocksä pä kvinnor som har antagits till grundutbildning enligt förordningen (1979: 1207) om militär grundutbildning för kvinnor.

2   Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 2) kap. 20 § brottsbalken skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

21 kap.

20 §'

Krigsmän åro enligt denna balk de vilka såsom regementsoffice-rare, kompaniofficerare, plutonsof­ficerare, gruppchefer, reservoffi­cerare eller meniga äro anställda vid krigsmaklen, värnpliktiga som ej fått tillständ till vapenfri tjänst samt hemvärnsmän och hemvärns­rekryter, samtliga under den tid de i sådan egenskap äro tjänstgörings­skyldiga. Krigsmän äro ock. i den mån regeringen med hänsyn till be­hovet av befälsföring och övriga tjänstgöringsförhållanden så för­ordnar, de som eljest äro anställda vid krigsmaklen eller förbundit sig att såsom frivilliga fullgöra krigs­tjänst, under den tid de i sädan egenskap äro tjänstgöringsskyl­diga. Om nägon åtnjuter ledighet som ej är begränsad till kortare tid än två månader, anses han icke tjänstgöringsskyldig. Närmare be­stämmelser om vad som avses med krigsmakten meddelas av regering­en.

Krigsmän är enligt denna balk de vilka säsom regementsofficerare, kompaniofficerare, plutonsoffice­rare, gruppchefer, reservofficerare eller meniga är anställda vid för­svarsmakten, kvinnor sorn genom­går utbildning för all få anställning som officerare vid för.svarsinakten. värnpliktiga som ej fått tillständ till vapenfri tjänst samt hemvärnsmän och hemvärnsrekryter, samtliga un­der den tid de i sådan egenskap är tjänstgöringsskyldiga. Krigsmän är också, i den mån regeringen med hänsyn till behovet av befälsföring och övriga tjänstgöringsförhållan­den sä förordnar, de som eljest är anställda vid försvarsmakten eller förbundit sig att såsom frivilliga fullgöra krigstjänst, under den tid de i sädan egenskap är tjänstgö­ringsskyldiga. Om någon åtnjuter ledighet som ej är begränsad till kortare tid än tvä månader, anses han icke tjänstgöringsskyldig. När­mare bestämmelser om vad som avses med försvarsmakten medde­las av regeringen.

Senaste lydelse 1974:565.

Prop. 1980/81:43

4

De som avses i första stycket

De som avses i första stycket

skola, förutom under tid då tjänst-

skaU, förutom under tid då tjänstgö-

göringsskyldighet föreligger, anses

ringsskyldighet föreligger, anses så-

såsom krigsmän dä de i anslutning

som krigsmän då de i anslutning till

till sädan tid värdas å militärsjuk-

sådan tid värdas på militärsjukhus,

hus, dä de äro intagna i militärhäkte

dä de dr intagna i militärhäkte samt

samt då de inom område eller ut-

då de inom område eller utrymme

rymme som nyttjas av krigsmakten

som nyttjas av försvarsmakten eller

eller eljest offentligen uppträda i

eljest offentligen uppträder i militär

militär tjänstedräkt ävensom såvitt

tjänstedräkt ävensom såvitt angår

angår fullgörandet av dem ålig-

fullgörandet av dem åliggande ån­

gande anmälningsskyldighet eller

mälningsskyldighet eller annan sär-

annan särskild tjänsteplikt.

skild tjänsteplikt.

Krigsman, som har befälsrätt över

annan krigsman, är dennes förman.

Krigsman, över vilken annan krigsman har befälsrätt, är underlydande i

förhällande till denne.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1981.

3    Förslag till

Lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 4 § skadeståndslagen (1972:207)' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap. 4§ Vid tillämpning av denna lag likställes med arbetstagare

1.    värnpliktig och annan som full-

1. värnpliktig och annan som full­

gör i lag föreskriven tjänstgöring,         gör i  lag föreskriven tjänstgöring

samt kvinna som genomgår utbUd­ning för att få anställning som offi­cer vid försvarsmakten,

2.

den som under utbildning vid skola eller värd i anstalt utför arbete som till sin art liknar sädant som vanligen utföres av arbetstagare.

3.

den som för annans räkning eljest utför arbete under omständigheter liknande dem som förekommer i anställningsförhållanden.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1981.

Lagen omtryckt 1975:404.

Prop. 1980/81:43

5

Utdrag

FÖRSVARSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1980-10-02

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Krön­mark,[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss med förslag till lag om militär grundutbildning för kvinnor, m. m.

1    Inledning

Riksdagen beslutade vid 1978/79 ärs riksmöte (prop. 1977/78; 185, FöU 1978/79:1, rskr 1978/79:2) att ocksä kvinnor skall kunna anställas som yrkes- och reservofficerare vid försvarsmakten. I en första etapp har vissa officersbefattningar i marktjänst vid flygvapnet gjorts tillgängliga för kvin­nor. Den hittills genomförda reformen bygger på förslag av beredningen (Fö 1975:01) för det fortsatta arbetet om kvinnan i försvaret (BKF). Genom ytterligare utredningsarbete av i första hand beredningen skall förutsättningarna att öppna fler officersbefattningar för kvinnan klarläg­gas.

Enligt riksdagsbeslutet (prop. 1977/78: 185 s. 50) skall de kvinnor som avser att söka anställning som befäl gå igenom en antagningsprövning, som skall överensstämma med inskrivningsprövningen för värnpliktiga. De kvinnor som godkänns vid prövningen skall därefter på frivillig grund genomgå en utbildning som motsvarar den grundutbildning som övrigt blivande yrkesbefäl fär inom ramen för värnpliktstjänstgöringen. Denna frivilliga grundläggande militärutbildning regleras f. n. i förordningen (1979: 1207) om militär grundutbildning för kvinnor.

Förordningen innehåller bestämmelser om villkoren för antagning till grundutbildningen, utbildningens omfattning, förmåner m. m. En kvinna, som bryter mot föreskrifter som gäller för utbildningen eller som pä nägot annat sätt visar sig olämplig för fortsatt befälsutbildning inom försvars­makten, kan enligt förordningen tilldelas varning eller, i sista hand, skiljas från utbildningen.

Prop. 1980/81:43

6

Grundutbildningen av den första omgången kvinnor har börjat under sommaren 1980.

Riksdagen beslutade under 1977/78 års riksmöte om en ny och för hela det militära försvaret gemensam befälsordning (prop. 1977/78:24, FöU 1977/78: 10, rskr 1977/78: 179). Denna innebär bl.a. att det blivande yrkes­befälet efter grundutbildningen som värnpliktiga eller motsvarande utbild­ning för kvinnorna normalt skall genomgå en förberedande officersskola (FOS). I vissa fall kan också kompletterande utbildning i civila ämnen och s.k. fyllnadstjänstgöring inom försvarsmakten komma i fräga. Därefter sker utbildningen till officer vid en tvåårig officershögskola (OHS). Utbild­ningen vid dessa skolor är gemensam för män och kvinnor.

Riksdagens beslut att öppna officersyrket för kvinnor innebär att dessa kvinnor skall så långt som möjligt likställas med värnpliktiga som genom­går grundutbildning enligt värnpliktslagen (1941:967; ändrad senast 1980; 349). I konsekvens med detta har det satts i fräga om inte också det särskilda straff- och disciplinssystem som de värnpliktiga omfattas av bör gälla för kvinnorna. Eftersom de värnpliktiga är underkastade det särskilda straff- och disciplinrättsliga ansvaret som en följd av att de är krigsmän under tjänstgöringen, skulle likställdhet mellan de båda grupperna åstad­kommas bäst om också kvinnorna var krigsmän.

På grund av det anförda har inom försvarsdepartementet upprättats promemorian (Ds Fö 1980: I) Förslag till lag om tjänstgöringsskyldighet för kvinnor som har antagits till militär grundutbildning m. m. Promemorian bör fogas till protokollet i detla ärende som bUaga I.

Promemorian har remissbehandlats. En sammanställning av remissytt­randena bör fogas till protokollet som bilaga 2.

2    Föredraganden

2.1 Inledning

Genom 1978/79 års riksmötes beslut skall officersyrket inom försvars­makten numera vara öppet ocksä för kvinnor. I en första etapp kan kvinnan få anställning som officer i marktjänst vid flygvapnet. Beredning­en för det fortsatta arbetet om kvinnan i försvaret har genom tilläggsdirek­tiv fått i uppdrag att föreslå åtgärder som fortsätter utvecklingen mot ett pä sikt könsobundet befälsyrke.

Inom försvarsmakten pågår f.n. ocksä ett annat viktigt reformarbete, nämligen den gemensamma befälsordningen. En bärande tanke i denna reform är att allt yrkesbefäl skall genomgå i stort sett samma militära grundutbildning innan den egentliga yrkesutbildningen vid officershögsko­lan börjar.

I propositionen om en ny belalsordning (prop. 1977/78:24 s. 30) under­strök jag betydelsen av att yrkesbefälet rekryteras ur de värnpliktigas led.

Prop. 1980/81:43

7

utbildas gemensamt med övriga värnpliktiga och får sina grundläggande erfarenheter frän värnpliktsutbildningen. Beredningen för det fortsatta arbetet om kvinnan i försvaret föreslog att principen om rekrytering genom grundutbildning för värnpliktiga bör tillämpas även på kvinnor. Detta ledde fram till mitt ställningstagande i propositionen 1977/78: 185 att kvin­nor som skall antas till grundläggande yrkesutbildning bör pä frivillig väg genomgå utbildning som motsvarar den grundutbildning som övrigt blivan­de yrkesbefäl får inom värnpliktens ram. Denna frivilliga grundutbildning, som nyligen har börjat, skall i fräga om både längd och innehåll motsvara den grundutbildning som befälsuttagna värnpliktiga i motsvarande katego­rier får. Förordningen om militär grundutbildning för kvinnor har utfor­mats i enlighet med dessa överväganden.

I kravet på att kvinnornas grundutbildning skall motsvara den grundläg­gande befälsutbildningen enligt värnpliktslagen ligger inte bara att kvinnor­na skall uppnå samma färdigheter i de utbildningsmoment som kommer i fräga. Av stor betydelse är dessutom att de miljömässiga förhållandena är lika i allt väsentligt. Kvinnorna bör således vara föriagda enligt samma principer som gäller för värnpliktiga. Möjligheterna till ledighet från utbild­ningen bör följa samma regler. De frågor som jag nu har nämnt är sådana att regeringen och berörda myndigheter inom försvarsmakten kan meddela de bestämmelser som behövs.

I ett viktigt avseende är det dock med nuvarande lagstiftning en skillnad mellan kvinnornas militära grundutbildning och grundutbildningen enligt värnpliktslagen. Enligt uttrycklig föreskrift i 21 kap. 20 § brottsbalken skall värnpliktiga vara krigsmän under den tid som de är tjänstgöringsskyldiga som värnpliktiga. Detta innebär att förseelser från deras sida skall beivras i den särskilda disciplin- och straffrättsliga ordning som kan sammanfattas under begreppet krigsmannaansvaret. Det innebär också att handläggning­en av ärenden som rör krav mot dem på ersättning för förlorad eller skadad egendom följer särskilda bestämmelser. Kvinnor som fullgör den särskilda grundutbildningen omfattas inte av detta system. För dem gäller i stället i straff- och ersättningsrättsligt avseende samma bestämmelser som för medborgare i allmänhet. Regeringen eller försvarsmyndigheterna kan med gällande lagstiftning inte heller inlemma kvinnorna i det särskilda krigs­mannaansvaret. För detta krävs riksdagens medverkan.

I den inom försvarsdepartementet upprättade promemorian (Ds Fö 1980: 1) Förslag till lag om tjänstgöringsskyldighet för kvinnor som har antagits till militär grundutbildning m.m. föreslås att den angivna skillna­den undanröjs genom en lagstiftning som under vissa förutsättningar gör kvinnan till krigsman. Krigsmannaställningen knyts därvid till en för kvin­nan särskilt reglerad tjänstgöringsskyldighet.

Flertalet remissinstanser har ställt sig positiva till grundtankarna i försla­get. Det är endast ett par remissinstanser som har ifrågasatt om det är lämpligt att förena krigsmannaansvar och tjänstgöringsskyldighet ä ena sidan med en utbildning som i grunden är frivillig ä den andra sidan.

Prop. 1980/81:43

8

Jag kan förstå den tveksamhet som nägra remissinstanser har redovisat mot promemorians huvudtankar. Om man ser isolerat pä kvinnornas ut­bildning är det knappast nägon tvekan om att motivationen hos kvinnorna att göra sitt bästa under utbildningen regelmässigt är mycket stor. En kvinna som inte klarar utbildningen pä ett godtagbart sätt kan ju för övrigt ocksä skiljas från utbildningen. Därmed är hennes möjligheter till fortsatt officersutbildning stängda. Frän dessa utgångspunkter är det alltsä inte påkallat med några särskilda disciplin- eller straffrättsliga sanktioner. Jag kan ocksä instämma i de principiella betänkligheterna mot att förena frivillig utbildning med tjänstgöringsskyldighet.

Om man emellertid ser till syftet i stort med kvinnornas grundutbildning och de förhållanden under vilka denna är avsedd att fullgöras, är det emellertid klart att ocksä andra synpunkter måste beaktas. Enligt min mening är det en avgörande nackdel att begrepp som befälsrätt och lyd­nadsplikt inte har samma innebörd i fråga om alla som deltar i en utbildning med ett gemensamt mäl. Om en värnpliktig som ingär i en övningstrupp inte lyder en befallning under övningen, skall gärningen således rubriceras olika om det är en annan värnpliktig som har gett befallningen än om den har getts av en kvinna under militär grundutbildning. Det är också otill­fredsställande att eventuella förseelser i tjänsten inte bedöms och beivras pä samma sätt beträffande dem som ingår i samma utbildningsenhet.

För utbildningen av chefer i det militära försvaret har det också betydel­se att cheferna själva har fått sin grundläggande utbildning under samma betingelser som personalen i övrigt.

Man kan inte heller bortse frän att det fortfarande kan finnas ett visst motstånd mot reformen att öppna officersyrket för kvinnor. Ett sädant motstånd kan finna grogrund i förhållanden som innebär att kvinnans grundläggande militärutbildning fullgörs på-som det kan uppfattas - lät­tare villkor än vad som gäller för det manliga blivande yrkesbefälet.

Enligt min uppfattning talar de tyngsta skälen för att kvinnorna bör vara krigsmän under den militära grundutbildningen. Jag instämmer i det reso­nemang som förs i promemorian att ett krigsmannaansvar dock förutsätter nägon form av tjänstgöringsskyldighet. Eftersom utbildningen har börjat redan finner jag det inte lämpligt att - som har föreslagits av bl.a. militär-ansvarskommittén - göra frägan till föremål för fortsatt utredning. Jag anser alltså att grundtankarna i promemorieförslaget nu bör genomföras.

2.2 Den författningsmässiga regleringen

Som jag har redovisat i det föregående regleras den militära grundutbild­ningen för kvinnor i en särskild förordning. Promemorians förslag utgär frän att själva utbildningen, antagningsprövningen m. m. ocksä i fortsätt­ningen regleras i denna regeringsförordning medan bestämmelser om såväl krigsmannaansvaret som tjänstgöringsskyldigheten tas in i den nya lagen.

Prop. 1980/81:43

9

Denna modell har kritiserats under remissbehandlingen, i första hand av militäransvarskommittén. Invändningarna gär ut på att det är principiellt diskutabelt och dessutom svåröverskådligt att dela upp frågorna pä olika författningar.

Frågan om vem som är krigsman regleras f.n. i 21 kap. 20 § första stycket brottsbalken och kungörelsen (1968:333) om innebörden i rättsligt hänseende av begreppen krigsmakten och krigsman. Uppräkningen i dessa författningsrum av de personalkategorier som är att hänföra till krigsmän är uttömmande. Härvid bortses från förhällandena under beredskapstill­ständ och krig, då särskilda regler gäller.

I promemorian föreslås att kvinnornas ställning som krigsmän läggs fast i den nya lagen. I detta avseende har remissinstanserna inte riktat någon kritik mot förslaget.

Enligt min uppfattning kan det dock göras gällande att en lagstiftning enligt förslaget blir i någon mån vilseledande sä till vida att uppräkningen i brottsbalken och den särskilda kungörelsen inte längre skulle bli uttöm­mande trots att den är utformad som en exklusiv reglering av vilka som är krigsmän i fredsorganisationen. Denna oklarhet skulle kunna undanröjas genom en hänvisning i 21 kap. 20 § brottsbalken till den nya lagstiftningen. Efter att ha samrått med chefen för justitiedepartementet anserjag dock att det är mest ändamålsenligt att till uppräkningen i det nämnda lagrummet i brottsbalken foga de ytterligare personalkategorier som bör vara krigsmän. Ett sådant tillägg bör utformas sä att det kommer att omfatta kvinnorna under deras grundutbildning och övrig utbildning som föregår officershög­skolan. Jag föreslår alltså att 21 kap. 20 § brottsbalken kompletteras med en bestämmelse av innebörd att också kvinnor som frivilligt genomgår utbildning för att fä anställning som officerare vid försvarsmakten skall vara krigsmän när de är tjänstgöringsskyldiga i sådan egenskap.

När det sedan gäller frågan om vilken lagstiftning i övrigt som är påkal­lad är det helt klart att föreskrifterna om tjänstgöringsskyldigheten bör meddelas genom lag. Som har föreslagits i promemorian bör tjänstgörings­skyldigheten regleras i en särskild lag. Som bl.a. militäransvarskommittén har påpekat är det dessutom nödvändigt att i den lagen ta med vissa frågor som rör själva utbildningen. Det finns i och för sig skäl som talar för att så mycket som möjligt av det som f. n. står i förordningen om militär grundut­bildning för kvinnor förs över till den nya lagen. Genom detta undviks att bestämmelserna splittras mellan olika författningar. Detta mäste emellertid vägas mot intresset att begränsa innehållet i en lag till frågor som måste underställas riksdagen. En lämplig avvägning är enligt min mening att - vid sidan av tjänstgöringsskyldigheten - endast de grundläggande före­skrifterna om grundutbildningen, skiljande från denna samt förmånerna tas med i lagen.

Lagförslaget i promemorian omfattar såväl den militära grundutbildning­en som utbildningen av kvinnor vid den förberedande officersskolan. För-

Prop. 1980/81:43

10

ordningen om militär grundutbildning för kvinnor reglerar i huvudsak endast grundutbildningen. I enlighet med min beskrivning i det föregående är den förberedande officersskolan avsedd för säväl manliga som kvinnliga elever. Med hänsyn till detta anserjag det olämpligt att låta föreskrifter om denna utbildning ingå i en lagstiftning som i övrigt endast reglerar grundut­bildningen av kvinnor. Det är dock angeläget att de bestämmelser om krigsmannaansvar och tjänstgöringsskyldighet som jag nu föreslår för kvinnans del ocksä kommer att gälla under hennes utbildning i övrigt före officershögskolan. Den enligt min mening lämpligaste lösningen är att regeringen i den föreslagna lagen bemyndigas att förordna att bestämmel­ser i lagen får tillämpas också på annan föreskriven utbildning som en kvinna genomgår för att kunna få anställning vid försvarsmakten som officer. Utöver detta bör regeringen också bemyndigas att meddela ytterii­gare föreskrifter i frägor som behandlas i lagen.

2.3 Särskilda frågor om grundutbildningen

I enlighet med mina nyss redovisade överväganden bör den nya lagstift­ningen innehålla endast de grundläggande bestämmelserna om kvinnornas militära grundutbildning. Föreskrifterna i fräga bör föras över frän förord­ningen om militär grundutbildning för kvinnor. Nägra förändringar i sak av föreskrifterna är inte påkallade annat än i ett par avseenden.

Enligt förordningen (I I §) kan en kvinna tilldelas varning om hon åsido­sätter de föreskrifter som gäller för utbildningen. Om hon inte rättar sig efter varningen eller pä annat sätt visar sig olämplig för fortsatt utbildning till officer vid försvarsmakten skall hon skiljas frän utbildningen.

Med den nu föreslagna lagstiftningen blir kvinnan krigsman. Kvinnan kommer därigenom att omfattas av samma straff- och disciplinsystem som de värnpliktiga. Detta innebär att hon av en bestraffningsberättigad chef kan åläggas straff på samma sätt som övriga krigsmän. Med hänsyn till detta anserjag att det är olämpligt att behälla varningen som en särskild sanktion mot kvinnor som inte följer givna föreskrifter. Däremot mäste det självfallet också i fortsättningen finnas möjligheter att skilja en kvinna från utbildningen om hon pä ett allvarligt sätt bryter mot de regler som gäller för utbildningen. Hon måste därigenom anses ha visat sig olämplig för fortsatt officersutbildning.

Jag avser att föreslå regeringen att förordningen ändras i det avseende som jag nu har berört.

Med anledning av militäransvarskommitténs förslag i remissyttrandet att kvinnor som uteblir utan laga förfall skall kunna skiljas frän utbildningen vill jag redovisa som min uppfattning att en sådan bestämmelse inte be­hövs. Som jag ser det kan en kvinna som uteblir olovligen från utbildning­en under nägon inte obetydlig tid knappast anses lämplig för den fortsatta

Prop. 1980/81:43

11

utbildningen. Det finns således möjligheter att skilja henne frän utbildning­en även om den olovliga utevaron inte är uttryckligt reglerad.

I förordningen (15 § första stycket) föreskrivs att kvinnan i samband med inskrivningsprövningen samt under grundutbildningen har samma förmå­ner som en värnpliktig har under inskrivningsförrättningen och grundut­bildningen enligt värnpliktsförmånsförordningen (1976:1008; ändrad se­nast 1980:514). Dagersättning utgår dock inte i den mån kvinnan under grundutbildningen uppbär ersättning enligt 4 kap. lagen (1962:381; ändrad senast 1980:315) om allmän försäkring (15 S andra stycket). I fråga om rätten till familjebidrag, ersättning vid personskada och grupplivförsäkring hänvisas i förordningen (16 §) till särskilda bestämmelser.

Det finns nu inte någon anledning att i princip ändra bestämmelserna om kvinnornas förmåner under grundutbildningen. Kvinnorna bör liksom hit­tills omfattas av samma system som gäller för de värnpliktiga under deras grundutbildning. En allmänt utformad bestämmelse om förmånerna bör föras in i den föreslagna lagen.

Lagen om allmän försäkring innehåller efter en nyligen genomförd änd­ring en bestämmelse som innebär att de kvinnor som genomgår militär grundutbildning inte har rätt till vare sig sjukpenning eller s.k. särskild föräldrapenning. Däremot behäller de sin rätt till sådan föräldrapenning som ulgår i samband med barns födelse. Genom ändringen har det blivit en ändamålsenlig samordning av förmånerna enligt lagen om allmän försäk­ring och de förmåner som tillkommer kvinnorna under grundutbildningen. Nägra ytterligare föreskrifter behövs därför inte.

2.4 Tjänstgöringsskyldigheten

I fråga om innebörden i stort av tjänstgöringsskyldigheten delar jag den uppfattning som har redovisats i promemorian. När det gäller enskilda inslag i och konsekvenser av tjänstgöringsskyldigheten har jag-i likhet med några remissinstanser delvis en annan mening.

Militäransvarskommittén har vänt sig mot förslaget om en särskild upp­sägningstid. Jag anser också att man inte bör hindra en kvinna frän att utan dröjsmål lämna utbildningen om hon otvetydigt deklarerar en önskan att göra detta. Jag kan inte se att tjänstgöringsskyldigheten som sädan förut­sätter en uppsägningstid av nägon viss längd. Det borde enligt min mening -som ocksä militäransvarskommittén föreslår- räcka med ett klart be­sked frän kvinnan att hon vill sluta utbildningen. För att upprätthälla vissa formella krav i samband med uppsägningen anserjag att denna bör ske till en instans relativt högt i organisationen. Det bör ankomma pä regeringen att bestämma detta närmare.

I detta sammanhang vill jag också ta upp frågan om hämtning av en kvinna som har uteblivit frän utbildningen, antingen vid dennas början eller senare. Bestämmelser om hämtning av personal som är tjänstgö-

Prop. 1980/81:43

12

ringsskyldig vid försvarsmakten finns f. n. i hämtningskungörelsen (1942:840; ändrad senast 1976:421). Kungörelsen är i första hand till­lämplig pä värnpliktiga som uteblir frän tjänstgöring av längre varaktighet än 40 dagar. Föreskrifterna i kungörelsen gäller dock även annan tjänstgö­ringsskyldig personal som tjänstgör vid försvarsmakten, om personalen är underkastad straff för rymning och olovligt undanhållande (13 S 2). Om en tjänstgöringsskyldighet införs för kvinnorna under grundutbildningen, finns det alltsä med nuvarande lagstiftning formella förutsättningar för att hämta en kvinna till utbildningen om hon uteblir frän denna utan laga förfall. Militäransvarskommittén har kritiserat detta förhållande och före­slagit att det görs undantag i lagstiftningen för kvinnorna i fråga så att dessa inte kan bli föremål för polishärntning.

Jag håller med militäransvarskommittén så till vida att det kan förefalla motsägelsefullt med föreskrifter om hämtning till frivillig utbildning. Jag vill dock erinra om motiven för den nu föreslagna lagstiftningen. Jag vill därför inte förorda att man från hämtningskungöielsens föreskrifter gör undantag som tar sikte enbart på den personalkategori som avses med den nya lagstiftningen.

I och med att kvinnan blir tjänstgöringsskyldig uppkommer inte minst av rättssäkerhetsskäl ett behov av regler som närmare klargör innebörden av tjänstgöringsskyldigheten. I promemorian föreslås bestämmelser om vad som krävs av kvinnan genom tjänstgöringsskyldigheten, dvs, att hon skall inställa sig till utbildningen och fullgöra denna i enlighet med meddelade föreskrifter. Förslag till föreskrifter om när tjänstgöringsskyldigheten bör­jar och upphör lämnas ocksä. Ett par remissinstanser har pekat pä att det utöver detta behövs mera detaljerade bestämmelser om kallelseförtaran-det,

I enlighet med min bedömning i det föregående bör den nya lagen inte tyngas med detaljföreskrifter som regeringen kan meddela i särskild ord­ning, I fråga om kallelsen till grundutbildningen bör lagen därför innehålla endast en föreskrift om att kvinnan är skyldig att efter inkallelse inställa sig till utbildningen. Bestämmelser om hur kallelseförtarandet närmare skall gä till bör enligt min uppfattning meddelas av regeringen och myndigheter­na under denna. För att säkerställa att tjänstgöringsskyldigheten kan göras gällande mot en kvinna bör man dock i lagen ta in en hänvisning till de föreskrifter i värnpliktslagen som anger att en värnpliktig skall vidta så­dana ätgärder att postförsändelser från militära myndigheter kan nå honom utan dröjsmål (34 S), kvittera ut och ta del av postförsändelser från militära myndigheter samt lämna myndigheterna upplysningar om personliga för­hällanden (35 §), En hänvisning till den berörda straffbestämmelsen i värnpliktslagen (37 §) bör också finnas i den nya lagen.

Regler om tjänstgöringsskyldighet kan givetvis inte vara ovillkorliga. Som har föreslagits i promemorian bör det därför finnas utrymme för myndigheterna att medge en kvinna anstånd om hon har giltiga skäl att

Prop. 1980/81:43

13

vilja skjuta på utbildningen, I fråga om de värnpliktiga har regeringen meddelat föreskrifter om anstånd i kungörelsen (1969:380; ändrad senast 1978:603) om värnpliktigas tjänstgöring m,m, (19-28 S§), I konsekvens med detta anser jag att det bör ankomma på regeringen att meddela bestämmelser om anstånd också med kvinnornas grundutbildning. Detta bör ske inom ramen för det allmänna bemyndigande som jag har förordat i det föregående.

Det blir således regeringens sak att ta ställning till de frågor som berörs i jämställdhetskommitténs remissyttrande, dvs, om graviditet och föräldra­ledighet bör kunna föranleda anstånd med grundutbildningen. En värnplik­tig kan fä anstånd med sin tjänstgöring om den skulle bereda honom eller en nära anhörig till honom väsentliga svårigheter. Jag avser att föreslå att anståndsreglema i fräga om kvinnornas grundutbildning utformas i nära anslutning till motsvarande regler för de värnpliktiga. Därigenom skapas utrymme för anstånd åtminstone i vissa av de situationer som avses med jämställdhetskommitténs remissyttrande. Jag vill dock erinra om de ål­dersgränser som mäste gälla för utbildningen.

Beträffande laga förfall bör det i överensstämmelse med promemorie­förslaget vara tillräckligt med en hänvisning i den nya lagen till motsvaran­de bestämmelser i värnpliktslagen. Dessa är så allmänt utformade att de i rimlig utsträckning torde täcka de situationer som också för andra perso­nalgrupper än värnpliktiga bör utgöra laga förfall,

2.5 Övriga frägor

Militäransvarskommittén pekar i sitt remissyttrande pä att den i prome­morian föreslagna regeln om krigsmannaansvar inte har samma omfattning som motsvarande bestämmelse för värnpliktiga i 21 kap, 20 § brottsbalken. Som militäransvarskommittén ocksä framhåller torde dock denna skillnad i och för sig sakna större praktisk betydelse, I enlighet med vad jag har föreslagit i det föregäende bör kvinnans ställning av krigsman läggas fast genom ett tillägg till 21 kap, 20 § första stycket brottsbalken. Med denna lösning uppkommer inte den påtalade skillnaden,

Militäransvarskommittén tar också upp frågan om tillämpligheten av tjänstereglementet för försvarsmakten (TJRF) pä kvinnorna, TJRF, som har meddelats av regeringen, innehåller föreskrifter om vad som gäller för enskilda soldater i fräga om klädsel, förläggning, hälsning, ledighet, m, m, TJRF gäller för all personal vid försvarsmakten som är att hänföra till krigsmän. Om kvinnorna i enlighet med promemorieförslaget också blir krigsmän, kommer TJRF automatiskt att bli tillämpligt också på dem. Vissa föreskrifter i reglementet är enligt sin lydelse tillämpliga endast på en viss personalkategori. Det finns t, ex, bestämmelser om ledighet som bara avser värnpliktig personal. Enligt min mening får regeringen överväga om sädana bestämmelser skall utsträckas till att omfatta också kvinnorna.

Prop. 1980/81:43

14

TJRF är f, n, föremål för en översyn inom försvarsdepartementet, .Arbetet utförs i nära samverkan med överbefälhavaren. Det är lämpligt att frägor som rör kvinnornas tjänstgöring beaktas särskilt under denna översyn.

Framställningen i det föregående har till betydande del varit inriktad på att göra kvinnorna likställda med värnpliktiga i fräga om skyldigheterna under tjänstgöringen. Det är självfallet lika viktigt att kvinnan också kom­mer i åtnjutande av de rättigheter som värnpliktiga har under tjänstgöring­en. Jag har redan berört de ekonomiska förmånerna under utbildningen, anstånd m. m. Militäransvarskommittén tar i sitt remissyttrande upp ett annat område där särskilda regler krävs för att kvinnorna skall få samma rättigheter som de värnpliktiga, nämligen personalinflytandet. Detta regle­ras f.n. för de värnpliktigas del i särskilda regeringsförfattningar som delvis är provisoriska. Grundbestämmelserna, som alltså i viss omfattning är satta ur kraft genom de provisoriska bestämmelserna, finns i TJRF. De bestämmelser som gäller f.n. omfattar inte kvinnorna. Förslag till nya bestämmelser om värnpliktigas medinflytande har nyligen lagts fram av värnpliktsinflytandekommittén (Fö 1977:01), VIK. Förslaget övervägs f. n. inom försvarsdepartementet. Jag kommer att se till att kvinnorna förs in i det medinflytandesystem som gäller för de värnpliktiga.

Militäransvarskommittén berör i sitt remissyttrande också de skade­ståndsrättsliga aspekterna pä kvinnornas grundutbildning. Man pekar sä­lunda pä att värnpliktiga är likställda med arbetstagare i skadeståndslagen (1972:207; ändrad senast 1977:272). Genom detta har de värnpliktigas skadeståndsansvar gentemot försvarsmakten vid t.ex. förluster och ska­dor på materiel begränsats. Omvänt är det i princip staten och inte den enskilde värnpliktige som blir ansvarig för skador som den värnpliktige vållar tredje man under tjänstgöringen.

Efter att ha samrått med chefen för justitiedepartementet förordar jag att skadeståndslagen kompletteras med en bestämmelse som gör att man i skadeståndsrättsligt hänseende behandlar kvinnor, som frivilligt genomgår utbildning för att få anställning som officer vid försvarsmakten, pä samma sätt som värnpliktiga och således i detta hänseende likställer dem med arbetstagare.

3   Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom försvarsdepartementet upprättats förslag till

1.

lag om militär grundutbildning för kvinnor,

2.

lag om ändring i brottsbalken,

3.

lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207).

Förslagen under 2 och 3 har upprättats i samråd med chefen för justi­tiedepartementet. Förslagen bör fogas tiil regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 3.

Prop. 1980/81:43

15

4   Specialmotivering

4.1 Lag om militär grundutbildning för kvinnor

Lagens rubrik

I promemorian föreslås att lagen skall ha rubriken lag om tjänstgörings­skyldighet för kvinnor som har antagits till militär grundutbildning m. m. Till skillnad frän promemorian innehåller den nu föreslagna lagen vissa bestämmelser också om själva utbildningen m. m. Jag anser därför att rubriken bör ha en mer allmän lydelse än vad som föreslås i promemorian. Jag förordar sälunda att lagen får i huvudsak samma rubrik som förord­ningen om militär grundutbildning för kvinnor.

Inledande bestämmelser I §

Paragrafen har sin närmaste motsvarighet i 1 § förordningen om militär grundutbildning för kvinnor. Paragrafens första mening har därvid förts över frän förordningen utan nägon förändring i sak. Den andra meningen motsvarar närmast 1 § andra stycket i den nämnda förordningen. I sak föreligger inte heller i denna del nägon ändring i förhällande till förordning­en.

Hänvisningen i förordningen till särskilda bestämmelser har i föreva­rande paragraf ersatts av ett bemyndigande för regeringen att fastställa antagningskraven för utbildningen till anställt befäl inom försvarsmakten. Regeringen har nyligen meddelat bestämmelser om detta i förordningen (EFS 1980:29) om utbildning till och av yrkesofficerare inom försvarsmak­ ten. Dessa bestämmelser reglerar utbildningen vid bäde den förberedande officersskolan och officershögskolan. De avser alltsä bäde män och kvin­nor.

Begreppet officer används i paragrafen som en sammanfattande beteck­ning pä yrkes- och reservofficerare.

Utbildningen 2§

Paragrafens innehåll motsvarar 2 och 8 §S förordningen om militär grundutbildning för kvinnor. Paragrafen lägger fast principen att kvinnorna skall få samma utbildning under grundutbildningen som männen fär genom värnpliktstjänstgöringen. Med jämförbar kategori värnpliktiga avses värn­pliktiga som har tagits ut för den befälsutbildning som enligt den nya befälsordningen utgör det första steget på utbildningen till officer.

Lagen innehåller inte nägra bestämmelser om t. ex. hur utbildningstiden beräknas. Detta hör till de frägor som regeringen eller en myndighet under denna får reglera i form av verkställighetsföreskrifter till lagen. För de värnpliktiga finns grundläggande bestämmelser om utbildningstidens längd

Prop. 1980/81:43

16

i 27 S värnpliktslagen (27 § ändrad senast 1980:349). Föreskrifter om beräkning av de värnpliktigas tjänstgöringstid finns i kungörelsen om värn­pliktigas tjänstgöring m. m.

3§

I denna paragraf föreskrivs i fräga om antagningen endast att denna skall ske efter ansökan och antagningsprövning.

Närmare bestämmelser om antagningsprövningen och övriga frägor om antagningen finns f.n. i förordningen om militär grundutbildning för kvin­nor (3-7 §§).

Tjänstgöringsskyldighet m. m. 4§

Paragrafen, som närmast motsvarar 2 S i promemorieförslagel, anger tjänstgöringsskyldighetens innebörd.

I promemorieförslaget (1 §) angavs att bäde grundutbildningen och an­nan militär utbildning med syfte att ge en kvinna behörighet att få tillträde till utbildning till yrkesofficer var förenad med tjänstgöringsskyldighet. Den föreslagna lagen behandlar i första hand endast frågor i samband med grundutbildningen. Regeringen kan dock med stöd av 9 § föreskriva att bestämmelserna om tjänstgöringsskyldighet i lagen skall tillämpas ocksä på kvinnor som genomgår den förberedande officersskolan. Ocksä elever­na vid officershögskolan är tjänstgöringsskyldiga i denna egenskap. Detta följer dock enligt 21 kap. 20 § första stycket brottsbalken av att de är anställda vid försvarsmakten och således inte av förevarande paragraf.

Enligt paragrafens första mening är en kvinna skyldig att inställa sig till grundutbildningen och fullgöra denna i enlighet med de föreskrifter som gäller för denna. Motsvarande skyldighet för värnpliktiga att inställa sig till tjänstgöring regleras i 32 § värnpliktslagen.

De utbildningsbestämmelser som behövs utöver 2 § meddelas främst i förordningen om militär grundutbildning för kvinnor. Dessutom är en kvinna under grundutbildningen också skyldig att följa bestämmelser som har meddelats internt inom försvarsmakten bl.a. i t.ex. regements- och kompaniinstruktioner. Med den nu föreslagna lagstiftningen blir kvinnan krigsman. Om en kvinna inte inställer sig till utbildningen, kan hon följakt­ligen straffas för undanhållande eller rymning enligt 21 kap. 11 eller 12 § brottsbalken. En underiåtenhet frän hennes sida att i något annat avseende följa meddelade föreskrifter kan bedömas t.ex. som tjänstefel enligt 21 kap. 18 § brottsbalken.

I paragrafens andra mening finns bestämmelser om möjligheterna för en kvinna att avbryta utbildningen. I promemorian föreslås (2 § 2) att en kvinna inte utan föisvarsgrenschefens medgivande skall få avbryta utbild­ningen förrän en månad har förflutit från den dag då hon meddelade chefen för utbildningsanstalten att hon önskar avbryta utbildningen. Som jag har

Prop. 1980/81:43

17

utvecklat närmare i den allmänna motiveringen anserjag inte att en tjänst­göringsskyldighet förutsätter en särskild uppsägningsfid. Det torde vara fillräckligt att kvinnan ger tillkänna på ett klart sätt att hon inte vill fortsätta utbildningen. Någon viss form för detta meddelande är enligt promemorian inte påkallad. Enligt min mening bör det avgöras i administ­rafiv ordning hur ett sådant meddelande skall lämnas. I överensstämmelse med promemorian anser jag dock att meddelandet bör lämnas till en myndighet relativt högt i organisationen för att undvika förhastade åtgär­der från kvinnans sida.

I promemorian anmärks att tjänstgöringsskyldigheten inte innebär att kvinnan blir arbetstagare hos försvarsmakten, eftersom det enligt stats­makternas beslut är fråga om utbildning och inte om utförande av arbete. Jag anser också att det är angeläget att understryka detta. I detta samman­hang villjag dock erinra om att kvinnorna genom den förordade ändringen i skadeståndslagen kommer att bli likställda med arbetstagare vid tillämp­ningen av denna lag.

3 § i promemorieförslaget innehåller föreskrifter om tjänstgöringsskyl­dighetens omfattning i tiden. Med den utformning som 4 § har fått anserjag att några motsvarande föreskrifter inte behövs i den nya lagen.

Vad som anförs i promemorian om tjänstgöringsskyldighetens uppkomst och upphörande gäller även om uttryckliga föreskrifter saknas. Om kallel­sen innehåller en order till kvinnan att inställa sig den I september före klockan 12.00, uppkommer tjänstgöringsskyldigheten vid denna tidpunkt. Om hon skulle inställa sig på inställelsedagen före utsatt klockslag är hon att anse som tjänstgöringsskyldig från denna tidpunkt (jfr rättsfallen i Nytt Juridiskt Arkiv 1959 s. 20 och 1961 s. 

I).

Tjänstgöringsskyldigheten för kvinnan innebär att hon är skyldig att genomgå en utbildning av viss omfattning. När hon har gjort detta, innefat­tande äterlämning av utrustning, iordningställande av förläggningsutrym­men osv., har hon uppfyllt sina skyldigheter mot försvarsmakten. Denna kan dä inte längre ha nägra anspråk på ytterligare insatser från hennes sida. Enligt min uppfattning upphör tjänstgöringsskyldigheten alltså när kvinnan slutgiltigt tilläts lämna utbildningsanstalten. Detta kan ske när som helst under den sista tjänstgöringsdagen.

5§

Paragrafen gör värnpliktslagens bestämmelser om laga förfall tillämpliga pä kvinnorna. Bestämmelserna finns i 41 § (omständigheter som utgör laga förfall) och 42 § (styrkande av sjukdom som laga förfall).

6§

En värnpliktig är enligt värnpliktslagen skyldig att vidta sädana ätgärder att postförsändelser kan nå honom utan dröjsmål (34 §). Detta gör han normalt genom att anmäla ny bostadsadress till pastorsexpeditionen samt

2    Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 43

Prop. 1980/81:43

18

ordna eftersändning av post. Han skall vidare kvittera ut postförsändelser från militära myndigheter och ta del av försändelsernas innehåll samt inom åtta dagar efter anmodan lämna myndigheten upplysningar om personliga förhållanden (35 §). Föreskrifterna är straffsanktionerade (37 §). Föreva­rande paragraf innebär för kvinnornas del att de redovisade bestämmelser­na blir tillämpliga ocksä pä deras tjänstgöring. Skyldigheterna enligt denna paragraf inträder i och med att kvinnan har fått vetskap om antagningen.

Skiljande från utbildningen 7§

Jag har i den allmänna motiveringen berört frågan om varning som ett korrektionsmedel vid underlätenhet att följa föreskrifter eller vid otillräck­liga studieresultat. I enlighet rned dessa överväganden innehåller den före­slagna lagen inte några bestämmelser om varning. Det enda som regleras inom detta område i lagen är skiljande frän utbildningen. Föreskrifter om detta finns i förevarande paragraf.

En kvinna kan alltsä skiljas frän utbildningen om hon visar sig olämplig för fortsatt utbildning till officer vid försvarsmakten. En sådan olämplighet kan självfallet visa sig på olika sätt. Jag föreställer mig att den vanligaste anledningen till att man frän utbildningsanstaltens sida aktualiserar ett avbrytande av utbildningen är att kvinnan inte kan följa själva utbildningen på ett godtagbart sätt. I sådana situationer är det dock enligt min mening naturligt att i första hand försöka att tillsammans med kvinnan komma fram till en lösning som innebär att ett skiljande från utbildningen enligt-paragrafen inte behöver tillgripas. Man kan t. ex. från utbildningsanstalten vidta ätgärder för att underlätta för kvinnan att tillgodogöra sig utbildning­en. Under alla omständigheter är det att föredra att kvinnan i förekomman­de fall själv inser att hon bör välja ett annat yrke och därför slutar på eget initiativ.

I den allmänna motiveringen har jag ocksä nämnt olovlig utevaro frän utbildningen som en omständighet som kan göra kvinnan olämplig för fortsatt utbildning.

Kvinnornas militära grundutbildning är endast ett första steg pä en läng och krävande utbildning till yrkes- eller reservofficer. Det är därför angelä­get att kvinnornas förmåga att tillgodogöra sig grundutbildningen följs noga. Om det visar sig att en kvinna är olämplig för fortsatt officersutbild­ning bör ätgärder vidtas sä snart som möjligt för att förhindra att hon ägnar tid åt utbildning som inte leder till önskat resultat.

Brott mot föreskrifter kan med den föreslagna lagen liksom f. n. för de värnpliktiga leda till disciplinrättsliga ingripanden enligt militära rätte­gångslagen (1947:472; ändrad senast 1980: 170). Svårare förseelser eller upprepade brott mot ordningsbestämmelser och liknande måste naturiigt­vis också kunna läggas till grund för en bedömning att kvinnan är olämplig för fortsatt utbildning till officer vid försvarsmakten.

Prop. 1980/81:43

19

I fråga om p 2 i paragrafen bör det framhållas att föreskriften inte gör skillnad mellan sjukdom och skada som är en följd av tjänsten å ena sidan och övriga sjukdomar och skador ä den andra sidan. Detta kan förefalla orättvist. Men eftersom utbildningen ju enbart syftar till att ge kvinnorna en faktisk förmåga att tillgodogöra sig fortsatt befälsutbildning kan orsaken till sjukdomen eller skadan inte beaktas i detta sammanhang. Jag vill dock hänvisa till möjligheten enligt 12 § andra stycket förordningen om militär grundutbildning för kvinnor att göra återstoden av utbildningen under det närmast följande utbildningsåret.

Huruvida tjänstledighet och permission skall räknas som frånvaro i paragrafens mening framgår inte av lydelsen. För värnpliktiga sker inte någon avräkning frän tjänstgöringstiden vid sädan frånvaro. Hur frägan skall lösas för kvinnornas del bör enligt min mening bestämmas inom ramen för verkställighetsföreskrifterna till denna lag.

Förmåner 8§

I paragrafen regleras vilken ekonomisk ersättning som skall utgå till en kvinna under grundutbildningen.

Genom paragrafens första stycke slås fast att kvinnan under grundut­bildningen och i samband med antagningsprövningen skall ha samma för­måner som värnpliktiga har när de fullgör grundutbildning enligt värn­pliktslagen. De värnpliktigas förmåner regleras främst i värnpliktsförmäns-förordningen. Kvinnorna skall alltså ha kontant ersättning i form av dager­sättning och utbildningspremier samt dessutom fria och rabatterade resor, fri sjukvård, förläggning och förplägnad m.m. i enlighet med vad som gäller för de nämnda värnpliktiga.

I paragrafens andra stycke hänvisas till särskilda bestämmelser i fråga om familjebidrag, ersättning vid personskada och grupplivförsäkring. Kvinnorna skall självfallet också i dessa avseenden vara likställda med värnpliktiga. Enligt min uppfattning krävs det inte någon författningsänd­ring för detta. Familjebidragslagen (1978:520; ändrad senast 1980:328), lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd, lagen (1977: 266)om statlig ersättning vid ideell skada och kungörelsen (1963:243; ändrad senast 1978:566) angående grupplivförsäkring åt värnpliktiga m. fl. med tillhöran­de författningar ger samtliga utrymme för en tolkning som omfattar kvin­norna under deras grundutbildning.

9§

Paragrafen innehåller bemyndiganden för regeringen att meddela kom­pletterande föreskrifter till lagen. Författningsmässig grund för bemyndi­gandena finns i 8 kap. 7 § första stycket 6 regeringsformen.

I paragrafens första stycke ges bemyndigande till regeringen att föreskri­va att bestämmelser i lagen skall tillämpas också pä viss annan utbildning

Prop. 1980/81:43

20

än grundutbildningen för kvinnor. Den utbildning som avses med paragra­fen är i första hand den förberedande officersskolan. Annan utbildning som berörs av paragrafen är föreskriven kompletteringsundervisning i civila ämnen samt kurser för utbildning till reservofficer. För den som avser att börja pä officershögskolan kan det också komma i fräga att göra s.k. fyllnadstjänstgöring i mellanrummet mellan olika kurser. Fyllnadstjänstgö­ringen som är en form av praktisk, handledarledd tjänstgöring faller inom paragrafens tillämpningsområde. Det torde främst vara bestämmelserna om tjänstgöringsskyldighet som det blir aktuellt att tillämpa pä annan utbildning än grundutbildningen.

Ikraftträdande

Som jag har redovisat i det föregäende har grundutbildningen av den första omgången kvinnor redan börjat. Det är angeläget att den nu föreslag­na lagen kan tillämpas på dessa kvinnor. Jag anser därför att lagen bör träda i kraft den 1 januari 1981 och gälla ocksä för de kvinnor som har antagits till utbildningen enligt förordningen om militär grundutbildning för kvinnor.

4.2 Lag om ändring i brottsbalken

21 kap. 20 §

Ändringen innebär att uppräkningen i paragrafens första stycke av vilka personalkategorier som inom ramen för eh tjänstgöringsskyldighet är krigsmän kompletteras med kvinnor som frivilligt genomgår officersut­bildning vid försvarsmakten. Ändringen kommer således inte att röra endast kvinnorna medan de genomgår militär grundutbildning enligt den nu föreslagna lagen. Också de kvinnor som genomgår utbildning vid förbere­dande officersskolan, föreskriven kompletteringsunderyisning i civila läro­ämnen, s. k. fyllnadstjänstgöring och kurser för utbildning till reservofficer är således krigsmän i den män de är tjänstgöringsskyldiga i fråga om utbildningen. Beträffande tjänstgöringsskyldigheten kan hänvisas till den nu föreslagna lagen om militär grundutbildning för kvinnor, främst 4 och 9 §§.

Också paragrafens andra stycke gäller de personalkategorier som har fogats till uppräkningen i första stycket. Detta innebär t.ex. att en kvinna som uppträder i militär uniform under utbildning beträffande vilken tjänst­göringsskyldighet inte föreligger kan vara krigsman. För kvinnorna som har antagits till militär grundutubildning uppkommer tjänstgöringsskyldig­heten enligt den nu föreslagna lagen i princip vid den tidpunkt då hon skall inställa sig till utbildningen. Genom föreskriften i slutet av andra stycket kan hon dock i och för sig vara krigsman även dessförinnan. När det gäller skyldigheten att anmäla adressändring, ta del av försändelser osv. enligt

Prop. 1980/81:43

21

6 § bör det anmärkas att straffbestämmelsen i 37 § värnpliktslagen är till­lämplig. Ansvar för t.ex. tjänstefel enligt 21 kap. 18§ brottsbalken kom­mer alltså inte i fråga i dessa situationer.

Paragrafens tredje stycke blir naturligtvis ocksä tillämpligt pä den perso­nal som berörs av ändringen i första stycket.

Ändringen föreslås träda i kraft samtidigt som lagen om militär grundut­bildning för kvinnor, dvs. den Ijanuari 1981.

4.3 Lag om ändring i skadeståndslagen

6 kap. 4

§

Genom ändringen i paragrafen utökas kretsen av dem som likställs med arbetstagare vid tillämpningen av skadeståndslagen. I överensstämmelse med den föreslagna ändringen i 21 kap. 20 § brottsbalken kommer paragra­fen i den nya lydelsen att omfatta inte bara kvinnor som genomgår grundut­bildningen utan också kvinnor som genomgår annan utbildning för officers­yrket.

Ändringen föreslås träda i kraft den I januari 1981, dvs. samtidigt med övrig berörd lagstiftning.

5   Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till

1.     lag om militär grundutbildning för kvinnor,

2.

lag om ändring i brottsbalken,

3.

lag om ändring i skadeståndslagen.

6    Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop, 1980/81:43

23

Bilaga 1

FORSVARS DEPARTEMENTET

FÖRSLAG TILL LAG OM TJÄNSTGÖRINGSSKYLDIG­HET FÖR KVINNOR SOM HAR ANTAGITS TILL MILITÄR GRUNDUTBILD­NING M. M.

Promemoria utarbetad inom försvarsdepartementet

Ds Fö 1980:1

Prop. 1980/81:43

24

Inneh

å

llsf

ö

rteckning

1

Inledning

2

Den nuvarande inneb

ö

rden och omfattningen av begreppet krigsman

2.1

Begreppets funktion

2.2

Krigsm

ä

n enligt g

ä

llande r

ä

tt

2.3

Formella synpunkter p

ä

 ett Icrigs-mannaansvar f

ö

r Itvinnorna

2.4

Synpunkter i sak p

å

 ett krigsmanna­ansvar f

ö

r levinnorna

2.5

Tj

ä

nstg

ö

ringskyldighet f

ö

r kvinnorna i f

ö

rh

ä

llande till regeringsformen

2.6

I4ilitäransvarskonmu.ttén

3

Sammanfattande 

ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag

4

Specialmotivering

5

F

ö

rslag till lag om tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet f

ö

r kvinnor som har antagtis till milit

ä

r grundutbildning m m.

Prop. 1980/81:43

25

1     Inledning

Riksdagen har vid 1978/79 

å

rs riksm

ö

te (prop.1977/78:185, F

Ö

U 1978/79:1, rskr 2) beslutat att ocks

å

 kvinnor skall kunna f

ä

 anst

ä

llning som yrkes- och reservofficerare vid f

ö

rsvarsmakten. I en f

ö

rsta etapp skall vissa officers­yrken vid flygvapnet g

ö

ras tillg

ä

ngliga f

ö

r kvinnan.

Enligt riksdagsbeslutet (prop.1977/78:185 s. 50) skall de kvinnor som avser att s

ö

ka anst

ä

llning som yrkesbef

ä

l g

ä 

igenom en antagningspr

ö

vning, som skall 

ö

verensst

ä

mma med inskrivningspr

ö

vningen f

ö

r v

ä

rnpliktiga. De kvinnor som godk

ä

nns vid pr

ö

vningen skall d

ä

refter p

ä

frivillig grund genomg

å

 en utbildning som motsvarar den grundutbildning som 

ö

vrigt  blivande yrkesbef

ä

l f

å

r inom ramen f

ö

r v

ä

rn­pliktstj

ä

nstg

ö

ringen. Denna frivilliga grundl

ä

ggande mi­lit

ä

rutbildning regleras i f

ö

rordningen (1979:1207) om milit

ä

r grundutbildning f

ö

r kvinnor.

F

ö

rordningen inneh

å

ller best

ä

mmelser om villkoren f

ö

r an­tagning till grundutbildningen, utbildningens omfattning, f

ö

rm

å

ner m.m. I en f

ö

reskrift bemyndigas 

ö

verbef

ä

lhavaren eller, enligt hans best

ä

mmande, f

ö

rsvarsgrenschefen att meddela n

ä

rmare f

ö

reskrifter f

ö

r verkst

ä

lligheten av f

ö

r­ordningen.

I fr

å

ga om p

å

f

ö

ljden f

ö

r en kvinna, som bryter mot f

ö

re­skrifter som g

ä

ller f

ö

r utbildningen eller som p

å

 n

å

got annat s

ä

tt visar sig ol

ä

mplig f

ö

r fortsatt bef

ä

lsutbild­ning inom f

ö

rsvarsmakten, inneh

å

ller f

ö

rordningen best

ä

m­raelser om varning och, i sista hand, skiljande fr

å

n ut­bildningen.

Antagningspr

ö

vningen av kvinnor b

ö

rjar i februari 1980. Utbildningen kommer att b

ö

rja senare under 

å

r 1980.

Riksdagen beslutade under 1977/78 

å

rs riksm

ö

te om en ny och f

ö

r hela det milit

ä

ra f

ö

rsvaret gemensam bef

ä

lsordning (prop.1977/78:24, F

Ö

U 10, rskr 109). Denna inneb

ä

r bl.a. att det blivande yrkesb

é

f

ä

let efter grundutbildningen som v

ä

rnpliktiga eller motsvarande utbildning f

ö

r kvinnorna

Prop. 1980/81:43

26

normalt skall genomg

å

en f

ö

rberedande officersskola (FOS). D

ä

refter sker utbildningen till officer vid en tv

åå

rig officersh

ö

gskola (OHS). Utbildningen vid FOS och OHS 

ä

r gemensam f

ö

r m

ä

n och kvinnor.

Under beredningen i f

ö

rsvarsdepartementet av f

ö

rordningen om milit

ä

r grundutbildning f

ö

r kvinnor gavs riksdagens beslut den tolkningen att de kvinnor som genomgick ut­bildningen skulle s

å

 l

å

ngt som m

ö

jligt vara likst

ä

llda med v

ä

}npliktig.=i som genomgick grundutbildning enligt v

ä

rnpliktslagen (1941:967). I konsekvens med denna upp-tattnlng har det bed

ö

mts som en f

ö

rdel att 

ä

ven 

å

stadkom­ma en ordning som inneb

ä

r att det s

ä

rskilda straff- och r iscipl insys tf.i'. sora de v

ä

rnpliktiga omfattas av blir till-IJiiipVigt ocim

ä

 r.A kvinnor. Efterscm de v

ä

rnpliktiga 

ä

r underKastaOe dot s

ä

rskild?. str.::ff- och disciplinr

ä

ttsliga ansvaret aom en f

ö

ljd av .att de under tj

ä

nstg

ö

ringen 

ä

r kvigr.r

ä

n, har det ansetts att likst

ä

lldhet mellan de b

å

da grupperna sk'.ill'.= 

å

stadkommas b

ä

st om ocks

å

 kvinnorna var krigsm

ä

n.

Prop. 1980/81:43

27

2      Den nuvarande inneb

ö

rden och omfattningen av begreppet krigsman

2.1    Begreppets funktion

Krigsman 

ä

r i v

å

rt r

ä

ttssystem i f

ö

rsta hand ett straff­r

ä

ttsligt begrepp. Om en person 

ä

r krigsman eller inte har s

å

ledes sin grundl

ä

ggande betydelse vid bed

ö

mningen hur en g

ä

rning skall rubriceras enligt v

å

r strafflag­stiftning och vilken straff-eller disciplinr

ä

ttslig p

å­

f

ö

ljd som kan komma i fr

å

ga f

ö

r g

ä

rningen. Begreppet an­v

ä

nds s

å

ledes inte f

ö

r att uttrycka n

å

got om en persons uppgifter i krigsorganisationen eller liknande. (Begreppet hade m

ö

jligen en vidare betydelse i 

ä

ldre tid, se prop 1978/79:77 s. 14.)

Det anf

ö

rda kan belysas med f

ö

ljande exempel. En person som tillh

ö

r f

ö

rsvarsmaktens personal v

ä

grar att utf

ö

ra en uppgift i tj

ä

nsten. Om det 

ä

r fr

å

ga om en krigsman, blir p

ä

grund av detta f

ö

rh

ä

llande vissa s

ä

rskilda best

ä

m­melser i 21 kap. brottsbalken till

ä

mpliga, i f

ö

rsta hand reglerna om lydnadsbrott. Om det 

å

andra sidan 

ä

r fr

ä

ga om en person som inte 

ä

r krigsman, skall g

ä

rningen bed

ö

mas enligt allm

ä

nna best

ä

mmelser. En person som 

ä

r anst

ä

lld vid f

ö

rsvarsmakten utan att vara krigsman kan s

å

lunda 

å

l

ä

ggas disciplinp

å

f

ö

ljd enligt lagen (1976:600) om offent­lig anst

ä

llning (LOA). En icke-krigsman som 

ä

r verksam vid f

ö

rsvarsmakten utan att ett anst

ä

llningsf

ö

rh

å

llande f

ö

re­ligger - han 

ä

r t ex elev vid en kurs som f

ö

rsvarsmakten an­ordnar - kan inte d

ö

mas till ansvar enligt 21 kap. brottsbal­ken och inte heller 

å

l

ä

ggas disciplinp

å

f

ö

ljd enligt LOA. F

ö

r att f

ä

 en s

å

dan person att f

ö

lja f

ö

reskrifter osv. f

å

r andra l

ö

sningar s

ö

kas. Exempel p

å

 s

å

dana l

ö

sningar ges i f

ö

rord­ningen om milit

ä

r grundutbildning f

ö

r kvinnor d

ä

r varning och skiljande fr

ä

n utbildningen anges som sanktionsformer.

"Krigsman" 

ä

r allts

å

 en beteckning som anv

ä

nds med det huvudsakliga syftet att ange att en person 

ä

r underkastad

Prop. 1980/81:43

28

den s

ä

rskilda milit

ä

ra strafflagstiftningen. Till denna 

ä

r knuten en s

ä

rskild processr

ä

ttslig lagstiftning som 

ä

r seimlad fr

ä

mst i milit

ä

ra r

ä

tteg

ä

ngs lagen (1948:472). Denna lag inneh

å

ller ocks

å

 best

ä

mmelser om vissa tviste­m

å

l som r

ö

r krigsm

ä

n, bl a m

ä

l om 

å

l

ä

ggande av ers

ä

tt­ningsskyldighet.

Det milit

ä

rstraffr

ä

ttsliga systemets 

ä

ndam

å

l 

ä

r att v

ä

rna om den disciplin som anses n

ö

dv

ä

ndig f

ö

r f

ö

rsvarsmaktens effektivitet. Framf

ö

r allt 

ä

r det lydnadsplikten och den d

ä

rmed korresponderande be;f

ä

lsut

ö

vningen som m

å

ste kring­g

ä

rdas med straffbest

ä

imnelser. Den ledande synpunkten vid fastst

ä

llandet av till

ä

mplighetsomr

å

det f

ö

r den milit

ä

ra strafflagstiftningen har d

ä

rf

ö

r varit i vad m

ä

n personalen med h

ä

nsyn till tj

ä

nstens krav b

ö

r ha bef

ä

lsr

ä

tt och lyd­nadsplikt. D

ä

rj

ä

mte har man givetvis ocks

å

tagit h

ä

nsyn till i vad m

å

n brottsligheit i andra avseenden kan inverka p

å

 f

ö

rsvarsmaktens effektivitet. Sven de olika befattnings­ havarnas tj

ä

nstg

ö

ringsf

ö

rh

å

llanden har beaktats, s

ä

rskilt huruvida tj

ä

nstg

ö

ringen i allm

ä

nhet fullg

ö

rs tillsammans med krigsm

ä

n i 

ö

verv

ä

gande milit

ä

r milj

ö

 eller under mera civila f

ö

rh

å

llanden (Beckman m fl.: Kommentar till brotts­balken 

II, 

4:e uppl. s. 481).

Av det anf

ö

rda framg

å

r att begreppet krigsman inte numera anv

ä

nds f

ö

r att beteckna den som enligt folkr

ä

ttsliga reg­ler

ä

r ber

ä

ttigad att med vapenmakt delta i striden under ett krig. F

ö

r denna kategori har inom folkr

ä

tten sedan l

ä

nge anv

ä

nts beteckningen "kombattant". Det 

ä

r emellertid ett principiellt 

ö

nskem

å

l att de b

å

da kategorierna s

ä

 l

å

ngt m

ö

j­ligt sammanfaller, bl a eftersom ett k

ä

nnetecken p

å

en kom­battant 

ä

r att han 

ä

r underkastad ett internt disciplin

ä

rt system (jfr art. 43 i det f

ö

rsta till

ä

ggsprotokollet till 1949 

ä

rs Gen

é

vekonventioner till skydd f

ö

r krigets offer, prop 1978/79:77 s. 82).

2.2    Krigsm

ä

n enligt g

ä

llande r

ä

tt

Fr

å

gan vilka personer som skall anses som krigsm

ä

n har l

ö

sts p

å

 lagtekniskt skilda s

ä

tt f

ö

r olika grupper av f

ö

rsvarsmaktens personal. Betr

ä

ffande vissa personalkate-

Prop. 1980/81:43

29

gorier har det i brottsbalken direkt angetts att de skall vara krigsm

ä

n. I fr

å

ga om 

ö

vrig personal har det d

ä

remot i brottsbalken 

ö

verl

ä

mnats till regeringen att p

å

 angivna grunder avg

ö

ra huruvida krigsmannaansvar skall f

ö

religga.

I 21 kap. 20 

§

f

ö

rsta stycket brottsbalken anges direkt att f

ö

ljande personalkategorier 

ä

r krigsm

ä

n under den tid som de i resp. egenskap 

ä

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyldiga.

1.

De som 

ä

r anst

ä

llda vid f

ö

rsvarsmakten som rege­mentsofficerare, gruppchefer, reservofficerare eller meniga,

2.

V

ä

rnpliktiga som inte har f

å

tt tillst

å

nd till va­penfri tj

ä

nst.

3.

Hemv

ä

rnsm

ä

n och hemv

ä

rnsrekryter.

En person kan vara krigsman 

ä

ven om han vid tillf

ä

llet inte 

ä

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyldig. I 21 kap. 20 

§

 andra stycket f

ö

re­skrivs n

ä

mligen att de som avses if

ö

rsta stycket i samma paragraf (dvs personalen enligt 1-3 i det n

ä

rmast f

ö

reg

å

en­de) kan vara krigsm

ä

n i vissa andra situationer. Den som i anknytning till en pliktm

ä

ssigt genomf

ö

rd tj

ä

nstg

ö

ring v

å

rdas p

å

 milit

ä

rsjukhus 

ä

r s

å

lunda krigsman. Detsamma g

ä

l­ler bl.a. f

ö

r den som upptr

ä

der i milit

ä

r uniform inom mi- . lit

ä

rt omr

å

de m.m.

I 21 kap. 20 

§

f

ö

rsta stycket btottsbalken bemyndigas rege­ringen att med h

ä

nsyn till behovet av bef

ä

lsf

ö

ring och 

ö

v­riga tj

ä

nstg

ö

ringsf

ö

rh

å

llanden, f

ö

rordna att ocks

ä

vissa andra angivna grupper skall vara krigsm

ä

n under den tid som de i resp. egenskap 

ä

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyldiga. Dessa grupper 

ä

r dels andra anst

ä

llda 

ä

n de som anges direkt i brotts­balken, dels de som har f

ö

rbundit sig att som frivilliga fullg

ö

ra krigstj

ä

nst.

I 2 

§

 kung

ö

relsen (1968:333) om inneb

ö

rden i r

ä

ttsligt h

ä

n­seende av begreppen f

ö

rsvarsmakten och krigsman har rege­ringen med st

ö

d av det nyssn

ä

mnda bemyndigandet i brotts­balken f

ö

rordnat att ocks

å

 f

ö

ljande personer skall vara krigsm

ä

n under den tid som de p

å

 grund av anst

ä

llning eller s

ä

rskilt avtal 

ä

r skyldiga att tj

ä

nstg

ö

ra vid f

ö

rsvarsmakten

Prop. 1980/81:43

30

1.

Civilrailitär personal.

2.

Personal som genom krigsfrivilligavtal, annat s

ä

r­skilt avtal eller annan s

ä

rskild 

ö

verenskommelse 

å

tagit sig att frivilligt tj

ä

nstg

ö

ra i befattning inom krigsorganisationen.

3.

Civil personal i kustbevaknings-, luftbevaknings-eller stridsledningstj

ä

nst.

4.

Civil trafikteknisk personal i signaltj

ä

nst, med undantag av personal vid f

ö

rsvarets radioanstalt, samt meteorologassistenter.

5.

Civil personal som 

ä

r anst

ä

lld f

ö

r tj

ä

nstg

ö

ring p

å 

f

ö

rsvarsmaktens fartyg eller luftfartyg eller som tj

ä

nstg

ö

r p

å

 annat fartyg eller luftfartyg under milit

ä

rt bef

ä

l.

6.

Personal som 

ä

r anst

ä

lld i svensk beredskapsstyrka f

ö

r FN-tj

ä

nst, om iinte regeringen best

ä

mmer annat.

Av de redovisade best

ä

mmelserna framg

å

r att ramen f

ö

r vilka grupper som 

ä

r krigsm

ä

n anges i brottsbalken. Regeringens m

ö

jligheter att f

ö

reskriva att en personalkategori skall vara krigsm

ä

n begr

ä

nsas allts

å

 av brottsbalken. En gemensam utg

å

ngspunkt f

ö

r bed

ö

mningen om en person b

ö

r vara krigs­man eller inte 

ä

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten (se dock 21 kap. 20 

§

 andra stycket brottsbalken i fr

ä

ga om bl.a. den som upptr

ä

der i milit

ä

r uniform utan att vara tj

ä

nstg

ö

ringsskyl­dig vid tillf

ä

llet).

2.3   Formella synpunkter p

å

 ett krigsmannaansvar f

ö

r kvinnorna

De kvinnor som genomg

å

r den s

ä

rskilda grundutbildningen 

ä

r inte anst

ä

llda vid f

ö

rsvarsmakten. Inte heller 

ä

r kvinnorna v

ä

rnpliktiga eller h

ä

nf

ö

riiga till n

ä

gon av de 

ö

vriga kate­gorier som direkt anges som krigsm

ä

n i brottsbalken. Fr

ä­

gan 

ä

r d

å

 om regeringen med st

ö

d av det nuvarande bemyndi­gandet i brottsbalken kan f

ö

rordna att de skall vara krigs­m

ä

n.

Prop. 1980/81:43

31

F

ö

r att personer som inte 

ä

r anst

ä

llda vid f

ö

rsvarsmakten skall kunna g

ö

ras till krigsm

ä

n av regeringen fordras f.n., som har framg

å

tt av det f

ö

reg

ä

ende, att personerna i fr

å

ga har f

ö

rbundit sig att som frivilliga fullg

ö

ra krigstj

ä

nst.

De 

ä

r allts

ä

 f

ö

rpliktade till tj

ä

nstg

ö

ring vid f

ö

rsvarsmak­ten i princip endast under beredskapstillst

å

nd och krig. Frivillig anst

ä

llning 

ä

r emellertid grundad p

å

 ett kontrakt med f

ö

rsvarsmakten, vilket i regel g

ö

rs upp redan i freds­tid. Det 

ä

r avsett att de som s

å

lunda redan i fredstid 

ä

r bundna av frivilligkontrakt efter 

å

tagande skall kunna kal­las in f

ö

r 

ö

vning vid vissa tillf

ä

llen under fred. Under s

å

dan tj

ä

nstg

ö

ring 

ä

r de frivilliga att anse som krigsm

ä

n. Ett frivilligavtal, som tar sikte bara p

å

tj

ä

nstg

ö

ring i fred, medf

ö

r d

ä

remot inte krigsmannaansvar n

ä

r tj

ä

nstg

ö

ring­en fullg

ö

rs (Beckman m.fl.: a-a. s. 483 f.).

Av det anf

ö

rda f

ö

ljer att ett krigsmannaansvar f

ö

r kvinnor­na i fr

å

ga inte kan skapas genom att man som villkor f

ö

r tilltr

ä

de till den s

ä

rskilda grundutbildningen anger att kvinnan m

ä

ste teckna ett frivilligavtal med f

ö

rsvarsmakten. F

ö

r att f

å

 denna verkan m

å

ste avtalet n

ä

mligen g

å

 ut p

å

 att kvinnan skall tj

ä

nstg

ö

ra 1 en befattning i krigsorganisa­tionen och allts

å

 inte bara delta i en fredsm

ä

ssig utbild­ning. Vidare aktualiseras krigsmannast

ä

llningen i ett s

å­

dant fall bara n

ä

r kvinnan tj

ä

nstg

ö

r 1 den avsedda befatt­ningen i krigsorganisationen. I 

ö

vriga fall d

å

 hon tj

ä

nst­g

ö

r vid f

ö

rsvarsmakten blir hon f

ö

ljaktligen inte krigsman. Om en frivillig 

å

tar sig viss tj

ä

nstg

ö

ring under fred, kom­mer - som har angetts i det f

ö

reg

å

ende - krigsmannaansvar i fr

å

ga endast i den m

å

n 

å

tagandet avser samma befattning som frivilligkontraktet. Bara i s

å

dan utstr

ä

ckning

ä

r den frivillige tj

ä

nstg

ö

ringsskyldig just i denna sin egenskap (Beckman m.fl.: a.a. s. 487 f.).

Nuvarande lagstiftning ger s

å

ledes inte utrymme f

ö

r rege­ringen att f

ö

reskriva om krigsmannaansvar f

ö

r de kvinnor som genomg

å

r den s

ä

rskilda grundutbildningen. Ny lagstift­ning, dvs. riksdagens medverkan, 

ä

r n

ö

dv

ä

ndig. Lagstiftning­en kan utformas antingen som en 

ä

ndring i eller till

ä

gg till 21 kap. 20 

§

 brottsbalken eller som en s

ä

rskild lag.

Prop. 1980/81:43

32

2.4    Synpunkter i sak p

å

 ett krigsmannaansvar f

ö

r kvinnorna

Av stor betydelse f

ö

r grundutbildningen av kvinnor 

ä

r att den s

å

 n

ä

ra som m

ö

jligt anknyter till grundutbild­ningen av v

ä

rnpliktiga enligt v

ä

rnpliktslagen (1941:967). Kvinnorna skall allts

å

 i allt v

ä

sentligt utbildas till­sammans med de v

ä

rnpliktiga. Utbildningsenheterna vid de ber

ö

rda f

ö

rbanden kommer f

ö

ljaktligen att best

å

 av b

å

de kvinnor och v

ä

rnpliktiga.

Till detta kommer att kvinnorna under grundutbildningen utan undantag skall utbildas till bef

ä

l, vilket givetvis st

ä

ller krav p

å

ö

vning i bef

ä

lsf

ö

ring. Som 

ö

vningstrupp kommer d

ä

rvid v

ä

rnpliktig;a att anv

ä

ndas. Ett av de grund­l

ä

ggande begreppen i bef

ä

lsf

ö

ringen 

ä

r bef

ä

lsr

ä

tten, dvs r

ä

tten f

ö

r en krigsman att f

ö

ra bef

ä

l

ö

ver en annan krigs­man. Om kvinnorna inte f

å

r krigsmannast

ä

llning kan de inte heller ut

ö

va bef

ä

lsr

ä

tt i egentlig mening. Detta f

å

r konsekvenser vid bed

ö

mningen av underl

ä

tenhet fr

å

n 

ö

vnings­truppen att lyda. En krigsman som inte lyder en befallning, som ges av en krigsman i f

ö

rmansst

ä

llning, kan d

ö

mas till ansvar f

ö

r lydnadsbrott enligt 21 kap. 1 

§

 brottsbalken. Om den som ger befallningen inte 

ä

r krigsman, kan g

ä

rningen inte bed

ö

mas som lydnadsbrott. Det kan i st

ä

llet bli fr

ä

ga om ansvar f

ö

r t.ex. tj

ä

nstefel.

P

å

 samma s

ä

tt f

ö

rh

å

ller di2t sig med underl

å

tenhet att efterkomma en tills

ä

gelse av en vaktpost eller n

å

gon annan som tj

ä

nstg

ö

r f

ö

r bevakning eller ordningsh

å

llning. Om den som ger tills

ä

gelsen inte 

ä

r krigsman, kan underl

å

tenheten inte bed

ö

mas som oh

ö

rsamhet mot vakt enligt 21 kap. 4 

§

brottsbalken (se vidare[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl.: a.a. s. 448).

Det b

ö

r dock p

å

pekas att det s

ä

rskilda skydd som personer i offentlig verksamhet har mot angrepp med v

å

ld m.m. en­ligt 17 kap. brottsbalken ocks

å

 kan omfatta kvinnor som utan att vara krigsm

ä

n fullg

ö

r bevaknings- eller ordnings­uppgifter f

ö

r f

ö

rsvaret (se vidare lagen (1975:288) om skydd f

ö

r viss tj

ä

nsteut

ö

vning). Ett angrepp med v

å

ld p

ä 

en s

ä

dan kvinna kan d

ä

rf

ö

r bed

ö

mas som v

å

ld mot tj

ä

nsteman.

Prop. 1980/81:43

33

Ocks

å

 f

ö

r bed

ö

mningen av 

ö

vriga brott, som 

ä

r upptagna i 21 kap. brottsbalken, har det en avg

ö

rande betydelse om de inblandade personerna 

ä

r krigsm

ä

n. En v

ä

rnpliktig kan t.ex. d

ö

mas till frihetsstraff eller disciplinbot f

ö

r tj

ä

nstefel om han bryter mot en f

ö

reskrift f

ö

r utbildningen. En kvinna som genomg

å

r frivillig grundutbildning kan f.n.inte 

å

d

ö

mas disciplinstraff i en motsvarande situation.

Fr

å

n de utg

å

ngspunkter som har redovisats i det f

ö

reg

å

ende skulle det utan tvekan vara en f

ö

rdel om kvinnorna var krigsm

ä

n under sin s

ä

rskilda grundutbildning. I annat fall kommer det att finnas avg

ö

rande skillnader mellan de vill­kor under vilka resp. personalkategori fullg

ö

r sin tj

ä

nst­g

ö

ring. Betydande olikheter kan d

ä

rigenom uppkomma i fr

ä

ga om det framtida yrkesbef

ä

lets bakgrund. Detta st

å

r inte i god 

ö

verensst

ä

mmelse med riksdagens beslut att 

ö

ppna offi­cersyrket f

ö

r kvinnor.

Det s

ä

rskilda milit

ä

ra straffansvaret - uttryckt fr

ä

mst i 21 kap. brottsbalken - har sj

ä

lvfallet inte inf

ö

rts som ett isolerat moment i v

ä

rnpliktigas och andra personal­kategoriers tj

ä

nstg

ö

ring. I st

ä

llet har det i f

ö

rsta hand sin bakgrund i den tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet som g

ä

ller f

ö

r vissa grupper inom f

ö

rsvarsmakten. Att v

ä

rnpliktiga 

ä

r skyl.diga att g

ö

ra v

ä

rnpliktstj

ä

nstg

ö

ring anges i v

ä

rn­pliktslagen raed tillh

ö

rande f

ö

rfattningar.

Den tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet som f

ö

religger f

ö

r v

ä

rnplikti­ga, anst

ä

lld personal och vissa grupper av frivilliga har ytterst sin grund i f

ö

rsvarsmaktens behov av att kunna disponera kompetent personal f

ö

r uppgifter i krigsorganisa­tionen. Till detta kommer - fr

ä

mst betr

ä

ffande v

ä

rnplikti­ga - kravet p

ä

 en r

ä

ttvis och likformig behandling av individer.

Det s

ä

rskilda straff- och disciplinr

ä

ttsliga system som sammanfattningsvis kan kallas krigsmannaansvar har som huvudsakligt syfte att s

ä

kerst

ä

lla att tj

ä

nstg

ö

ringsskyl­digheten fullg

ö

rs p

å

 avsett s

ä

tt.

3    Riksdagen 1980181. 1 saml. Nr 43

Prop. 1980/81:43

34

Som har framg

å

tt av redovisningen av krigsmannabegreppet (avsnitt 2.2) har st

ä

llningen av krigsman i viss utstr

ä

ck­ning bl.a. ocks

å

 knutits till b

ä

randet av en milit

ä

r uni­form. Bakom detta har ansetts ligga disciplinens krav. Den som upptr

ä

der i uniform, d

å

 han inte 

ä

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyl­dig, ger visst sken av att vara i tj

ä

nst (Beckman m.fl. 

a.a.   s.   

489). Det krigsmannaansvar som inte 

ä

r knutet till en tj

ä

nstg

ö

ringsplikt utan enbart 

ä

r en f

ö

ljd av b

ä

randet av uniform blir dock av naturliga sk

ä

l i allm

ä

nhet begr

ä

n­sat till ordningsfr

ä

gor.

Krigsmannaansvaret 

ä

r s

å

ledes fr

ä

mst en f

ö

ljd av en tj

ä

nst­g

ö

ringsskyldighet. Att f

ö

reskriva ett obegr

ä

nsat krigsman­naansvar f

ö

r en grupp utan tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet torde d

ä

rf

ö

r inte vara m

ö

jligt. Det kan t.ex. inte komma i fr

å

ga att en person som uteblir fr

å

n tj

ä

nstg

ö

ringen d

ö

ms f

ö

r rymning, om personen 

ö

verhuvudtaget inte har n

å

gon skyl­dighet i egentlig mening att inst

ä

lla sig. P

å

motsvarande s

ä

tt kan det bli verkningsl

ö

st att 

å

l

ä

gga en person utan tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet ett fritidsstraff av inneb

ö

rd att personen inte f

å

r l

ä

mna kasernomr

å

det. Personen i fr

å

ga kan ju inte mot sin vilja tvingas till tj

ä

nstg

ö

ringsst

ä

llet eller hindras fr

å

n att l

ä

mna detta. N

å

got hinder mot att personen definitivt avbryter sin tj

ä

nstg

ö

ring finns ju inte heller.

Om ett krigsmannaansvar f

ö

r kvinnorna under grundutbildning­en skall f

å

 n

å

gon mening b

ö

r det d

ä

rf

ö

r f

ö

renas med en tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet. En tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet kan regleras genom antingen en f

ö

rfattning eller n

å

gon form av avtalsm

ä

ssigt 

å

tagande. I det senare fallet f

ä

r en f

ö

r­bindelse om tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet st

ä

llas upp som vill­kor f

ö

r antagningen till grundutbildningen.

Det huvudsakliga 

ä

ndam

å

let med tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet f

ö

r kvinnor skulle vara att skapa f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r att ge dem sarama krigsmannaansvar som de v

ä

rnpliktiga. Tj

ä

nst­g

ö

ringsskyldigheten skulle allts

å

inte som i 

ö

vriga fall

Prop. 1980/81:43

35

ha sin egentliga grund i f

ö

rsvarsmaktens.personalbehov.

Det kan visserligen h

ä

vdas att personall

ä

get kr

ä

ver att ock­s

å

kvinnor tas i anspr

å

k som anst

ä

llda i officersbefatt­ningar. Av den anledningen finns det ett behov at-c kunna h

å

lla en kvinna kvar under grundutbildningen 

ä

ven o.~\ hon sj

ä

lv vill sluta. Grundutbildningen f

ö

r kviiinor 

ä

r dock bara den f

ö

rsta delen av den f

ö

rh

å

llandevis omfattande utbildning som leder till anst

ä

llning som officer. En kvin­na som vill avbryta sin utbildning till officer kan d

ä

r­f

ö

r alltid g

ö

ra detta genom att underl

å

ta attt s

ö

ka till n

ä

sta utbildningssteg. En kvinna som har avbrutit utbild­ningen kan f.n. inte mot sin vilja utnyttjas i f

ö

rsvars­maktens krigsorganisation. Den milit

ä

ra utbildning som hon redan har f

å

tt kan f

ö

rsvarsmakten f

ö

ljaktligen inte till­godog

ö

ra sig f

ö

r framtiden.

2.5    Tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet f

ö

r kvinnorna i f

ö

r­h

å

llande till regeringsformen

I 2 kap. 8 

§

regeringsformen f

ö

reskrivs att varje med­borgare 

ä

r gentemot det allm

ä

nna skyddad mot frihetsber

ö­

vande. Denna r

ä

ttighet f

å

r enligt 2 kap. 12 

§

 regerings-foinnen begr

ä

nsas genom lag eller genom annan f

ö

rfattning efter bemyndigande som har st

ö

d i regeringsformen. Ytter­ligare best

ä

mmelser om villkoren f

ö

r att begr

ä

nsningar skall f

ä

 ske finns i regeringsformen.

Om en f

ö

reskrift om tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet f

ö

r kvinnor under grundutbildningen skall ses som en begr

ä

nsning av skyddet mot frihetsber

ö

vande, f

å

r naturligtvis bed

ö

mas med h

ä

nsyn till tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighetens inneb

ö

rd.

En tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet som inneb

ä

r endast ett civil­r

ä

ttsligt 

å

tagande att utf

ö

ra vissa uppgifter, varvid underl

ä

tenhet att utf

ö

ra uppgifterna kan beivras bara 1 civilr

ä

ttslig ordning, t.ex. genom utkr

ä

vande av skade­st

å

nd, torde s

ä

lunda inte kunna uppfattas som ett fri­hetsber

ö

vande .

Prop. 1980/81:43

36

Om tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten 

å

 andra sidan inneb

ä

r att det allm

ä

nna har r

ä

tt att genom "kroppsliga tv

å

ngs

å

tg

ä

r­der" framtvinga fullg

ö

rande av de uppgifter som ing

ä

r i tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten m

ä

ste det dock vara fr

å

ga om ett frihetsber

ö

vande i den mening som avses i 2 kap. 8 

§

 regeringsformen.

Tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten enligt v

ä

rnpliktslagen har den sistn

ä

mnda inneb

ö

rden. En v

ä

rnpliktig som inte inst

ä

ller sig till tj

ä

nstg

ö

ring eller som avviker fr

å

n tj

ä

nst­g

ö

ringsst

ä

llet kan h

ä

mtas av polisen f

ö

r att fullg

ö

ra sin skyldighet (40 

§

 v

ä

rnpliktslagen samt h

ä

mntningskung

ö

rel-sen). En lika behandling av v

ä

rnpliktiga och kvinnor under grundutbildningen b

ö

r d

å

 ocks

å

 inneb

ä

ra att kvinnornas tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet skall ha samma inneb

ö

rd sora de v

ä

rnpliktigas. Den skall allts

å

 kunna framtvingas mot kvinnans vilja.

Tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten kommer f

ö

ljaktligen att utg

ö

ra en begr

ä

nsning av kvinnans r

ö

relsefrihet i regerings­formens bem

ä

rkelse. Fr

ä

gan blir d

å

 i vad m

å

n det samtycke till inskr

ä

nkningen i r

ö

relsefriheten som ligger i att kvinnan antingen ans

ö

ker om antagning till utbildningen med vad denna inneb

ä

r i form av f

ö

reskrifter om tj

ä

nst­g

ö

ringsskyldighet eller att hon avtalsm

ä

ssigt 

å

tar sig en tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet har n

å

gon betydelse i detta sammanhang. Det r

å

der inte n

ä

gon tvekan om att regerings­formens best

ä

mmelser om inskr

ä

nkningar i de grundl

ä

ggande fri- och r

ä

ttigheterna blir till

ä

mpliga 

ä

ven om ett sam­tycke fr

å

n kvinnan kan anses f

ö

religga. Detta f

ö

r med sig att tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten m

ä

ste regleras genom best

ä

mmelser i en lag. N

å

gon m

ö

jlighet f

ö

r regeringen att efter delegering eller p

å

 annan grund f

ö

rordna om tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten finns inte.

Prop. 1980/81:43

37

N

ä

r det g

ä

ller begr

ä

nsningar av de grundl

ä

ggande fri- och r

ä

ttigheterna finns ocks

å

 vissa allm

ä

nna best

ä

mmelser i 2 kap. 12 

§

 andra stycket regeringsformen. Begr

ä

nsningar f

å

r s

å

lunda g

ö

ras endast f

ö

r att tillgodose ett 

ä

ndam

å

l som 

ä

r godtagbart i ett demokratiskt samh

ä

lle. De nyligen inf

ö

rda best

ä

mmelserna ora att ett lagf

ö

rslag p

å

yrkande av en minoritet riksdagsledam

ö

ter blir vilande under minst tolv m

å

nader blir ocks

ä

 till

ä

mpliga (2 kap. 12 

§

 tredje stycket regeringsformen). Slutligen b

ö

r n

ä

mnas att yttran­de av lagr

å

det b

ö

r inh

ä

mtas innan riksdagen beslutar om lagstiftningen (8 kap. 18 

§

 regeringsformen).

2.6    Milit

ä

ransvarskommitt

é

n

Regeringen bemyndigade i mars 1977 chefen f

ö

r justitie­departementet att tillkalla en kommitt

é

 med uppdrag att se 

ö

ver det milit

ä

ra ansvarssystemet m.m. I direktiven till kommitt

é

n anf

ö

rdes att tiden var mogen f

ö

r en 

ö

ver­syn av hela den s

ä

rskilda straff- och processordning som g

ä

ller f

ö

r f

ö

rsvarsmaktens personal. En given utg

å

ngs­punkt f

ö

r ett reformarbete skulle enligt direktiven vara att man i f

ö

rsta hand i fr

å

ga om den anst

ä

llda personalen s

ö

ker n

å

 fram till en ytterligare anpassning av det milit

ä

ra ansvarssystemet till det regelsystem som g

ä

ller inom samh

ä

llet i 

ö

vrigt. F

ö

redragande departementschefen framh

ö

ll ocks

å

att kommitt

é

n var of

ö

rhindrad att pr

ö

va m

ö

jligheten av att 

ä

ven f

ö

r de v

ä

rnpliktigas del l

å

ta ansvaret f

ö

r s

å

dana tj

ä

nstef

ö

rseelser, som b

ö

r beivras endast i disciplin

ä

r v

ä

g, f

ö

lja ett utomstraffr

ä

ttsligt disciplinsystem.

Resultatet av kommitt

é

ns arbete kan v

ä

ntas f

ö

religga inom ett par 

å

r. Det finns anledning att anta att kommitt

é

n i anslutning till direktiven kommer att l

ä

mna f

ö

rslag av inneb

ö

rd att lindrigare tj

ä

nstef

ö

rseelser av v

ä

rnpliktiga kommer att beivras enligt samma system som regleras i LOA, dvs. genom varning eller n

å

gon form av ekonomiska sanktioner. Straffansvaret enligt 21 kap. brottsbalken kommer d

ä

rvid att begr

ä

nsas till ett f

ä

tal sv

å

rare brotts­typer.

4   Riksdagen 1980/81. I samt. Nr 43

Prop. 1980/81:43

38

3      Sammanfattande 

ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag

Riksdagens principbeslut att kvinnor skall f

å

 tilltr

ä

de till officersyrket innebal att kvinnorna genom en s

ä

rskild milit

ä

r grundutbildning skall f

å

 samma bakgrund f

ö

r fort­satt officersutbildning som de v

ä

rnpliktiga f

ä

r ganom sin grundutbildning enligt v

ä

rnpliktslagen. I detta f

ä

r anses ligga inte bara att de b

å

da utbildnings formerna skall vara lika i fr

å

ga om inneh

å

ll och omfattning. Det 

ä

r ocks

å 

angel

ä

get att kvinnorna s

å

 l

å

ngt det 

ä

r m

ö

jligt f

å

r samma milj

ö

m

ä

ssiga bakgrund som sina manliga kolleger. Bef

ä

ls­utbildningen b

ö

r t.ex. ske p

ä

 samma villkor f

ö

r kvi.nnorna som f

ö

r m

ä

nnen. Begrepp som bef

ä

lsr

ä

tt, lydnadsplikt m.m. b

ö

r ha samma inneb

ö

rd oavsett om det 

ä

r fr

å

ga om kvinnor eller m

ä

n. Vid f

ö

rseelser mot ordningen och liknande b

ö

r inte minst av r

ä

ttvisesk

ä

l samma sanktions former kunna tillgripas mot alla inblandade.

Starka sk

ä

l talar s

å

ledes f

ö

r att de kvinnor som genomg

å

r den s

ä

rskilda milit

ä

ra grundutbildningen b

ö

r vara krigs­m

ä

n i samma mening som de v

ä

rnpliktiga. Som framg

å

tt av det f

ö

reg

å

ende (avsnitt 2.4) finns det dock vissa sk

ä

l som talar i motsatt riktning.

Den avg

ö

rande skillnaden mellan kvinnornas grtindut

±

)ildning och m

ä

nnens 

ä

r att kvinnorna genomg

å

r sin utbildning efter frivilligt 

å

tagande medan m

ä

nnen tj

ä

nstg

ö

r till f

ö

ljd av en pliktlag. Det s

ä

rskilda ansvarssystemet inom f

ö

rsvars­makten har sin grund i tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten, som kan vara uttryckt i v

ä

rnpliktslagen eller bygga p

å

 ett frivil­ligt 

å

tagande. Tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten, 

å

 sin sida, mo­tiveras normalt sett av f

ö

rsvarsmaktens behov av personal i krigsorganisationen.

Med h

ä

nsyn till bl.a. reglerna ora ansvar f

ö

r rymning kan ett obegr

ä

nsat krigsmannaansvar inte komma i fr

ä

ga, om inte vederb

ö

rande krigsman 

ä

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyldig vid f

ö

rsvars­makten. De kvinnor som genomg

å

r grundutbildningen g

ö

r detta i huvudsak f

ö

r att skaffa sig ett yrke inom f

ö

rsvarsmakten.

Prop. 1980/81:43

39

En kvinna som inte vill slutf

ö

ra utbildningen eller som efter denna inte vill ha anst

ä

llning vid f

ö

rsvarsmakten kan inte tvingas till detta. Ett inf

ö

rande av tj

ä

nstg

ö

rings­skyldighet f

ö

r henne i ett s

å

dant fall kommer d

ä

rf

ö

r ute­slutande att ha till syfte att ge henne ett krigsmannaan­svar f

ö

r att d

ä

rigenom g

ö

ra henne likst

ä

lld med v

ä

rnplik­tiga i vissa avseenden.

Mot den bakgrund som nu har angetts kan det 

ö

verv

ä

gas om inte ett krigsmannaansvar f

ö

r kvinnorna b

ö

r ha mindre om­fattning 

ä

n vad som g

ä

ller f

ö

r de v

ä

rnpliktiga. Ansvaret skulle t.ex. kunna begr

ä

nsas till situationer motsvarande den sora avses i 21 kap. 20 

§

 andra stycket brottsbalken, dvs i huvudsak n

ä

r kvinnan upptr

ä

der i uniform i samband med utbildningen. N

å

gon tj

ä

nsteplikt skulle allts

å

 inte inf

ö

ras f

ö

r kvinnan. En s

å

dan l

ö

sning inneb

ä

r eraellertid att viktiga skillnader kommer att best

å

 mellan kvinnorna och de v

ä

rnpliktiga i fr

å

ga om villkoren f

ö

r grundutbildningen. Av detta sk

ä

l b

ö

r tanken p

ä

 endast ett begr

ä

nsat krigsman­naansvar f

ö

r kvinnorna avvisas.

Det krigsmannaansvar som b

ö

r 

ö

verv

ä

gas f

ö

r kvinnornas del b

ö

r allts

å

vara obegr

ä

nsat och grundas p

å

 en tj

ä

nstg

ö

rings­skyldighet. Att f

ö

r ifr

å

gavarande utbildning inf

ö

ra tj

ä

ns­teplikt 

ä

r emellertid inte helt inv

ä

ndningsfritt sett till den praktiska till

ä

mpningen. En kvinna, som uteblir fr

å

n utbildningen p

ä

grund av att hon vill avbryta den, g

ö

r sig skyldig till rymning eller undanh

å

llande. P

å

f

ö

ljden f

ö

r s

ä­

dana brott kan vara f

ä

ngelse. Om kravet p

å

 tj

ä

nstg

ö

rings­skyldighet skall uppr

ä

tth

ä

llas m

å

ste man ocks

å

ö

verv

ä

ga att h

ä

mta henne tillbaka till utbildningen genom polismyn­dighetens f

ö

rsorg. Vid ett sv

å

rare brott raot lydnaden under en 

ö

vning m

å

ste ingripanden s

å

som tagande i f

ö

rvarsarrest aktualiseras 

ä

ven om brottet 

ä

r ett uttryck f

ö

r en 

ö

nskan att l

ä

mna utbildningen. Kravet p

å

 lika behandling av m

ä

n och kvinnor under resp. grundutbildning b

ö

r n

ä

mligen lo­giskt sett ocks

å

 leda till att samraa medel tillgrips f

ö

r att s

ä

kerst

ä

lla att tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten fullg

ö

rs.

Prop. 1980/81:43

40

Det kan naturligtvis ocks

å

 diskuteras om ett ansvars­system, som 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r 

ö

versyn, nu b

ö

r utvidgas till att omfatta ytterligare grupper.

Styrkan av de sk

ä

l som s

å

ledes kan anf

ö

ras mot att inf

ö

ra tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet f

ö

r kvinnorna under hennes grund­utbildning b

ö

r dock inte 

ö

verdrivas. Redan i dag 

ä

r ett stort antal arbetstagare inom f

ö

rsvarsmakten att anse som krigsm

ä

n. Det inneb

ä

r att samh

ä

llet med f

ä

ngelse som yttersta tvang kan framtvinga fullg

ö

rande av en tj

ä

nst­g

ö

ringsskyldighet som grundar sig p

å

 ett frivilligt avtal. Visserligen kan inv

ä

ndas att ett slopande av denna ordning 

ä

r under utredning och att det i avvaktan h

ä

rp

å

ä

r mindre l

ä

mpligt att ut

ö

ka krigsmannaansvaret till att omfatta nya personalkategorier. Otredninn kan dock knappast leda fram till ny lagstiftning inom de n

ä

rmaste tv

å

å

ren.

De sk

ä

l sora s

å

ledes kan anf

ö

ras mot att inf

ö

ra tj

ä

nst­g

ö

ringsskyldighet f

ö

r kvinnan under hennes grundutbildning f

ä

r anses ha mindre tyngd 

ä

n kraven p

å

att kvinnan skall vara krigsman under utbildningen.

Ett inf

ö

rande av krigsmannaansvar f

ö

r kvinnorna kr

ä

ver lagstiftning. H

ä

rvid st

ä

r tv

å

 v

ä

gar till buds, n

ä

mligen antingen att 

ä

ndra brottsbalken eller att stifta en s

ä

r­skild lag. Med h

ä

nsyn till det utredningsarbete som p

å­

g

å

r f

ö

rordas en s

ä

rskild lag. Mot bakgrund h

ä

rav har inom f

ö

rsvarsdepartementet uppr

ä

ttats ett f

ö

rslag till lag om tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet f

ö

r kvinnor som har an­tagits till milit

ä

r grundutbildning ra ra. (avsnitt 5). Lagen g

ä

ller f

ö

r kvinnor som genomg

å

r utJaildning enligt f

ö

rordningen (1979:1207) om milit

ä

r grundutbildning f

ö

r kvinnor. Den tar dock ocks

å

sikte p

å

 kvinnorna som genom­g

å

r den f

ö

rberedande officersskolan (se avsnitt 1 i fr

ä

ga om denna utbildning).

Prop. 1980/81:43

41

4     Specialmotivering

1 

§

I paragrafen regleras vilken utiildning som medf

ö

r tj

ä

nst­g

ö

ringsskyldighet.

1  f

ö

rsta hand 

ä

r en tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet f

ö

rbunden

med den milit

ä

rutbildning f

ö

r kvinnor som motsvarar

grundutbildningen f

ö

r v

ä

rnpliktiga enligt v

ä

rnplikts­

lagen (1941:967). Best

ä

mmelser om utbildningen i fr

ä

ga

finns i f

ö

rordningen (1979:1207) om milit

ä

r grundutbild­

ning f

ö

r kvinnor.

En annan uttiildning som medf

ö

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet f

ö

r kvinnlig personal enligt paragrafen 

ä

r den f

ö

rbe­redande officersskola (FOS) som normalt skall f

ö

reg

å

 ut­bildningen vid officersh

ö

gskolan (OHS). Utbildningen vid FOS riktar sig till b

å

de m

ä

n och kvinnor som avser att utbilda sig till yrkesbef

ä

l inora f

ö

rsvarsmakten .

Ocks

å

 eleverna vid OHS 

ä

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyldiga i denna egenskap. Detta f

ö

ljer dock av att de 

ä

r anst

ä

llda vid f

ö

rsvarsmakten och s

å

ledes inte av f

ö

revarande paragraf.

2  

§

Paragrafen anger tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighetens inneb

ö

rd,

Sora framg

ä

r av p. 1 

ä

r en kvinna skyldig att inst

ä

lla sig till den utbildning enligt 1 

§

 som hon har antagits till. Hon 

ä

r ocks

å

skyldig att fullg

ö

ra utbildningen enligt de f

ö

reskrifter som g

ä

ller f

ö

r denna. S

å

dana f

ö

reskrifter finns f.n. i f

ö

rordningen (1979:1207) om milit

ä

r grundut­bildning f

ö

r kvinnor. F

ö

rordningen inneh

å

ller ett bemyn­digande f

ö

r bl.a. 

ö

verbef

ä

lhavaren att meddela verkst

ä

llig­hetsf

ö

reskrifter till f

ö

rordningen.

P. 2 inneb

ä

r att kvinnan m

å

ste iaktta en viss upps

ä

gnings­tid innan hon f

å

r l

ä

mna utbildningen. F

ö

rsvarsgrenschefen f

ä

r dock medge undantag fr

ä

n detta. I vissa fall finns det

Prop. 1980/81:43

42

inte anledning att v

ä

gra en kvinna att genast avbryta utbildningen. Ett s

ä

dant fall 

ä

r att kvinnan har f

å

tt motvilja mot att b

ä

ra vapen.

I analogi med motsvarande regel inom arbetsr

ä

tten skall upps

ä

gningstiden r

ä

knas fr

ä

n den dag d

å

meddelandet i fr

å

ga kommer chefen f

ö

r utbildningsanstalten till h

ä

nda.

N

ä

gon viss form f

ö

r meddelandet om att en kvinna vill slu­ta utbildningen har inte f

ö

reskrivits. Ett muntligt medde­lande

ä

r s

å

ledes tillr

ä

ckligt.

Enligt 7 

§

ä

r en kvinna krigsman i brottsbalkens bem

ä

r­kelse under den tid som hon 

ä

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyldig en­ligt denna lag. Detta inneb

ä

r att en kvinna, som inte inst

ä

ller sig till utbildningen i tid, kan d

ö

mas f

ö

r undan­h

å

llande eller rymning enligt 21 kap. 11 eller 12 

§

 brotts­balken. F

ö

r en kvinna som bryter mot f

ö

reskrifter f

ö

r ut­bildningen kan allt efter omst

ä

ndigheterna ansvar f

ö

r t.ex. lydnadsbrott (21 kap. 1 

§

brottsbalken) eller tj

ä

nstefel (21 kap. 18 

§

 brottsbalken) komma i fr

ä

ga.

Ledighet fr

ä

n utbildningen regleras inte i denna lag och inte heller uttryckligen i f

ö

rordningen(1979 :1207) om milit

ä

r grundutbildning f

ö

r kvinnor. I f

ö

rordningen (17 

§

) bemyndigas dock bl.a. 

ö

verbef

ä

lhavaren att meddela erfor­derliga verkst

ä

llighetsf

ö

reskrifter, 

ö

verbef

ä

lhavaren kan s

å

ledes med st

ö

d av bemyndigandet f

ö

reskriva t.ex. att ledighetsbest

ä

mmelserna f

ö

r v

ä

rnpliktig personal i tj

ä

nste­reglementet f

ö

r f

ö

rsvarsmakten skall till

ä

mpas ocks

å

i fr

å­

ga om den utbildning sora h

ä

r avses.

I fr

å

ga om anst

å

nd raed utbildningen h

ä

nvisas till 6 

§

.

Att en kvinna som uteblir fr

ä

n utbildningen kan h

ä

ratas f

ö

reskrivs i 4 

§

.

Prop. 1980/81:43

43

Det b

ö

r anm

ä

rkas att tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten inte inneb

ä

r att kvinnan blir arbetstagare hos f

ö

rsvars­makten, eftersom det enligt statsmakternas beslut 

ä

r fr

å

ga om utbildning och inte om utf

ö

rande av arbete.

I paragrafen regleras tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighetens om-fattuiing i tiden.

Enligt f

ö

reskriftens f

ö

rsta led 

ä

r det beroende av kal­lelsens utformning n

ä

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten upp­kommer. Om kalleisen inneh

å

ller en uppmaning till kvinnan att inst

ä

lla sig den 1 september f

ö

re klockan 12.00, blir hon tj

ä

nstg

ö

ringsskyldig vid den tidpunkt d

å

 hon faktiskt Inst

ä

ller sig under f

ö

ruts

ä

ttning att detta sker den 1 september f

ö

re n

ä

mnda klockslag. Om hon inte inst

ä

ller sig i tid uppkommer tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten den 1 sep­tember klockan 12.00 (jfr r

ä

ttsfallen i Nytt Juridiskt Arkiv 1959 s. 20 och 1961 s. 1),

F

ö

reskriftens andra led Inneb

ä

r att tj

ä

nstg

ö

ringsskyldig­heten inte upph

ö

r f

ö

rr

ä

n kvinnan har slutf

ö

rt utbildningen eller upps

ä

gningstiden om en m

å

nad eller den kortare tid som f

ö

rsvarsgrenschefen har medgett har g

å

tt till 

ä

nda. Tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten best

å

r till klockan 24 den sista utbildningsdagen.

4 

§

Paragrafen inneh

å

ller de grundl

ä

ggande best

ä

mmelserna om h

ä

mtning av en kvinna som uteblir fr

å

n utbildningen. N

ä

rmare f

ö

reskrifter om f

ö

rfarandet m.m. finns i h

ä

mt­ningskung

ö

relsen (1942:840), som 

ä

r till

ä

mplig p

å

 all tj

ä

nstg

ö

ringsskyldig personal vid f

ö

rsvarsmakten som 

ä

r underkastad straff f

ö

r rymning och olovligt undanh

å

llande (13 

§

 p. 2).

H

ä

mtning enligt paragrafen kan tillgripas s

å

v

ä

l d

å

 en kvinna underl

å

ter att inst

ä

lla sig vid utbildningens b

ö

rjan som d

å

 hon inte kommer tillbaka efter t.ex. ledig­het.

Prop. 1980/81:43

44

5 

§

F

ö

r att tj

ä

nstg

ö

ringsskyldighet skall uppkomma m

å

ste en inkallelse till utbildningen ha utf

ä

rdats. I 40 

§

 andra stycket v

ä

rnpliktslagen (1941:967) finns vissa f

ö

reskrif­ter om n

ä

r en v

ä

rnpliktig skall anses inkallad i laga ord­ning. F

ö

revarande paragraf inneh

å

ller en h

ä

nvisning till dessa f

ö

reskrifter.

N

ä

rmare best

ä

mmelser om f

ö

rfarandet m m vid inkallelser av v

ä

rnpliktiga finns i 6 - 12 

§§

 kung

ö

relsen (1969:380) om v

ä

rnpliktigas tj

ä

nstg

ö

ring m m. Regeringen har inte meddelat n

å

gra motsvarande best

ä

mmelser f

ö

r grundutbild­ning av kvinnor. Detta har bed

ö

mts h

ö

ra till s

å

dana verk­st

ä

llighetsfr

å

gor som bl a 

ö

verbef

ä

lhavaren kan reglera.

All utevaro fr

å

n utbildningen skall inte beivras som rym­ning eller undanh

å

llande. Ibland 

ä

r omst

ä

ndigheterna s

å

dana att utevaron 

ä

r urs

ä

ktlig, dvs laga f

ö

rfall har f

ö

relegat. Enligt paragrafen blir best

ä

mmelserna i 41 

§ 

v

ä

rnpliktslagen om laga f

ö

rfall till

ä

mpliga ocks

å

p

å

 nu ifr

å

gavarande utbildning.

6 

§

Paragrafen inneh

å

ller ett bemyndigande f

ö

r regeringen att meddela f

ö

reskrifter om anst

å

nd med utbildningen. Med ut­bildningen avses d

ä

rvid s

å

dan utbildning som medf

ö

r tj

ä

nst­g

ö

ringsskyldighet enligt 1 

§

.

7 

§

Som framg

ä

r av den allm

ä

nna motiveringen inneh

å

ller 21 kap. 20 

§

brottsbalken de grundl

ä

ggande best

ä

mmelserna om vilka personalkategorier som 

ä

r krigsm

ä

n. F

ö

revarande paragraf f

å

s ses som en komplettering av f

ö

reskrifterna i det n

ä

mnda lagrummet och tillh

ö

rande f

ö

rfattningar.

I fr

ä

ga om inneb

ö

rden av begreppet krigsman h

ä

nvisas till den allm

ä

nna motiveringen (avsnitten 2.1 och 2.2).

Prop. 1980/81:43

45

5      F

ö

rslag till

Lag

2S=tiSiii

£

iS9-ifei

ä

iiii=lii===i

§

59

£

=i

§

S===

£

=i5Si3i|i

£

ill_mili

£

|r_gryndutbil

ä

gig3_mm.

Utf

ä

rdad den

Enligt riksdagens beslut f

ö

reskrivs f

ö

ljande.

1

§

En kvinna, som har antagits till milit

ä

r grundutbildning f

ö

r kvinnor enligt s

ä

rskilda best

ä

mmelser eller annan milit

ä

r utbildning med syfte att ge henne beh

ö

righet att f

å

tilltr

ä

de till utbildning till yrkesofficer 

ä

r tj

ä

nst­g

ö

ringsskyldig enligt denna lag.

2 

§

Tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten inneb

ä

r f

ö

ljande.

1.    Kvinnan 

ä

r skyldig att inst

ä

lla sig till utbildningen

Och fullg

ö

ra denna i enlighet med meddelade f

ö

reskrifter.

2.    Kvinnan f

å

r inte utan f

ö

rsvarsgrenschefens medgivande

avbryta utbildningen f

ö

rr

ä

n en m

å

nad har f

ö

rflutit fr

ä

n

den dag d

å

 hon meddelade chefen f

ö

r utbildningsanstalten

att hon 

ö

nskar avbryta utbildningen.

3 

§

Tj

ä

nstg

ö

ringsskyldigheten uppkommer vid den tidpunkt d

å 

kvinnan enligt utf

ä

rdad kallelse skall inst

ä

lla sig till utbildningen och upph

ö

r n

ä

r utbildningen slutar.

4 

§

Om en kvinna uteblir fr

ä

n utbildningen utan anm

ä

lt laga f

ö

rfall, kan hon p

ä

egen bekostnad h

ä

mtas genom polis­myndighetens f

ö

rsorg f

ö

r att fullg

ö

ra skyldigheten.

5    Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 43

Prop. 1980/81:43

4

5 

§

I fr

å

ga om inkallelse till utbildningen och laga f

ö

r­fall skall f

ö

reskrifterna i 40 

§

 andra stycket och 41 

§ 

v

ä

rnpliktslagen (1941:967) till

ä

mpas.

6 

§

Regeringen f

å

r meddela f

ö

reskrifter om anst

å

nd med ut­bildningen.

7 

§

En kvinna 

ä

r krigsman enligt brottsbalken under den tid som hon 

ä

r tj

ä

nstg

ö

ringsskyldig enligt denna lag och n

ä

r hon i anslutning till s

å

dan tid v

ä

rdas p

å

milit

ä

rsjukhus.

Denna lag tr

ä

der i kraft den P

ä

 regeringens v

ä

gnar

THORBJ

Ö

RN FXLLDIN

Eric Kr

ö

nmark (F

ö

rsvarsdepartementet)

Prop. 1980/81:43

47

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttrandena över departementspromemo­rian (Ds Fö 1980:1) Förslag till lag om tjänstgöringsskyldighet för kvinnor som har antagits till militär grundutbildning m. m.

1 Remissinstanser

Efter remiss har yttranden över departementspromemorian (Ds Fö 1980: 1) avgetts av justitiekanslern (JK), riksåklagaren (RÅ), Svea hovrätt, överbefälhavaren (ÖB), försvarets civilförvaltning, värnpliktsverket, jäm­ställdhetskommittén (Ju 1976:08), militäransvarskommittén (Ju 1977:09) (MAK) och beredningen för det fortsatta arbetet om kvinnan i försvaret (Fö 1975: 01) (BKF).

2 Allmänna synpunkter på förslaget

De flesta remissinstanserna har ställt sig positiva till promemorian. JK anför sålunda att den skillnad som finns f. n. i fråga om skyldigheter och ansvar mellan de frivilligt tjänstgörande kvinnorna och de värnpliktiga leder i praktiken till olägenheter. JK anför därför att han inte har några principiella erinringar mot de tankegångar som ligger bakom förslaget eller det sätt på vilket förslaget har utformats. Likartade uppfattningar redovi­sas av RA. försvarels civilförvaltning, värnpliktsverket. BKF och jäm-ställdhetskommiltén. ÖB förklarar utan reservationer att han biträder de förslag som promemorian innehåller.

MAK säger sig dela den i promemorian redovisade uppfattningen att likställdhet så långt möjligt bör råda mellan män som genomgår utbildning enligt värnpliktslagen (1941:967) och de kvinnor som fullgör motsvarande utbildning på frivillig grund. Det kan sålunda enligt MAK inte bestridas att det vore värdefullt om enhetliga regler gällde i fråga om befätsrätt, lyd­nadsplikt m.m. vid gemensam utbildning av värnpliktiga och kvinnorna i fråga. MAK vill ä andra sidan sätta i fråga om de anförda motiven för ett krigsmannaansvar är särskilt avgörande om man ser till de grunder som enligt gällande lagstiftning har varit bestämmande för krigsmannaansvaret. En utvidgning av krigsmannaansvaret till kvinnor som på frivillig grund deltar i fredsmässig utbildning kan enligt MAK sägas innebära en påtaglig avvikelse från de principer som hittills har varit avgörande. MAK menar ocksä att det kan diskuteras om skillnaderna i fråga om t.ex. befälsrält och lydnadsplikt har någon större praktisk betydelse för den fredsmässiga utbildnings- och övningsverksamheten. MAK vill också understryka att kvinnornas utbildning är frivillig medan de värnpliktigas tjänstgöring har sin grund i en tvångslag. Samtidigt som det är uppenbart att de värnplikti­gas tjänstgöring måste lyda under straffbestämmelser för att man skall

Prop. 1980/81:43

48

kunna tvinga fram värnpliktens fullgörande är det å andra sidan tydligt att kvinnornas utbildning i grunden måste bygga på frivillig medverkan, fram­håller MAK. Så länge vi inte har kvinnlig värnplikt kan det, enligt MAK. med andra ord sättas i fråga om kravet på likställdhet bör drivas därhän att kvinnornas tjänstgöring får karaktären av tvång. MAK vill dock inte mot­sätta sig att ett krigsmannaansvar införs för kvinnorna i fråga. Man pekar likväl på möjligheten att låta frågan anstå och uppdra åt kommittén att närmare se över hur kvinnornas ansvarsförhållanden bör regleras inom ramen för ett nytt ansvarssystem för försvarsmaktens personal.

Möjligheten att på detta sätt utreda frågan ytterligare berörs även av RÅ. Med hänvisning till att prövningen av antagningen av kvinnorna till utbild­ningen redan har börjat, anser emellertid RÅ att lagstiftning i frågan inte bör anstå. Också JK anser att det remitterade lagförslaget kan genomföras utan hinder av att MAK:s arbete pågår.

Svea hovrätt förordar i första hand att man genom fortsatt utredning mera ingående än som har skett i promemorian analyserar vilka möjlighe­ter till ingripande som behövs när det gäller personer som frivilligt genom­går militär utbildning. Enligt hovrätten bör därvid alternativa lösningar redovisas. Hovrätten menar dock att det inte fmns några avgörande hinder mot att promemorians förslag genomförs som ett provisorium.

3 Den författningsmässiga regleringen

MAK tar upp frågan om vad som med hänsyn till regeringsformen måste regleras i lag. Kommittén instämmer i att en tjänstgöringsskyldighet av den omfattning som föreslås i promemorian torde vara att se som en begräns­ning i rörelsefriheten enligt 2 kap. 8 § regeringsformen. En sådan tjänstgö­ringsskyldighet skall således regleras i lag också enligt MAK:s mening. MAK menar dock vidare att kravet på lagform kommer att omfatta ytterli­gare frågor, om den föreslagna tjänstgöringsskyldigheten införs. De före­skrifter som f. n. finns i förordningen (1979: 1207) om militär grundutbild­ning för kvinnor kan enligt MAK:s uppfattning sägas gälla åligganden för enskilda eller i övrigt avse ingrepp i enskildas personliga förhållanden. Frågan är då - hävdar MAK - om inte den militära grundutbildningen som sådan bör regleras i lag. MAK pekar på att man i promemorian valt att gå den motsatta vägen, dvs. att i botten ha en regeringsförordning om militär grundutbildning för kvinnor och en lag som föreskriver tjänstgöringsskyl­dighet under sådan utbildning. MAK framhåller att lagförslaget innebär att det skapas tjänstgöringsskyldighet under en utbildning, vars längd och innehåll bestäms av regeringen. Enligt MAK kan det sättas i fråga om inte föreskrifter av det senare slaget också är att hänföra till lagområdet, om tjänstgöringsskyldighet införs. MAK menar också att den i promemorian valda lösningen också synes innebära att författningsregleringen av kvin­nornas utbildning splittras på ett sätt som kan te sig godtyckligt och

Prop. 1980/81:43

49

svåröverskådligt. MAK vill därför sätta i fråga om man inte bör välja en lagteknisk lösning som innebär att den militära grundutbildningen för kvin­nor regleras i en lag, som innehåller ett bemyndigande för regeringen att meddela närmare föreskrifter. Lagen bör enligt MAK innehålla några av de grundläggande föreskrifterna som nu finns i förordningen om militär grund­utbildning för kvinnor, säsom antagningsvillkor, utbildningens omfattning, skiljande frän utbildningen och förmåner. MAK anser också att lagen, i likhet med värnpliktslagen, bör innehålla föreskrifter om att kvinnan skall inställa sig till tjänstgöring genom personlig order, att hon skall efter­komma kallelse till tjänstgöring, att hon skall anmäla laga förfall och att hon skall följa de tjänstgöringsföreskrifter som meddelas henne. I lagen bör det dessutom enligt MAK i överensstämmelse med promemorian finnas föreskrifter om uppsägning, laga förfall och krigsmannaansvar.

VärnpUktsverket framhåller att ett införande av tjänstgöringsskyldighet är förenat med betydande rättsverkningar för kvinnan. Det är därför enligt värnpliktsverket angeläget att den särskilda lagen utformas så att det klart framgår vilka skyldigheter som åvilar kvinnan och vilka följderna kan bli om hon underlåter att fullgöra sina skyldigheter. Förslaget bör därför, anser värnpliktsverket, förtydligas eller kompletteras särskilt beträffande kallelseförfarandet, kvinnans skyldigheter att utkvittera kallelse till utbild­ning, åtgärder vid laga förfall samt under vilka förutsättningar kvinnan kan hämtas genom polismyndighetens försorg. Utformningen av bestämmel­serna bör enligt värnpliktsverkets mening ske i nära överensstämmelse med motsvarande stadganden för de värnpliktiga. Bestämmelserna måste dock anpassas med hänsyn till att kvinnans tjänstgöringsskyldighet aktua­liseras endast i samband med utbildning grundad på frivillighet och syf­tande till yrkesanställning, medan den värnpliktige kan kallas in till tjänst­göring då detta krävs för rikets försvar eller säkerhet.

4 Lagens giltighetsområde

BKF menar att den föreslagna lagen bör omfatta såväl de kvinnor som avser att söka anställning vid försvarsmakten som yrkesofficerare som de som är inriktade pä att bli reservofficerare. Uttrycket "utbildning till yrkesofficer" i I § i promemorieförslaget bör därför enligt BKF ändras till "utbildning för anställning till officer".

5 Tjänstgöringsskyldigheten m. m.

MAK betonar att ett krigsmannaansvar för kvinnorna torde ha sin främs­ta betydelse däri att kvinnorna och de värnpliktiga vid förseelser i tjänsten skall kunna behandlas lika. Beträffande sådana brott däremot som har sin grund i att kvinnan inte längre vill fullgöra utbildningen, t.ex. utevaro från utbildningen under längre tid, kan det diskuteras om det är meningsfullt att

Prop. 1980/81:43

50

upprätthälla kravet på tjänstgöringsskyldighet, anser MAK. Det kan därför enligt MAK övervägas om inte uppsägning bör få ske med omedelbar verkan. 1 sådant fall bör lagen kompletteras med en föreskrift att en kvinna som inte längre vill fullfölja utbildningen omedelbart skall anmäla detta, menar MAK. Man kan dessutom enligt MAK tänka sig en föreskrift enligt vilken en kvinna som uteblir utan laga förfall och utan anmälan under viss tid skall skiljas från utbildningen.

Genom en föreskrift av det senast angivna slaget skulle man enligt MAK:s mening kunna undvika att införa en bestämmelse om hämtning av en kvinna till utbildningen. MAK anser att möjligheten till hämtning inte är en nödvändig följd av tjänstgöringsskyldigheten eller krigsmannaansvaret. MAK pekar därvid pä att det står i dålig överensstämmelse med principen om frivillig utbildning att den kan tvingas fram genom hämtning. MAK tar i detta sammanhang upp bestämmelsen i 13 § 2 hämtningskungörelsen (1942:840) genom vilken med värnpliktiga jämställs annan tjänstgörings­skyldig personal, som är underkastad straff för rymning och olovligt un­danhållande. MAK anför att bestämmelsen torde innebära en möjlighet att hämta alla som är krigsmän. I den övervägda lagen bör det därför enligt MAK utsägas att hämtning av en kvinna till utbildningen inte får göras.

I promemorieförslaget (5 §) finns en hänvisning till bestämmelserna om laga förfall i värnpliktslagen (1941:967). Jämslålldhetskominittén menar att laga förfall bör föreligga vid barntillsynsproblem för en tjänstgörings­skyldig. Kommittén vill därför att värnpliktslagen kompletteras i detta avseende.

Jämställdhetskommittén tar även upp frågan om anstånd med utbild­ningen enligt bemyndigandet i 6 § i lagförslaget. Kommittén anser att kvinnor som vill skjuta upp eller avbryta utbildningen pä grund av gravidi­tet måste få rätt till anstånd. De måste också enligt kommittén tillförsäkras rätt att fortsätta utbildningen efter föräldraledigheten. Jämställdhetskom­mittén erinrar i sammanhanget om sin inställning att alla värnpliktiga män som vill delta vid förlossning eller som utnyttjar föräldraförsäkringen för vård av barn bör ges generell rätt till anstånd.

Försvarets civilförvaltning har synpunkter på tjänstgöringsskyldighe­tens tidsmässiga omfattning. Enligt civilförvaltningen skulle 3 § i lagförsla­get bli klarare om det angavs att tjänstgöringsskyldigheten upphör vid utgången av det kalenderdygn under vilket utbildningen slutar.

6 Övriga frågor

I fråga om utformningen av bestämmelsen om krigsmannaansvar pekar MAK på att detta ansvar enligt promemorieförslaget är mindre omfattande än när det gäller de nuvarande krigsmännen enligt 21 kap. 20 § brottsbal­ken. De skillnader som föreligger t.ex. i fräga om krigsmannaansvar där tjänstgöringsskyldighet inte föreligger torde dock enligt MAK inte spela

Prop. 1980/81:43

51

någon större praktisk roll. Även värnpUktsverket har synpunkter på ut­formningen av paragrafen i fråga.

MAK anser vidare att en lag om militär grundutbildning för kvinnor bör innehålla ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter. Härvid kan man enligt MAK givetvis föreskriva t.ex. att vad som är stadgat beträffande värnpliktiga om inkallelseförfarande, anstånd och ledighet i tillämpliga delar skall gälla ocksä för kvinnor under grundutbildningen.

.MAK framhåller ocksä att kravet på likställdhet mellan kvinnor och värnpliktiga under grundutbildning kan göras gällande på andra områden än de som har tagits upp i promemorian. Som exempel nämner MAK frågor som behandlas i tjänstereglementet för försvarsmakten och bestäm­melserna om personalinflytande. MAK pekar vidare på behovet av följd­ändringar i vissa angivna regeringsförordningar.

MAK tar ocksä upp frägan om skadeståndslagens (1972:207) tillämp­lighet på kvinnor under militär grundutbildning. Enligt MAK:s mening är det tveksamt om kvinnorna faller in under 6 kap. 4 § i lagen. MAK hävdar att kravet på likställdhet rimligen bör medföra att skadeståndsansvaret är detsamma för kvinnor under militär grundutbildning som för män under värnpliktstjänstgöringen.

Prop. 1980/81:43

52

Bilaga 3

I    Förslag till

Lag om militär grundutbildning för kvinnor

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelse

1 § Kvinnor som vill få anställning som officerare vid försvarsmakten

måste genomgå militär grundutbildning enligt denna lag. Regeringen be­

stämmer vilka krav i övrigt som skall gälla för anställningen.

Utbildningen

2

§ Grundutbildningens längd och innehåll skall motsvara den grundut­bildning som en jämförbar kategori värnpliktiga fullgör enligt värnpliktsla­gen (1941:967).

3

§ Antagning till grundutbildningen sker efter ansökan och särskild antagningsprövning.

Tjänstgöringsskyldighet m. m.

4

§ En kvinna som har antagits till grundutbildningen är skyldig att efter inkallelse inställa sig till utbildningen och fullgöra denna i enlighet med meddelade föreskrifter. Hon fär inte avbryta utbildningen förrän hon har meddelat sin önskan att göra detta till den myndighet som regeringen bestämmer.

5

§ I fråga om laga förfall skall 41 och 42 §§ värnpliktslagen (1941: 967) tillämpas.

6

§ Sedan en kvinna har antagits till grundutbildningen gäller 34, 35 och 37 §§ värnpliktslagen (1941:967) för henne tills utbildningen slutar.

Skiljande från utbildningen

7 §    Från grundutbildningen skiljs den som

1.

visar sig olämplig för fortsatt utbildning till officer vid försvarsmak­ten, eller

2.

pä grund av sjukdom eller av annan anledning är frånvarande från utbildningen i sådan utsträckning att hon inte kan tillgodogöra sig denna.

Förmåner

8 § En kvinna har under grundutbildningen och i samband med antag­

ningsprövningen rätt till samma förmåner som värnpliktiga har under

grundutbildningen enligt värnpliktslagen (1941:967).

Om rätt till familjebidrag, ersättning vid personskada och grupplivför­säkring finns särskilda bestämmelser.

Prop. 1980/81:43

53

Bemyndigande

9 § Regeringen fär föreskriva att en bestämmelse i denna lag skall tilläm­pas ocksä på annan föreskriven utbildning som en kvinna genomgår för att kunna få anställning vid försvarsmakten som officer.

Regeringen eller en myndighet som regeringen utser bemyndigas att meddela ytterligare föreskrifter i frågor som behandlas i denna lag.

Denna lag träder i kraft den I januari 1981 och tillämpas också på kvinnor som har antagits till grundutbildning enligt förordningen (1979:1207) om militär grundutbildning för kvinnor.

2   Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 21 angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

kap. 20 § brottsbalken skall ha nedan

Föreslagen lydelse

21 kap.

20 §'

Krigsmän äro enligt denna balk de vilka såsom regementsoffice­rare, kompaniofficerare, plutonsof­ficerare, gruppchefer, reservoffi­cerare eller meniga äro anställda vid krigsmakten, värnpliktiga som ej fått tillstånd till vapenfri tjänst samt hemvärnsmän och hemvärns­rekryter, samtliga under den tid de i sädan egenskap äro tjänstgörings­skyldiga. Krigsmän äro ock, i den mån regeringen med hänsyn till be­hovet av befälsföring och övriga tjänstgöringsförhållanden så för­ordnar, de som eljest äro anställda vid krigsmakten eller förbundit sig att säsom frivilliga fullgöra krigs­tjänst, under den tid de i sådan egenskap äro tjänstgöringsskyl­diga. Om någon åtnjuter ledighet som ej är begränsad till kortare tid än två månader, anses han icke tjänstgöringsskyldig. Närmare be­stämmelserom vad som avses med

Krigsmän är enligt denna balk de vilka säsom regementsofficerare, kompaniofficerare, plutonsoffice­rare, gruppchefer, reservofficerare eller meniga är anställda vid för­svarsmakten, kvinnor som frivilligt genomgår utbildning för att få an­stäUning som officerare vid för­svarsmakten, värnpliktiga som ej fått tillstånd till vapenfri tjänst samt hemvärnsmän och hemvärnsrek­ryter, samtliga under den tid de i sådan egenskap är tjänstgörings-skyldiga. Krigsmän är ock, i den mån regeringen med hänsyn till be­hovet av befälsföring och övriga tjänstgöringsförhållanden sä för­ordnar, de som eljest är anställda vid försvarsmakten eller förbundit sig att säsom frivilliga fullgöra krigstjänst, under den tid de i sådan egenskap är tjänstgöringsskyldiga. Om nägon åtnjuter ledighet som ej är begränsad till kortare tid än tvä

Senastelydeise 1974:565.

Prop. 1980/81:43

54

krigsmakten meddelas av regering- månader, anses han icke tjänstgö-

en.

ringsskyldig. Närmare bestämmel-

ser om  vad  som avses  med för­

svarsmakten meddelas av regering­

en.

De  som avses i första stycket

De  som avses i första  stycket

skola, förutom under tid då tjänst- skaU. förutom under tid då tjänstgö-

göringsskyldighet föreligger, anses ringsskyldighet föreligger, anses så-

såsom krigsmän dä de i anslutning som krigsmän då de i anslutning till

till sådan tid vårdas å militärsjuk- sådan tid vårdas på militärsjukhus,

hus, då de äro intagna i militärhäkte dä de år intagna i militärhäkte samt

samt då de inom område eller ut- dä de inom område eller utrymme

rymme som nyttjas av krigsmakten som nyttjas a\ försvarsmakten eller

eller eljest offentligen uppträda i eljest offentligen uppträder i militär

militär tjänstedräkt ävensom såvitt tjänstedräkt ävensom såvitt angår

angår fullgörandet av dem ålig- fullgörandet av dem åliggande ån­

gande anmälningsskyldighet eller mälningsskyldighet eller annan sär-

annan särskild tjänsteplikt.

skild tjänsteplikt.

Krigsman, som har befälsrätt över annan krigsman, är dennes förman. Krigsman, över vilken annan krigsman har befälsrätt, är underlydande i förhållande till denne.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1981.

3   Förslag till

Lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 4 § skadeståndslagen (1972:207)' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap. 4§ Vid tillämpning av denna lag likställes med arbetstagare

1.    värnpliktig och annan som full-

I. värnpliktig och annan som full­

gör i lag föreskriven tjänstgöring,        gör i lag föreskriven tjänstgöring

saml kvinna som friviUigt genom­går utbildning för alt få anställning som officer vid försvarsmakten,

2.

den som under utbildning vid skola eller vård i anstalt utför arbete som till sin art liknar sådant som vanligen utföres av arbetstagare,

3.

den som för annans räkning eljest utför arbete under omständigheter liknande dem som förekommer i anställningsförhållande.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1981. Lagen omtryckt 1975:404.

Prop. 1980/81:43

55

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1980-10-20

Närvarande: f.d. justitierådet Petrén, regeringsrådet Hilding, justitierådet Vängby.

Enligt lagrådet den 9 oktober 1980 tillhandakommet utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 2 oktober 1980 har regeringen på hemstäl­lan av statsrådet och chefen för försvarsdepartementet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om militär grundutbildning för kvinnor,

2.

lag om ändring i brottsbalken,

3.

lag om ändring i skadeståndslagen (1972: 207).

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Rolf Holm­quist.

Förslagen föranleder följande yttrande:

Lagen om militär grundutbildning för kvinnor

4

§

Lagrådet:

Av uttalanden av departementschefen får anses framgå att kvinna som antages till militär grundutbildning skall ha en absolut rätt att själv bestäm­ma huruvida hon vill fullfölja utbildningen, lät vara att hon på visst sätt skall meddela att hon ej vill fortsätta utbildningen innan hon får avbryta den. Uttrycket "önskan" att avbryta utbildningen i paragrafens andra mening kan ge intryck av att avgörandet ligger inte hos kvinnan utan hos myndigheten. Det förordas att till undvikande av sådant missförstånd ordet "önskan" utbytes mot "vilja".

9§

Lagrådet:

Den militära grundutbildning som behandlas i remissen är frivillig. Detta framgär bl. a. av 4 § andra meningen som medger att kvinnan i och med att hon till viss myndighet meddelar sin önskan att avbryta grundutbildningen fär göra detta. Även den fortsatta utbildningen till officer är, ehuru den inte mer ingående behandlas i remissen, självfallet frivillig. Den tjänstgörings­skyldighet som kvinnan har under tiden för utbildningen och som bl. a. är grunden för att hon dä enligt 21 kap. 20 § brottsbalken blir underkastad

Prop. 1980/81:43

56

krigsmannaansvar följer av hennes önskan och åtagande att undergå ut­bildning på liknande sätt soni exempelvis en officers tjänstgöringsskyldig­het följer av anställningsförhållandet. Tjänstgöringsskyldigheten under grundutbildningen och den fortsatta officersutbildningen kan under dessa förhållanden inte anses innebära nägon tjänsteplikt av sädan art att den enligt 2 kap. 12 § jämförd med 8 § regeringsformen måste regleras i lag. Något grundlagshinder mot att delegera regleringen av den efter grundut­bildningen följande utbildningstiden vid förberedande officersskola (FOS) föreligger därför inte. Lagrådet lämnar sålunda förevarande paragraf utan erinran. En annan sak är att de skäl som kan tala för att grundutbildningen regleras i lag också kan anföras till stöd tor att även den fortsatta utbild­ningen regleras i lag. Enligt lagrådets uppfattning hade det varit önskvärt att lagen fått reglera hela utbildningsgången fram till dess kvinnan kan få anställning i försvaret.

Hilding år av skiljaktig mening och anför:

Den militära grundutbildning som behandlas i remissen är i princip frivillig. Detta framgär - säsom majoriteten anfört-bl. a. av 4 § andra meningen som medger att kvinnan i och med att hon till viss myndighet meddelar sin önskan att avbryta utbildningen fär göra detta. För tiden fram till ett eventuellt sädant meddelande föreslås hon emellertid bli underkas­tad tjänstgöringsskyldighet. Detta innebär bl.a. att hon - med den ändring som i remissen samtidigt föreslås i 21 kap. 20 § brottsbalken-blir att betrakta som krigsman och därmed underkastad straffbestämmelserna i nämnda kapitel. Häremot är i sak intet att invända.

Den föreslagna tjänstgöringsskyldigheten utgör emellertid enligt mitt förmenande ett intrång i den personliga rörelsefrihet varom stadgas i 2 kap. 8 § regeringsformen. Enligt 2 kap. 12 § regeringsformen får sådant intrång göras endast i form av lag. Av remissen framgär (avsnitt 2.2) att den i första stycket av förevarande paragraf föreslagna delegationen till regeringen avser att täcka den efter grundutbildningen följande utbildningstiden vid förberedande officersskola (FOS). De angivna reglerna i regeringsformen gör det enligt min mening erforderligt, att även tjänstgöringsskyldigheten under tiden vid FOS bestäms i lag, antingen i det nu remitterade förslaget - med den omredigering av lagtexten som följer därav - eller i en kom­mande proposition till riksdagen med förslag till utvidgning av lagens tillämpningsområde. Oavsett vilken av dessa lösningar som väljs bör i enlighet med det anförda den i första stycket föreslagna delegationsbe­stämmelsen utgä ur det remitterade förslaget.

Övriga lagförslag

Lagrådet: Förslagen lämnas utan erinran.

Prop. 1980/81:43

57

Utdrag

FÖRSVARSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1980-10-23

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Buren-stam[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN], Adel­sohn,[REDACTED_EFTERNAMN], Petri

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition med förslag till lag om militär grundutbildning för kvin­nor, m. m.

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag till

1.

lag om militär grundutbildning för kvinnor,

2.

lag om ändring i brottsbalken,

3.

lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Lagrådet har i huvudsak lämnat de remitterade förslagen utan erinran.

Jag har inte någon invändning mot lagrådets förslag att byta ut ordet "önskan" mot "vilja" i 4 § lagen om militär grundutbildning för kvinnor.

Beträffande 9 § i samma lag konstaterar majoriteten av lagrådets leda­möter att det inte finns nägot grundlagshinder mot bemyndigandena i paragrafen och lämnar paragrafen utan erinran. Dessa ledamöter menar dock att det hade varit önskvärt att lagen hade fått reglera hela utbildnings­gången fram till dess kvinnan kan få anställning i försvaret.

I lagrädsremissen har jag pekat på att utbildningen vid den förberedande officersskolan (FOS) är gemensam för kvinnor och män samt att det därför är mindre lämpligt att reglera den utbildningen i en författning som handlar enbart om kvinnors utbildning. Till detta kan läggas att det alltjämt pågår överväganden om detaljutformningen av utbildningen vid FOS. Jag är mot bakgrund av vad jag nu har anfört inte beredd att tillgodose lagrådets önskemål om en lagreglering av hela utbildningsgången.

Lagrådet har lämnat förslagen i övrigt utan erinran.

Utöver den ändring som lagrådet har föreslagit i 4 § lagen om militär grundutbildning för kvinnor förordar jag vissa redaktionella jämkningar i lagförslagen.

Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 2 oktober 1980.

Prop. 1980/81:43

58

Med hänvisning tiil vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

att antaga de av lagrådet granskade förslagen med vidtagna ändring­ar.

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1980