Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 62 år 1972

Prop. 1972:62

Nr 62

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om ändring i lagen (1938:274) om rätt till jakt; given Stockholms slott den 10 mars 1972.

Kungl. Maj:t vUl härmed, under åberopande av bilagda utdrag av StatsrådsprotokoUet över jordbmksärenden, föreslå riksdagen att bifal­la det förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departe­mentschefen hemställt.

GUSTAF ADOLF

INGEMUND[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en komplettering av förteckningen i 18 § 1 mom. jaktlagen över djurarter som tillfaller kronan. Vidare föreslås att Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer skall få medge undantag från jaktlagens bestämmelser om försäljning på offent­lig auktion av förverkad egendom i fråga om fågelägg eller annat djur-material som behövs för forskningsändamål eller av annat särskilt skäl inte bör försäljas på offentiig auktion. Slutiigen föreslås att uppvisande av jaktkort skall ske hos polismyndigheten i stället för hos åklagarmyn­digheten.

I   Riksdagen 1972.1 saml. Nr 62

Prop. 1972:62

2

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1938: 274) om rätt till jakt

Härigenom förordnas, att 18 § 1 mom., 30 och 32 §§ samt 36 § 2" mom. lagen (1938: 274) om rätt till jakt skall ha nedan angivna ly­delse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

1 mom. Björn, varg, järv, lo, fjällräv, bäver, val, stork, örn, gla­da, brun glada, pilgrimsfalk, jakt­falk, berguv, fjälluggla eller lapp­uggla som dödas, fångas eller an­träffas som fallvUt, tillfaller kro­nan oberoende av vem jakträtten tillkommer, om ej Konungen eller myndighet, som Konungen bestäm­mer, förordnar annat.

1 mom. Björn, varg, järv, lo, fjällräv, utter, rördrom, salskrake, bivråk, fiskgjuse, trana, skärfläcka, lunnefågel, gråspett, vitryggig hackspett, mdlanspett, kungsfiska­re, biätare, blåkråka, härfågel, sommargylling eller djur tillhö­rande någon av grupperna valar, storkar, örnar, glador, falkar, kärr­hökar och ugglor, utom kattuggla, som dödas, fångas eller anträffas som fallvilt, tillfaller kronan obe­roende av vem jakträtten tUlkom­mer, om ej Konungen eller myn­dighet, som Konungen bestämmer, förordnar annat.

30 

§

2

Begår någon brott som avses i 28 eller 29 § skall viUebråd som han olovligt dödat, fångat eller tillägnat sig eller fallvilt som han tUlvara-tagit, i den mån sådant byte ej fråntagits honom enligt 31 § första styc­ket, förklaras förverkat, om det ej är uppenbart obilligt.

I StäUet för viUebrådet eller fallviltet kan dess värde förklaras för­verkat.

Var det annat villebråd än som avses i 18 § 1 mom. och skedde jak­ten å annat område än 1 5 § 2 mom. sägs samt med användande av tillå­tet jakt- eller fångstredskap och under tid, då jakt efter sådant viUebråd är tilläten, eller tillkommer fallviltet jakträttsinnehavaren, tillfaller det förverkade denne eller, i fall varom förmäles i 29 § 2 mom. första styc­ket, övriga delägare i allmänningen eller samfälligheten och, i fall var­om sägs i samma moments andra stycke, övriga inom jaktvårdsområdet jaktberättigade personer.

Med förverkat villebråd, som avses i 18 § 1 mom. eller som dö­dats eller fångats medelst annat jakt- eller fångstredskap eller un­der annan tid än i andra stycket sägs, ävensom med annat än där

» Senaste lydelse 1967: 616. « Senaste lydelse 1970:192.

Med förverkat villebråd, som avses i 18 § 1 mom. eller som dö­dats eller fångats medelst annat jakt- eller fångstredskap eller un­der annan tid än i tredje stycket sägs, ävensom med annat än där

Prop. 1972: 62

Nuvarande lydelse

omförmält förverkat fallvilt förfa-res på sätt stadgas i 36 §. Lag samma vare beträffande förverkat vUlebråd, som dödats eller fångats å område som sägs i 5 § 2 mom.

Föreslagen lydelse

omförmält förverkat fallvUt förfa-res på sätt stadgas i 36 §. Lag sam­ma vare .beträffande förverkat vil­lebråd, som dödats eUer fångats å område som sägs i 5 § 2 mom.

Vapen, ammunition, annat jaktredskap och hund som använts eller medförts som hjälpmedel vid brott som avses i 28 § eller 29 § 1 mom. få förklaras förverkade, om det är påkallat tiU förebyggande av brott eller eljest särskilda skäl föreligga.

I stället för hjälpmedlet kan dess värde förklaras förverkat.

32 §1

Idkar någon, som är skyldig att erlägga jaktvårdsavgift, jakt utan att hava fullgjort vad sålunda åligger honom, straffes med dagsböter och vare dessutom pliktig att till jaktvårdsfonden utgiva den jaktvärds-avgift som undandragits fonden.

Den som underlåter att vid jakt medföra gäUande jaktkort eller väg­rar att på anmodan av den det vederbör framvisa detsamma, dömes till böter, högst femhundra kronor.

Visar den som blivit angiven för underlåtenhet, varom sägs i näst­föregående stycke, sist under tred­je dagen från det angivelsen blev honom kunnig hos åklagaren, att han vid tiden för förseelsen inne­hade gällande jaktkort, och giva omständigheterna vid handen, att förseelsen haft sin gmnd i förbi­seende, vare fri frän ansvar.

Visar den som blivit angiven för underlåtenhet, varom sägs i nästföregående stycke, sist under tredje dagen från det angivelsen blev honom kunnig hos polismyn­digheten, att han vid tiden för för­seelsen innehade gäUande jaktkort, och giva omständighetema vid handen, att förseelsen haft sin grund i förbiseende, vare fri från ansvar.

36 §

2 mom. Där i beslag taget djur som avses i denna paragraf är under­kastat förskämning må det, sedan syn och värdering hållits av två ojäviga män, av beslagaren försäljas på lämpligt sätt.

Annan förverkad egendom som avses i denna paragraf skall försäljas å offentlig auktion; dock att, där förverkat redskap utgöres av skjutva­pen eller är sådant som icke må användas till jakt eller fångst, med detsamma skall förfaras på sätt Konungen bestämmer.

Konungen eller myndighet som Konungen bestämmer äger förord­na om undantag från andra styc­ket i fråga om djur eller del av djur som behövs för forskningsän-

i Senaste lydelse 1967: 616. » Senaste lydelse 1970:192.

Prop. 1972:62

4

damål eller av annat särskilt skäl icke bör försäljas å offentlig auk­tion.

Denna lag träder i kraft dagen efter den, då lagen enligt därå med­delad uppgift utkommit från trycket i Svensk författningssamling.

Prop. 1972: 62

Utdrag av protokollet över jordbruksärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 10 mars 1972.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för jordbruksdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om ändring i jaktlagen och anför.

1 skrivelse den 7 januari 1971 tiU justitiedepartementet har riksåkla­garen (RÅ) föreslagit vissa författningsändringar, innebärande en av­lastning av en del uppgifter från åklagarväsendet. Såvitt rör jordbmks-departementets verksamhetsområde föreslär RA den ändringen att upp­visande av jaktkort enligt 32 § tredje stycket lagen (1938: 274) om rätt till jakt (jaktlagen) skall ske hos polismyndigheten i stället för hos åklagaren.

Efter remiss har yttranden över framställningen i denna del avgetts av rikspolisstyrelsen, statens naturvårdsverk, Föreningen Sveriges polis­mästare. Svenska jägareförbundet och Jägarnas riksförbund Lands­bygdens jägare.

I skrivelser den 21 december 1971 och den 7 februari 1972 har sta­tens naturvårdsverk föreslagit att bestämmelsen i 18 § 1 mom. jaktia-gen som reglerar kronans rätt tUl vissa djur dels skall omfatta ytterli­gare vissa angivna sällsynta eller värdefulla djur, dels skall upphöra att gälla i fråga om bäver. Vidare har naturvårdsverket i skrivelse den 11 februari 1972 föreslagit att verket skall få medge undantag från be­stämmelserna om försäljning av förverkad egendom på offentlig auk­tion i fråga om fågelägg eller annat djurmaterial, om det befinns lämp­ligt av vetenskapligt eller annat särskUt skäl. Över förslagen har ytt­randen avgetts av rikspolisstyrelsen, hovrätten för Övre Norrland, läns­styrelserna i Västernorrlands och Kalmar län, naturhistoriska riksmu­seet, Svenska jägareförbundet. Jägarnas riksförbund Landsbygdens jägare. Svenska naturskyddsföreningen och Sveriges omitologiska för­ening.

Prop. 1972: 62

6

Nuvarande bestämmelser

Enligt 18 § 1 mom. jaktlagen skall björn, varg, järv, lo, fjällräv, bä­ver, val, stork, öm, glada, brun glada, pilgrimsfalk, jaktfalk, berguv, fjälluggla eller lappuggla som dödas, fångas eller anträffas som fallvilt tillfalla kronan oberoende av vem som har jakträtten. Kungl. Maj:t el­ler myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer kan dock förordna om undantag från denna regel. Sådant förordnande har meddelats i fråga om björn, lo och val (23 § 1 och 3 mom. jaktstadgan (1938: 279)). Den som olovligt tiUägnar sig djur som avses-i 18 § 1 mom. dömes såsom för olovlig jakt till böter eller fängelse i högst sex månader. Är brottet att anse som grovt, kan straffet bli fängelse i högst ett år (29 § 1 mom. andra stycket).

I 30 § finns bestämmelser om förverkande av olovligen åtkommet villebråd eller fallvilt och av hjälpmedel som använts vid brottet. Jakt­rättsinnehavaren m. fl. har i vissa fall rätt att ta i beslag olovligen åt­kommet jaktbyte och hjälpmedel som använts vid den olovliga jakten (31 §).

Enligt 32 § tredje stycket skall den som blivit angiven för underlå­tenhet att vid jakt medföra eller på anmodan uppvisa gällande jaktkort vara fri från ansvar, om han inom viss tid hos åklagaren visar att han vid tiden för förseelsen innehade gällande jaktkort och omständighe­terna ger vid handen att förseelsen haft sin grund i förbiseende.

Om i beslag taget djur är underkastat förskämning, får det efter syn och värdering av två ojäviga män försäljas på lämpligt sätt av den som verkställt beslaget. Annan förverkad egendom skall försäljas på offent­lig auktion. I fråga om förverkade skjutvapen och sådana redskap som inte får användas tUl jakt eller fångst gäller dock särskilda bestämmel­ser (36 § 2 mom.).

Vad som enligt bestämmelserna i 18, 29, 30, 31 och 36 §§ gäller om fågel som avses i 18 § 1 mom. avser i tUlämpliga delar även olovlig tillägndse eller förstörelse av sådan fågels ägg eller bo (37 §).

I 24 § 1 mom. jaktstadgan föreskrivs skyldighet för den som dödat eUer fångat djur som avses i 18 § 1 mom. jaktlagen att genast anmäla händelsen till närmaste polismyndighet, oberoende av vem djuret till­faller. Anträffar någon djur av ifrågavarande slag såsom fallvUt, är han skyldig anmäla förhållandet till polismyndigheten. Samma skyl­dighet åvUar den som anträffar sådant djur så illa skadat eUer sårat eller eljest i sådan belägenhet, att det bör avlivas, och som själv inte avlivar djuret. Får markägaren kännedom om förhållande som sålunda skall anmälas, är han skyldig att förvissa sig om att anmälan skett eller själv göra anmälan. Samma skyldighet åvilar arrendator och jakträtts­innehavare. Den som försummar att göra anmälan dömes tUl böter, högst 500 kronor (32 § 3 mom.).

Prop. 1972: 62

7

I 27 § föreskrivs att var och en som för egen eller annans räkning tar emot hela djur av inhemsk art eUer skiim eller annan del av sådant djur för uppstoppning eller annan preparering är skyldig att föra förteck­ning över sådana varor. Bestämmelsen gäller alla djurarter oavsett jakt­tid eller fridlysning. Av förteckningen skall framgå när varan mottogs, vem som lämnat den och, om den utiämnats eller överlåtits, när och tiU vem det skett. Vamförteckningen och lager av varor skall hållas till­gängliga för granskning av polisman. Naturvårdsverket får meddela när­mare föreskrifter om förteckning som avses i paragrafen samt om kon­troll av efterlevnaden av denna. Den som bryter mot 27 § eUer åsido­sätter föreskrift som meddelats med stöd av samma paragraf eller inför oriktig uppgift i förteckning eller annan handling som avses där, dömes till böter, om gärningen ej är belagd med straff i brottsbalken (28 § 4 mom.).

Enligt kungörelsen (1970: 764) om omhändertagande av kronans vil­lebråd skall polismyndighet som tagit emot anmälan om djur som avses i 18 § 1 mom. jaktlagen låta ta hand om djuret och vidarebefordra an­mälan till naturvårdsverket (1 §). Verket kan sedan i samråd med mot­tagaren bestämma att djuret eller del av djuret skall överlämnas till na­turhistoriska riksmuseet, institution för forskning eller undervisning eller annan mottagare som verket bestämmer (2 §).

Riksåklagarens skrivelse och remissyttrandena

RÄ säger i sin skrivelse att enligt de anvisningar angående vissa frå­gor rörande ledningen av fömndersökning i brottmål som utfärdats av RÅ och rikspolisstyrelsen gemensamt det numera ankommer på polis­myndighet att leda förundersökning rörande underlåtenhet att vid jakt medföra jaktkort. Det synes med hänsyn härtill naturligt att uppvisan­det av jaktkort skall ske hos polismyndigheten. Någon olägenhet för den enskilde kan detta inte innebära. Snarare torde det vara bekvämare att uppsöka polisen än åklagarmyndigheten, vilken inte alltid har sitt kontor i anslutning till polisens lokaler. RÅ föreslår därför att uppvi­sandet i fortsättningen skall ske hos polismyndigheten i stället för hos åklagaren.

Remissinstanserna tillstyrker RÅ:s förslag. Rikspolisstyrelsen föreslår att uttrycket "polismyndighet" ersätts med "pohsman", eftersom det gäller rutinärenden som bör kunna handläggas av polismän i allmän­het. Används uttrycket "polismyndighet" krävs det för att dessa upp­gifter skall kunna fullgöras av sådana pohsmän, att förevarande lagmm tas med i kungörelsen (1964: 595) om handläggning av vissa polischefs­uppgifter med angivande av att delegation kan ske till polisman, obe­roende av grad.

Prop. 1971:62

8

Natiffvårdsverkets skrivelser och remissyttrandena

Naturvårdsverket anför att utvecklingen under senare år beträffande vissa former av olovUg och olaga jakt bl. a. aktualiserat frågan om ut­vidgning av tillämpningsområdet för de bestämmelser som reglerar kro­nans rätt till vissa djur. Vid poliskontroller hos konservatorer har an­träffats stora mängder fridlysta djur, framför allt fåglar. Naturvårds­verket finner det givetvis angeläget att all brottslig jakt försvåras, men det måste anses som särskilt betydelsefullt att sådan verksamhet för­hindras som riktar sig mot sällsynta djur. Verket anser att en komplet­tering av antalet djurarter i 18 § 1 mom. jaktlagen skulle vara ett sätt att åstadkomma ökade möjligheter för pohsen att beivra sädana brott. Möjligheterna till kontroll skulle förbättras betydligt, särskilt vid kon­servatorsrazzior. Sedan kompletteringsfrågan aktualiserats också genom motioner i riksdagen (3LU 1970: 66) har naturvårdsverket inhämtat ytt­randen från naturhistoriska riksmuseet, skogshögskolan. Svenska jägare­förbundet. Svenska naturskyddsföreningen och Sveriges omitologiska förening. I yttrandena understryks enligt naturvårdsverket behovet, även från vetenskaplig synpunkt, av att den aktuella bestämmelsens giltighets­område utvidgas. Vidare preciserar varje remissinstans de arter som den anser böra tas med vid en komplettering. Efter övervägande av vad som anförts i frågan föreslår naturvårdsverket att uppräkningen av djur­arter i 18 § 1 mom. jaktlagen kompletteras med utter, trana, skärfläcka, aftonfalk, lärkfalk, stenfalk, tornfalk, bivråk, fiskgjuse, blå kärrhök, bmn kärrhök, mindre kärrhök, stäpphök, hornuggla, hökuggla jord­uggla, pärluggla, slaguggla, sparvuggla, tornuggla, rördrom, lunnefågel, salskrake, gråspett, mdlanspett, vitryggig hackspett, biätare, blåkräka, härfågel, kungsfiskare och sommargylling. Samtidigt föreslår verket att bäver utgår ur förteckningen. I förslaget har hänsyn tagits till att be­stämmelsernas tUlämpning inte får medföra alltför stora administrativa problem. Naturvårdsverket har därför inte ansett det lämpligt att före­slå komplettering med annan djurart än sådan som dels kan väntas bli föremål för olaga jakt på gmnd av rent kommersiellt värde, t. ex. som följd av artens sällsynthet, dels är särskilt intressant från vetenskaplig synpunkt. Djuren får vidare inte vara alltför svåra att artbestämma. De djur som framför allt ansetts vara av intresse är dagrovfåglar och ugg­lor. Båda dessa gmpper är föremål för ett utpräglat samlarintresse och flera av de arter som ingår i gmppema är dessutom sällsynta eller mindre vanligt förekommande. Verket har därför föreslagit komplette­ring med samtliga arter dagrovfåglar, utom duvhök, sparvhök, orm-vråk och fjällvråk vilka är föremålför viss jakt, och med samtliga ugg­lor utom den vanligt förekommande kattugglan. När det gäller övriga föreslagna fågelarter kan sägas att de är mycket sällsynta och kan bli

Prop. 1972: 62

9

föremål för okynnesskytte på gmnd av sina praktfulla färger eller sär­eget utseende.

Beträffande bäver visar 1969 års bäverinventering att bäverstammen efter inplantering stadigt ökat. Man räknar med att i landet fitms om­kring 7 500 bävrar med huvudsaklig koncentration till Värmland, Väs­ternorrlands och Jämtlands län. Eftersom bävern numera får anses som ett relativt vanligt förekommande djur, som redan är föremål för viss licensjakt, föreslår verket att den utgår ur lagrummet. I dess ställe bör i förteckningen föras in utter, som visar en motsatt tendens i fråga om förekomst och blivit aUtmer sällsynt.

I fråga om val och örn föreslår naturvårdsverket efter framställning av naturhistoriska riksmuseet att lagtexten förtydligas för att förebygga missförstånd. Det bör framgå att begreppet val omfattar valar i vidsträckt bemärkelse, t. ex. även tumlare och delfin. TUl örn bör räknas inte en­dast medlem av släktena Haliaetus och Aquila, dvs. hos oss havsörn, kungsörn och tillfälligt uppträdande stäppörn, kejsarörn och skrikörn utan även medlem av släktena Hieraetus och Circaetus, t. ex. hökörn, dvärgörn och ormörn.

I skrivelsen den 11 februari 1972 anför naturvårdsverket att det under senare år vid skilda tillfällen inträffat att personer dömts för olovlig och olaga jakt bestående i brottsligt äggsamlande. Därvid har ibland ganska betydande mängder ägg förklarats förverkade. Enligt 36 § 2 mom. jakt­lagen resp. 36 § 2 mom. jaktstadgan skall då dessa ägg försäljas på offentlig auktion. Naturvårdsverket anser att denna ordning ofta är olämplig. Äggen som ej sällan härrör från sällsynta och värdefulla fåglar har nämligen ett betydande intresse från vetenskaplig synpunkt. Exem­pelvis kan nämnas deras dokumenterade värde för biocidforskningen. Vidare är det olämpligt även med hänsyn bl. a. till brottsförebyggande intressen att materialet säljs på offentlig auktion och därmed på nytt kan komma ut på den allmänna marknaden. Ett auktionsförfarande torde också verka höjande på priset för material av aktuellt slag och kan där­med befaras locka personer som tidigare inte haft intresse för illegalt äggsamlande att börja ägna sig åt sådan verksamhet. Naturvårdsverket hemställer därför om en sådan ändring i jaktiagen och jaktstadgan att myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer, förslagsvis naturvårdsverket, får möjlighet att, om det bedöms lämpligt av vetenskapligt eller annat' skäl, meddela undantag från nämnda bestämmelser om försäljning av förverkad egendom på offentlig auktion. Naturvårdsverket framhåller att undantagsmöjligheten inte bör inskränkas till att avse enbart ägg, eftersom det kan inträffa att även annat förverkat djurmaterial visar sig ha vetenskapligt intresse.

Naturvårdsverkets förslag har tillstyrkts av samtliga remissinstanser. I fråga om kronans rätt till vissa djur som hör till de säUsynta arterna har i remissyttrandena inte gjorts andra invändningar än att det uttalats

Prop. 1972: 62

10

önskemål om viss ytterligare komplettering av förteckningen över kro­nans vUlebråd i 18 § 1 mom. Sålunda föreslår länsstyrelsen i Västernorr­lands län att nötkråka tas med i förteckningen. Vidare föreslår länssty­ relsen i Kalmar län och naturhistoriska riksmuseet att rödspov tas med i uppräkningen. Riksmuseet uttalar vidare önskemål att samma skydd bereds snatterand, fjällgås, dubbelbeckasin, dvärgmås, svarttärna och skräntärna. Härigenom skuUe riksmuseet kunna tUlföras ett genom sin sällsynthet synnerligen värdefullt material samtidigt som belastningen på berörda myndigheter genom listans utvidgning sannolikt skulle bli ringa. Biätaren kan enligt riksmuseets uppfattning utgå ur förteckningen, eftersom denna fågel förekommer i Sverige blott tillfälligt. Slutligen ifrågasätter riksmuseet om man inte lämpligen kunde säkerställa kro­nans rätt till illegalt insamlade fågelägg genom att i 18 § 1 mom. jakt­lagen omedelbart före orden "tillfaller kronan" lägga tUl "jämte ägg som insamlats från här nämnda fåglar".

Svenska jägareförbundet önskar få med stortrapp, småtrapp och krag-trapp i förteckningen. Däremot bör salskrake inte tas med, eftersom den är svår att skilja från andra andfåglar. Möjligheten att medge undan­tag från bestämmelsen om offentiig auktion bör enligt jägareförbundet begränsas till förverkade ägg av fridlyst fågel.

Svenska naturskyddsföreningen och Sveriges omitologiska förening anser att kattugglan och samtliga hackspettar bör tas med i förteck­ningen av principieUa skäl. Det föreligger eljest risk för att övervak­ningen av efterlevnaden av de föreslagna bestämmelserna inte blir effek­tiv. Det torde nämligen bli svårt att fälla den till ansvar som behållit en kronan tillfallande uggla eller hackspett, om han t. ex. påstår att han trott det vara fråga om en kattuggla resp. stor hackspett. Naturskydds­föreningen vill vidare i likhet med riksmuseet ha med snatterand, dub­belbeckasin och dvärgmås i förteckningen samt dessutom hasselmus och buskmus. Vidare föreslår naturskyddsföreningen att lydelsen av 18 § jaktlagen ändras så att även beslagtagna ägg av de i paragrafen nämnda fågelarterna tillfaller kronan.

Departementschefen

Komplettering av djurarterna i 18 § 1 mom. jaktlagen

Enligt 18 § 1 mom. jaktlagen skall björn, varg, järv, lo, fjällräv, bäver, val, stork, örn, glada, brun glada, pilgrimsfalk, jaktfalk, berguv, fjäll­uggla eller lappuggla som dödas, fångas eller anträffas som fallvilt till­falla kronan oberoende av vem jakträtten tillkommer, om ej Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer förordnar aimat. Bestämmelsen som innebär en begränsning i den rätt som tUlkommer jakträttsinnehavaren har sin grund i ett allmänt intresse ätt åt vårfalina

Prop. 1972:62

11

bevara vissa sällsynta djurarter. Man har härigenom velat förhindra att någon i vinstsyfte dödar sådana djur. Stadgandet kompletteras av be­stämmelser i 24 § 1 mom. jaktstadgan om skyldighet för den som dödat eUer fångat djur som avses i 18 § 1 mom. jaktiagen att genast anmäla händelsen till närmaste polismyndighet. Anmälningsskyldig är också den som anträffar sådant djur såsom fallvilt eller så illa skadat eller sårat att det bör avlivas och som själv inte avlivar djuret. Det åligger markägare, arrendator och jakträttsinnehavare som får reda på händelsen att för­vissa sig om att anmälan skett eller själv göra anmälan. I kungörelsen (1970: 764) om omhändertagande av kronans villebråd har meddelats be­stämmelser om omhändertagande av djur som anmälts till polismyndig­heten. I sammanhanget kan även nämnas bestämmelsen i 27 § jaktstad­gan om skyldighet för envar, som för egen eller annans räkning tar emot hela djur av inhemsk art eller skinn eller annan del av sådant djur för uppstoppning eller annan preparering, att föra förteckning över sådana varor och att hålla denna tillgänglig för granskning av polisman.

Naturvårdsverket anför att vid polisrazzior hos konservatorer under senare år har anträffats stora mängder fridlysta djur, framför allt fåglar. Verket anser det särskilt betydelsefullt att förhindra sådan brottslig jakt som riktar sig mot sällsynta djur. Om de i 18 § 1 mom. jaktlagen upp­räknade djurarterna kompletteras med ytterligare ett antal sällsynta och värdefulla djur, förbättras enligt verket kontrollmöjligheterna och polisen får ökade möjligheter att komma till rätta med sådana brott. Det är också av stort vetenskapligt intresse att sällsynta djur tillfaller kronan, om de anträffas döda. Naturvårdsverket föreslår nu efter hörande av naturhistoriska riksmuseet, skogshögskolan, Svenska jägareförbundet. Svenska naturskyddsföreningen och Sveriges omitologiska förening att förteckningen i 18 § 1 mom. jaktlagen kompletteras med följande fåglar, nämligen trana, skärfläcka, samtliga arter dagrovfåglar utom duvhök, sparvhök, ormvråk och fjällvråk, alla ugglor utom kattuggla samt rör­drom, lunnefågel, salskrake, gråspett, mellanspett, vitryggig hackspett, biätare, blåkräka, härfågel, kungsfiskare och sommargylling. Dessutom föreslår verket att bäver som numera är ett relativt vanligt förekomman­de djur i landet utgår ur förteckningen och ersätts av den aUtmer säll­synta uttern. Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget. Även jag bi­träder förslaget och förordar att uppräkningen i 18 § 1 mom. jaktiagen får det innehåll som naturvårdsverket föreslagit. Jag tillstyrker även den redaktionella jämkning som naturhistoriska riksmuseet föreslagit för att låta det komma till klarare uttryck att alla arter av val och örn om­fattas av bestämmelsen. Enligt vad jag inhämtat från riksmuseet kan en zoologiskt lämplig avgränsning ske genom användande av begrep­pet grupp. Detta har vitsordats av naturvärdsverket. Det synes sålunda lämpligt att lagtexten jämkas så att den avser förutom vissa uppräkna­de arter alla djur tillhörande någon av grupperna val, stork, trana, örn.

Prop. 1972: 62

12

glada, falk, kärrhök och uggla utom kattuggla. De ytterligare juste­ringar som föreslagits under remissbehandlingen är jag däremot inte beredd att tUlstyrka. Jag delar härvidlag naturvårdsverkets uppfattning att ett djur som skall tas med i förteckningen bör vara, fömtom säll­synt och vetenskapligt intressant, även lätt att artbestämma för allmän­heten. I annat fall blir bestämmelserna administrativt alltför betungan­de och får inte avsedd effekt.

Omhändertagande av förverkade fågelägg m. m. för forskningsändamål

Enligt 36 § 2 mom. jaktiagen skall förverkat villebråd i allmänhet för­säljas på offentlig auktion. Motsvarande gäller enligt 37 § i fråga om ägg av sådana fåglar som enligt 18 § 1 mom. tillfaller kronan. Naturvårds­verket anför att det vid skilda tillfällen under senare år inträffat att per­soner dömts för illegalt äggsamlande. De förverkade äggen har därvid enligt gäUande bestämmelser försålts på offentlig auktion. Denna ord­ning anser naturvårdsverket av flera skäl vara mindre lämplig. Ofta härrör äggen från sällsynta och värdefulla fåglar och har ett betydande intresse från vetenskaplig synpunkt. Med hänsyn till intresset att före­bygga brott är det vidare enligt naturvårdsverket olämpligt att materia­let säljs på offentlig auktion och därvid på nytt kommer ut på den all­männa marknaden. Äggen säljs ofta tUl dyra priser, vilket kan befaras locka personer att börja ägna sig åt illegalt äggsamlande. Naturvårds­verket föreslår därför att verket skall få bemyndigande att medge un­dantag från bestämmelserna om försäljning av förverkad egendom på offentlig auktion, om det befinns lämpligt av vetenskapligt eller annat särskUt skäl. Naturvårdsverket framhåller att undantagsmöjligheten inte bör inskränkas till att avse enbart ägg, eftersom det kan inträffa att även annat förverkat djurmaterial har vetenskapligt intresse.

Förslaget tillstyrks genomgående av remissinstanserna. Även jag fin­

ner förslaget ändamålsenligt och förordar att det genomförs. Jägareför­

bundet har föreslagit att möjligheten att medge undantag bör begränsas

till förverkade ägg av fridlyst fågel. För egen del ansluter jag mig till

naturvårdsverkets uppfattning i denna fråga. Jag föreslär sålunda att

Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer får medge

undantag frän bestämmelserna i 36 § 2 mom. andra stycket jaktlagen

om försäljning av förverkad egendom på offentlig auktion i fråga om

djur eller del av djur som behövs för forskningsändamål eller av annat

särskUt skäl inte bör försäljas på offentlig auktion. På gmnd av be­

stämmelsen i 37 § kommer undantagsmöjligheten att omfatta även ägg

av sådana fåglar som avses i 18 § 1 mom. Om förslaget antas ämnar

jag föreslå Kungl. Maj:t att motsvarande ändring görs i jaktstadgan.

I stadgan kan då naturvårdsverket bemyndigas att medge sådant un­

dantag.

-

Prop. 1972: 62

13

Jag förordar vidare att i 30 § görs den rättelsen att hänvisningen i paragrafens fjärde stycke kommer att avse tredje i stället för andra stycket.

Uppvisande av jaktkort

Enligt 32 § tredje stycket jaktlagen skaU den som blivit angiven för underlätenhet att vid jakt medföra eller på anmodan uppvisa gällande jaktkort vara fri från ansvar, om han inom viss tid hos åklagaren visar att han vid tiden för förseelsen innehade gällande jaktkort och om­ständigheterna ger vid handen att förseelsen haft sin gmnd i förbi­seende.

RA föreslår att uppvisandet av jaktkort i fortsättningen skall ske hos polismyndigheten i stället för hos åklagaren. En sådan ordning ter sig enligt RA desto naturligare som det numera ankommer på polismyn­dighet att leda förundersökning om förseelse det här rör sig om. RÅ anser det också bekvämare för den enskilde att uppsöka polisen än åklagarmyndigheten. Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget. Även jag finner det ändamålsenligt och förordar att det genomförs. Rikspo­lisstyrelsen har i sitt remissyttrande förordat att uttrycket polismyndighet ersätts med polisman, eftersom det gäller rutinärenden som bör kunna handläggas av polisman i allmänhet. Efter samråd med chefen för justi­tiedepartementet förordar jag att begreppet polismyndighet används i lagtexten. Eventuell delegation till enskild polisman kan sedan ske i administrativ ordning.

De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft dagen efter den, då lagen enligt därå meddelad uppgift utkommit från trycket i Svensk författningssamling.

Under åberopande av det anförda hemställer jag att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen

att antaga inom jordbmksdepartementet upprättat förslag till lag om ändring i lagen (1938: 274) om rätt till jakt.

Med bifall tUl vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga tUl detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

MARCUS BOKTR. STHLM 1972    720161

Kungl. Majrts proposition nr 63 år 1972

Prop. 1972:63

Nr 63

Kungl. MaJ:ts proposition med förslag till lag om tillverkning av silver­mynt på tio kronor; given Stockholms slott den 10 mars 1972.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över finansärenden, föreslå riksdagen att bifalla det förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departe­mentschefen hemställt.

GUSTAF ADOLF

G. E.[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att tiokronorsmynt vilka är avsedda som minnes- och jubileumsmynt skall tillverkas med en viss minsta silverhalt och silvermängd.

1    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 63

Prop. 1972: 63

Förslag till

Lag om tillverkning av silvermynt på tio kronor

Härigenom förordnas som följer.

1

§ Mynt med ett namnvärde av tio kronor skall tillverkas av en legering som innehåller minst 83 hundradelar silver. 100 mynt skall innehålla minst 1 500 gram sUver.

2

§ Om sammansättningen av mynten i övrigt samt om deras vikt och utförande förordnar Konungen.

Denna lag träder i kraft dagen efter den, dä lagen enligt därå med­delad uppgift utkommit frän trycket i Svensk författningssamling.

Prop. 1972: 63

Utdrag av protokollet över finansärenden, hållet inför Hans Majrt Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 10 mars 1972.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för finansdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om till­verkning av silvermynt på tio kronor och anför.

Lagen (1970: 1028) om rikets mynt, som trädde i kraft den 1 januari 1972, innehåller bl. a. bemyndigande för Kungl. Maj:t att ensam låta till­verka och utge mynt som skall vara lagligt betalningsmedel. Enligt lagen skall mynt finnas i valörer om fem kronor, en krona, femtio öre, tjugo­fem öre, tio öre och fem öre. Dessutom får mynt med ett namnvärde av tio kronor finnas. Valören är, som framgår av förarbetena (prop. 1970: 190 s. 42, BaU 1970: 79, rskr 1970: 473), avsedd som minnes- och jubi­leumsmynt och kan tiUverkas av en legering av silver.

Enligt 79 § regeringsformen får inte "någon förändring i rikets mynt till skrot eller korn, det vare sig till förhöjning eller avslag, äga rum utan riksdagens bifall; Konungens rättighet att låta slå mynt dock oförkränkt". I detta sammanhang betecknar skrot myntets bruttovikt och korn dess nettovikt i ädel metaU. Bestämmelsen om Konungens rätt att slå mynt innebär att Kungl. Maj:t ensam får bestämma myn­tens utseende och prägel. Enligt myntlagen förordnar Kungl. Maj:t om sammansättning, vikt och utförande av mynt, i vilka silver eller guld inte ingår. Bemyndigande att bestämma om sammansättning och vikt beträffande silver- eller guldmynt har inte lämnats Kungl. Maj:t.

I skrivelse den 18 januari 1972 har mynt- och justerings verket före­slagit att mynt med ett namnvärde av tio kronor skall tillverkas i silver. För att myntet skall få ett varaktigt attraktivt utseende anser verket att det bör framstäUas av en legering med hög sUverhalt. Myn­tet bör med hänsyn härtUI bestå till 83 "la av silver och till 17 »/o av koppar. Vikten bör anges på så sätt att 100 mynt skall innehåUa minst 1 500 gram silver. Enligt verkets uppfattning bör tiokronorsmynt fram­ställas inte bara som jubileumsmynt utan i begränsad omfattning också som gävomynt och för samlarändamål.

Tillverkning av mynt av legering av silver förekommer inte sedan år 1968, bortsett från en begränsad tillverkning år 1971 av femkronors-mynt. Som jag nyss anförde har dock vid tillkomsten av den nya mynt­lagen förutsatts att minnes- och jubileumsmynt av legering av silver och

Prop. 1972: 63

4

valören tio kronor skall få finnas. Liksom mynt- och justerings verket anser jag det motiverat att ett tiokronorsmynt skall kunna framställas för minnes-, jubileums- och gåvoändamål. Anledning kan bl. a. finnas att hugfästa minnet av en viss händelse eller epok eller i övrigt ge sär­skUt uttryck åt viss tilldragelse. Det bör därvid finnas möjlighet för Kungl. Maj:t att med stöd av redan givet bemyndigande utan tidsutdräkt förordna att sådant mynt framställs. Jag förordar därför att i särskild lag anges att tiokronorsmynt skall tUlverkas med viss minsta silverhalt och silvermängd. Enligt lagen (1971: 1082) om handel med ädelmetall­arbeten skaU silverarbete ha en medelhalt av minst 830 tusendelar fint silver. Motsvarande bestämmelser om silverhalten bör gälla för tiokro-norsmynten. Vidare bör minsta kvantiteten silver i mynten fastställas till i genomsnitt 15 gram per mynt. Med detta silverinnehåll får varje mynt en totalvikt på omkring 18 gram, vUket kan vara lämpligt med tanke på möjligheterna att ge myntet en konstnärlig utformning.

Under åberopande av det anförda hemstäUer jag att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen

att antaga inom finansdepartementet upprättat förslag till lag om till­verkning av silvermynt på tio kronor.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att tiU riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokoUet: Britta Gyllensten

MARCUS BOKTR. STHLM 1972     720160

Kungl. Maj:ts proposition nr 64 år 1972

Prop. 1972: 64

Nr 64

Kungl. Mai:ts proposition angående statligt stöd för tidsbe* gränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag; given Stockholms slott den 10 mars 1972.

Kungl. Maj:t viU härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över inrUcesärenden föreslå riksdagen att bifaUa det förslag om vars avlåtande tUl riksdagen föredragande departementschefen hemställt.

GUSTAF ADOLF

ERIC[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås åtgärder från samhäUets sida för att i vissa fall bereda erforderligt rådmm för omplacering av de anställda vid hot om nedläggning av företag eUer för överväganden om fortsatt drift av nedläggningshotat företag. Stödet skaU utgå i form av bidrag för tids­begränsad drift av företag som har trätt i likvidation eUer gått i konkurs. Verksamheten skaU handläggas av arbetsmarknadsverket och bedrivas på försök under begränsad tid. Kostnaderna har uppskattats tUl 5 milj. kr. för budgetåret 1972/73, vilket beräknas möjliggöra sysselsätt­ning av ca 1 000 personer under sex månader.

1    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 64

Prop. 1972: 64

Utdrag av protokollet över inrikesärenden, hållet inför Hans Majrt Ko­nungen i statsrådet på Stockholms slott den 10 mars 1972.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministem för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för inrikesdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om statligt stöd för tidsbegränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag och anför.

Inledning

De senaste årens tekniska och ekonomiska utveckling har tillsammans med den hårdnande intemationella konkurrensen lett till att struktur­omvandlingen i näringslivet och därmed på arbetsmarknaden har på­skyndats. Detta har bl. a. medfört en omfördelning i ökad takt av re­surser mellan olUca branscher och regioner med åtföljande ändrade förat­sättningar för sysselsättningen.

Genom den successiva utbyggnaden och differentieringen av arbets­marknadspolitiken finns numera en rik arsenal av medel som i skUda situationer kan vara de enskUda människorna tiU hjälp vid nödvändiga byten av yrke eller arbetsplats i en fortgående stmkturrationlisering. I vissa fall kan emeUertid nuvarande arbetsmarknadspolitiska medel inte anses vara helt tillräckliga. Det gäller framför allt när särskilda åtgärder kan bedömas vara nödvändiga i syfte att häUa driften vid ett nedlägg­ningshotat företag i gång tiUs frågan om företagets framtid hinner klar­läggas och åtgärder eventuellt vidtas för att säkra fortsatt verksamhet vid företaget. Det kan också vara fråga om ett uppskov med nedlägg­ningen för att ge rådrum för förmedling av nya arbeten eller insatser av annat slag för de anställda. Mot denna bakgrund har inom inrikesdepar­tementet upprättats en i januari 1972 dagtecknad promemoria (Ds In 1972: 2) med förslag till statligt stöd för tidsbegränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av kommerskol­legium, efter hörande av ett antal företagareföreningar, näringsfrihets­ombudsmannen  (NO),  arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), länsstyrelserna

Prop. 1972: 64

3

i Östergötlands, Kronobergs, Kalmar, Älvsborgs, Örebro, Gävleborgs, Jämtiands och Västemorrlands län, delegationen för de mindre och medelstora företagen, konkurslagskommittén, utredningen rörande ökad anställningstrygghet och vidgad behörighet för arbetsdomstolen. Ackords­centralen i Stockholm, Landsorganisationen i Sverige (LO), Statsföretag AB, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Svenska bankföreningen. Svenska sparbanksföreningen. Svensk industriförening, Sveriges akade­mikers centralorganisation (SACO), Sveriges hantverks- och industri­organisation (SHIO), Sveriges industriförbund och Tjänstemännens cen­tralorganisation (TCO).

Departementspromemorian

Medel för långsiktiga lösningar av de anställdas sysselsättning vid ned­läggning eller driftinskränkning

Den första försvarslinjen vid alla omställningar på arbetsmarknaden representeras av arbetsförmedlingen. Dess primära uppgift är att hjälpa de arbetssökande att finna nytt arbete som fyUer de anspråk som den sö­kande har rätt att ställa. Förmedlingen förfogar över en rad hjälpmedel för att underlätta sådan arbetsplacering. Genom flyttningsbidrag kan den ekonomiska bördan minskas för den som av arbetsmarknadsskäl tvingas söka sin utkomst på annan ort. Genom ersättning för resekost­nader, starthjälp och i vissa fall även utmstningsbidrag kan de ekono­miska svårighetema under den första anställningstiden avhjälpas. Borta-vistelsebidrag eller hyrestillskott under en övergångstid kan kompen­sera de extrakostnader för bl. a. dubbla hushåll som en flyttning tiU annan ort ofta medför. Staten kan medverka även med inlösen av egna­hem eller bostadsrättslägenheter när den sökandes tidigare bostad inte utan stor förlust kan försäljas eller överlåtas pä vanligt sätt.

Genom arbetsmarknadsutbildning kan arbetskraftsutbudet bringas i bättre överensstämmelse med efterfrågan och den arbetssökande få möj­lighet att söka sig till en tryggare och i övrigt bättre anstäUning än tidi­gare. Utbildning i form av omskolning och fortbildning har därför fått allt större betydelse som arbetsmarknadspolitiskt medel.

Med olika åtgärder - aktivering av ej sysselsatta, arbetsvårdsinsatser för äldre och handikappade, undanröjande av hinder för bl. a. deltids­arbete - söker samhället underlätta för skilda grupper av arbetssökande att göra sig gällande på arbetsmarknaden. Oavsett konjunkturläge kan samhäUet tvingas vidta åtgärder för att skapa sysselsättning. Bakgrund tiU detta kan vara stmkturella förändringar i sysselsättningen på en ort, strävan att bereda arbete för handikappad eller eljest svårplacerad ar­betskraft, ett dokumenterat allmänt behov av att stärka sysselsättningen i ett område etc. Till de selektiva åtgärder arbetsmarknadspolitiken ar­betar med i sådana situationer hör offentliga arbeten av skilda slag,

1* Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 64

Prop. 1972: 64

4

(allmänna beredskapsarbeten, särskilda beredskapsarbeten, industrieUa beredskapsarbeten och industribeställningar). Hit får också hänföras insatser för industrilokalisering.

Anpassad eUer skyddad sysselsättning för att ta tiUvara den arbets­förmåga som finns hos personer med skilda handikapp har blivit en aUtmer utbyggd och differentierad verksamhet inom den sektor för sys-selsättningsskapande åtgärder som samhället anordnar för arbetskraft som har begränsade möjligheter att konkurrera om arbetstillfällena på den öppna marknaden. Skyddade arbeten bedrivs antingen vid s. k. skyddade verkstäder eller i form av olika utearbeten. I stor utsträckning bedrivs arbetena i kommunal eller landstingskommunal regi.

En specieU form av skyddat arbete är s. k. arkivarbeten, som an­ordnas vid statiiga, allmännyttiga eller ideella institutioner, varvid sta­ten f. n. betalar hela lönekostnaden. Arkivarbeten kan också anord­nas av kommun, varvid visst bidrag utgår av statsmedel. Slutligen skall nämnas, att näringshjälp kan utgå till handikappad för start av egen rörelse. TiU företag som i särskUd ordning anstäUer person med nedsatt arbetsförmåga i s. k. halvskyddad sysselsättning kan bidrag också utgå liksom tUl sådana särskilda anordningar på arbetsplatsen som är nöd­vändiga för att den handikappade skall kunna utföra sitt arbete eller för att arbetsplatsen skall bli tUlgänglig för denne.

Arbetsmarknadspolitiska insatser initieras inte endast när arbets­löshet hotar. Sysselsättningspolitiken och de medel den arbetar med an­passas ständigt till de växlande förhåUanden som arbetsmarknaden upp­visar under påverkan av konjunkturella och strukturella förändringar. Samhällets insatser i samband med den stmkturella omvandlingen in­riktas inte ensidigt på att underlätta omstäUningen för den arbetskraft som hotas av friställning. I samband med rekonstmktioner, fusionering och sammanslagning av företagsenheter söker staten förstärka redan etablerad företagsamhet genom att ställa finansiell hjälp till förfogande för sådana företag eller företagsgmpperingar som bedöms ha långsiktiga möjligheter till lönsam verksamhet och därmed tryggad sysselsättning för de anstäUda. I detta sammanhang kan hänvisas tiU bl. a. prop. 1972: 46 som nyligen har avlämnats till riksdagen och vari föreslås statiigt stöd för att underlätta stmkturomvandlingen inom vissa branscher.

Nuvarande medel att få ökat rådrum för att åstadkomma långsiktiga lösningar

Varselsystemet. Sedan år 1952 har mellan arbetsmarknadens parter funnits en överenskommelse om varsel vid personalinskränkningar. Nu gällande överenskommelse mellan å ena sidan AMS och å andra sidan SAF, Sveriges industriförbund, LO och TCO tillkom är 1968. I anslut­ning tiU deima överenskommelse har liknande uppgörelser träffats mel-

Prop. 1972: 64

5

lan AMS och en rad mindre arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer. Överenskommelserna syftar tUl att ge rådrum för såväl de anstäUda som för samhället att överväga de skilda alternativ som kan finnas för att bereda de anställda ny och tryggare anställning.

Enligt överenskommelserna skall om det är fråga om uppsägning eller permittering för längre tid än två veckor varslet lämnas minst två måna­der innan åtgärden sätts i kraft. Gäller uppsägningarna fler än 50 an­ställda är varseltiden minst tre månader, och om driftsenhet med fler än 100 anstäUda skall läggas ned skaU varslet lämnas minst fyra månader innan avvecklingen börjar.

Frågan om lagstadgad varselskyldighet har motionsvägen behandlats av riksdagen vid upprepade tillfällen. Krav på lagstadgad varseltid på tvä månader fördes sålunda fram i en motion tUl 1954 års riksdag. Även senare, senast år 1970, har frågan varit föremål för riksdagens be­handling. I samtliga fall har motionerna avslagits med motiveringen att man bör fortsätta med nuvarande ordning, dvs. frivilliga överenskom­melser.

En arbetsgmpp med företrädare för AMS, SAF, Sveriges industri­förbund, LO och TCO har nyligen tillsatts med uppgift att ställa samman erfarenheterna av gällande överenskommelse om varsel vid driftin­skränkningar och överväga behovet av eventuella ändringar.

Industribeställningar. För att förhindra friställning av anstäUda vid företag som har varslat om temporär driftinskränkning eller för att uppskjuta friställning vid företag som varslat om nedläggning får AMS lägga ut industribestäUningar.

Den årliga ramen för dessa s. k. rådrumsbeställningar har normalt varit begränsad till 5-10 mUj. kr. Vid mer betydande konjunkturav-mattningar med åtföljande sysselsättningsproblem har statiiga och kom­munala industribeställningar tidigarelagts i större omfattning.

De internationella förpliktelser Sverige har inom EFTA begränsar möjligheterna att stödja sysselsättningen med hjälp av offentlig upp­handling. På vissa områden är förpliktelserna dock mindre omfattande. I första hand gäller detta upphandling för totalförsvarets behov av varor av strategisk betydelse. Eftersom totalförsvaret svarar för en mycket betydande del av den statliga upphandlingen kan företag som producerar krigsmateriel eller andra för totalförsvaret betydelsefulla produkter och som hotas av sysselsättningsproblem i vissa faU stödjas genom statliga bestäUningar.

Även om sålunda offentiig upphandling i form av s. k. rådmmsbeställ-ningar, tidigareläggning av bestäUningar eller sysselsättningspolitiskt be­tingade bestäUningar i andra former med hänsyn tUl vad som här har sagts kan få endast begränsad omfattning är verksamheten i vissa faU ett värdefullt komplement tUl andra stödformer inom arbetsmarknadspoli­tiken. Eftersom det i huvudsak är fråga endast om tidigareläggning av

Prop. 1972: 64

6

inköp är kostnaderna för dessa former av stöd förhållandevis låga.

Industriella beredskapsarbeten. Sedan budgetåret 1966/67 bedrivs för­söksverksamhet med s. k. industriella beredskapsarbeten. Syftet med des­sa är främst att göra temporära insatser för anställda som friställs i samband med företagsnedläggningar eller andra former av omstäUning på arbetsmarknaden.

I regel anordnas de industrieUa beredskapsarbetena i lokaler som AMS hyr. I något speciellt fall har AMS bedrivit arbetena i den ned­läggningshotade industrin för att därigenom förlänga avvecklingstiden.

Företagsarrende. Formen med ett statiigt arrendeförhållande i syfte att uppskjuta en beslutad avveckling prövades under ca tre månader vintern 1970-1971 i fråga om tvä företag båda försatta i konkurs, AB Flygsfors Glasbmk och AB Målerås Glasbruk.

Ett av skälen tUl att staten genom AMS arrenderade de båda företa­gen och genom särskUd administratör svarade för driften under en i avtalet mellan staten och konkursförvaltaren fixerad tid var att konkurs­förvaltningen med hänsyn till den ekonomiska utvecklingen i konkurs­boet inte kunde iaktta gäUande tid för varsel om friställning av de anstäUda. Tillräckligt rådrum saknades därför för att genomföra nöd­vändiga omställningar för arbetskraften.

Vid AMS tUlträde av arrendet erbjöds samtliga vid varseltUlfället an­ställda arbetstagare sysselsättning i resp. företag. Under hela rådrums-tiden fanns viss dag varje vecka särskild arbetsförmedlingsexpedition imrättad såväl i Flygsfors som i Målerås för att lämna service åt dem som sökte annan sysselsättning eller önskade komma i fråga för annan arbetsmarknadsåtgärd.

Genom samhällets engagemang skapades erforderligt tidsutrynmie för sysselsättningspolitiska insatser. Genom rådrumjnet blev det även möjligt för konkursförvaltaren att finna köpare tUl företagen.

När företagen efter arrendetidens utgång övergick till resp. köpare anställdes ca 115 av de omkring 250 personer som berördes av varslen. Genom andra arbetsmarknadsåtgärder kunde den direkta arbetslösheten hållas nere. Den omfattade vid köptUlfället ca 35 personer, varav fler­talet var kvinnor bundna tUl orten.

Dagsverkskostnaden per anställd under den tid AMS drev företagen har beräknats tih 66: 50 kr. Avräknas från detta belopp vad som inbe­talades i källskatt för de anställda uppgick dagsverkskostnaden till 35: 25 kr. Som jämförelse kan nämnas att dagsverkskostnaden (AMS' andel) vid andra industriella beredskapsarbeten beräknas uppgå till i genomsnitt 78 kr.

Vid skogsvårdsarbeten är den genomsnittiiga dagsverkskostnaden (AMS' andel) 118 kr., vid natur- och landskapsvård 103 kr. och vid arbe­ten inom kultur- och fornminnesvården 130 kr. Högsta dagsverkskostna-

Prop. 1972: 64

7

den vid beredskapsarbete förekommer vid byggande av aUmänna vägar som allmänna beredskapsarbeten. Kostnaden har uppgått tiU genomsnitt-Ugt ca 470 kr. Det bör dock beaktas att dessa senare dagsverkskostnader utgör den totala kostnaden utan avdrag för värdet av vad som produ­ceras.

Överväganden och förslag

I promemorian konstateras att det rådrum som kan skapas med nuva­rande arbetsmarknadspolitiska medel i aUmänhet har visat sig vara tUl­räckligt för de omställningsproblem som kan uppkomma vid friställning av arbetskraft i samband med nedläggning av företag etc. Erfarenhets­mässigt gäUer detta emeUertid inte när friställningen av arbetskraft är mycket omfattande eller när företaget är lokaliserat tiU en mindre ort Och där dominerar den lokala arbetsmarknaden. Inte heller torde det gäUa när företagets finansiella ställning är så undergrävd att drastiska åtgärder är nödvändiga för att snabbt genomföra nedläggningen eUer när den aviserade nedläggningen eller personalreduktionen sker vid en från konjunktursynpunkt särskilt olämplig tidpunkt. Allmänt gäUer att nuvarande medel i sådan situationer kan visa sig vara otiUräckliga eller i vissa fall orimligt kostsamma i förhåUande tiU sysselsättningseffekten. Särskilt torde detta gälla vid fristäUning av arbetskraft i mer betydande omfattning under lågkonjunktur med svag ekonomisk aktivitet och ringa efterfrågan på arbetskraft.

En fördröjning av en beslutad avveckling är i många faU motiverad även för att möjliggöra undersökningar humvida företaget kan re-konstmeras med eUer utan statliga insatser. Visserligen erbjuder nu­varande arbetsmarknadspolitiska medel vissa möjligheter att skapa råd­rum också i dessa situationer genom t. ex. industribeställningar eller industrieUa beredskapsarbeten. Inte sällan tar det emellertid så lång tid att påverka eller starta produktionen att åtgärdema ger effekt först efter den tidsperiod då effekten hade behövts. Nuvarande arbetsmark­nadspolitiska medel kan därför i dessa speciella nedläggningssituationer bedömas vara otiUräckliga för att driften vid företaget temporärt skall kunna upprätthållas i avvaktan på att de anställdas sysselsättningspro­blem kan lösas eUer frågan om fortsatt verksamhet vid företaget i ur-spmnglig eUer annan omfattning kan utredas. Sådan utredning kan avse fömtsättningarna för företagets rekonstruktion, försäljning alter­nativt fusionering eller sammanslagning med annat företag samt över­gång till annan företagsform.

De två situationer då särskilda åtgärder från samhällets sida, utöver dem som f. n. står tUl buds, främst kan behövas för att i erforderlig omfattning uppskjuta en varslad nedläggning av ett företags hela verk-

2* Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 6

Prop. 1972: 64

8

samhet eller del därav är enligt promemorian dels då företag har trätt i likvidation eUer försatts i konkurs och dels då företag har varslat om nedläggning av hela eUer en del av sin verksamhet för att undvika ytterligare förluster.

I det sistnänmda fallet kan situationen vara den att företaget antingen står inför en nära förestående likvidation eller att dess ekonomi är belastad men inte hotad av den verksamhet som avses läggas ned.

Vanligtvis torde i här berörda situationer så lång tid stå tUl arbets­marknadsverkets förfogande att den omstäUning, som beslut om ned­läggning innebär för de anstäUda, från samhällets sida kan klaras med nuvarande arbetsmarknadspolitiska medel. Som nämnts i det föregående behövs emellertid i vissa fall - bl. a. när en varslad nedläggning är sär­skilt omfattande och sker på ort med ensidigt näringsliv - längre tid för att de anställdas problem skall få en tiUfredsstäUande lösning. SärskUt viktigt är detta i situationer när en rekonstmktion av företaget framstår som ett realistiskt alternativ till nedläggning eller när andra former för fortsatt verksamhet kan övervägas.

Konkurs eller likvidation. Som huvudregel gäller enhgt vad som framhåUs i promemorian att det mest akuta behovet av temporära åt­gärder uppstår i samband med att ett företag träder i likvidation enligt bestämmelserna i 142 § lagen (1944: 705) om aktiebolag eUer försätts i konkurs.

Skälet tUl att awecklingsförloppet vanligen blir mera dramatiskt vid likvidations- eUer konkursförfarande än i andra fall är att vissa fömt­sättningar enligt aktiebolagslagen och konkurslagen skall uppfyllas. Sålunda får driften av rörelsen efter beslut om likvidation eUer konkurs fortsättas endast i den utsträckning det är nödvändigt för en ändamåls­enlig avveckling. Förvaltningen av företaget handhas inte längre av den tidigare företagsledningen utan av hkvidatorer eller konkursförvaltare.

Eftersom samma möjligheter behövs för att skapa rådmm vare sig det är fråga om skyldighet att träda i likvidation eller konkurs behand­las i promemorian endast konkursläget, där handlingsutrymmet vid av­vecklingen är starkast begränsat.

Konkursförvaltaren skaU snarast efter konkursens början upprätta bo­uppteckning och en skriftlig berättelse över boets tUlstånd. Visar det sig att fortsatt drift ökar skulderna och förvärrar obeståndet skaU verksam­heten läggas ned och konkursen avslutas så snart som möjUgt. I denna situation kan konkursförvaltaren inte alltid iaktta varselöverenskommel­sens tidsfrister. Konkursförvaltaren skaU däremot bl. a. ta hänsyn tiU gäUande kollektivavtal, andra avtal eUer kontrakt som reglerar förhål­landet mellan företaget och de anställda samt bestämmelserna i lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissa arbetare. Arbetstagares löne­fordran i en konkurs är numera skyddad genom lagen (1970: 741) om statiig lönegaranti vid konkurs.

Prop. 1972: 64

9

En snabb nedläggning av ett konkursdrabbat företag i en besvärlig kon­junktursituation eUer när arbetsmarknadsförhåUandena eljest är ogynn­samma aktualiserar med särskUd styrka ett statiigt ingripande för att till de anställdas skydd skapa rådmm för en till arbetsmarknadssituationen anpassad avveckling eller för undersökningar eller överläggningar om möjligheterna till fortsatt drift vid företaget efter rekonstruktion, försälj­ning eller hknande. Som fömt har sagts är nuvarande medel för att få till stånd ett sådant rådrum inte alltid tillräckliga. Det ytterligare me­del som enligt promemorian i första hand bör övervägas för detta ända­mål är t. ex. att staten under viss begränsad tid betalar företaget (kon­kursboet) ekonomiska bidrag som är relaterade till arbetskraftens lön enligt gällande avtal.

Om staten betalar driftbidrag under en kortare awecklingsperiod åtar sig staten inte något formeUt företagaransvar. Bedömningen av om det är möjligt att driva företaget under en sådan avvecklingstid åvUar kon­kursboet. Samhällets insats inskränker sig tiU att staten ekonomiskt stö­der en till arbetsmarknadsläget bättre relaterad avveckling eller skapar rådmm för överväganden om rekonstmktion eller annan förändring av verksamhetens drift.

Inträder staten däremot som arrendator av ett företag övertar staten också formellt företagaransvaret under arrendeperioden. Det innebär bl. a. att staten tar på sig alla utgifter för rörelsens drift och tar alla in­komster av driften under arrendeperioden. Vidare åvUar det sociala an­svaret för de anställda staten som arbetsgivare under arrendetiden.

Vare sig staten genom bidrag medverkar tiU att fördröja avvecklingen vid ett företag eller, som i det följande berörs, undantagsvis arrenderar en i konkurs försatt rörelse bör åtgärden så långt möjligt vara så utformad att den inte mbbar konkurrensförhåUandena inom den bransch där det aktuella företaget arbetar.

Ett statligt engagemang i form av ett lönerelaterat driftbidrag - och särskilt ett arrende av konkursdrabbat företag - rymmer vissa svårbe­dömbara ansvarsfrågor och är från strikt konkurtenssynpunkt inte in-vändningsfritt. Med hänsyn främst tUl de anställdas intressen kan emeller­tid starka skäl åberopas för att det allmänna i särskilda situationer ändå ingriper med åtgärder som kompletterar och förstärker andra arbets­marknadspolitiska insatser. Ett uppskov kan vara av stort värde också för att ge ökade möjligheter tiU överläggningar och kontakter i avsikt att skapa ny sysselsättning på orten. Från statsfinansiell synpunkt kan det vidare vara fördelaktigare med stöd tiU fortsatt drift under begrän­sad tid än en omedelbar nedläggning. Av betydelse är dessutom att möj­ligheterna att få nya industrier tiU orten torde vara större om de an­ställda vid företaget inte snabbt skingras.

På grundval av vad som har sagts i det föregående föreslås att som försöksverksamhet ett driftbidrag skaU kunna utgå tiU nedläggnings­hotade företag. Sådant bidrag bör kunna utgå endast tiU företag som är i lUcvidation enligt 142 § lagen (1944: 705) om aktiebolag eller i konkurs.

Prop. 1972: 64

10

Bidrag föreslås kunna utgå under en begränsad tid om högst sex måna­der. I undantagsfall bör om särskUda skäl föreligger bidrag kunna utgå under högst tolv månader. Beslut om förlängd tid, utöver sex månader, bör fattas av Kungl. Maj:t. Bidraget bör utgå för det antal anstäUda vid det konkursdrabbade företaget som AMS och konkursboet kommer över­ens om.

Bidraget bör avvägas så att det i sig inte ökar företagets tiUgångar.

Bidraget föreslås få uppgå tUl högst en tredjedel av den lön inkl. sociala kostnader som betalas till arbetskraften. 1 undantagsfaU, om risk föreligger för betydande samhäUssodala problem och det nedlägg­ningshotade företaget inte kan upprätthålla sin verksamhet utan att hög­re bidrag utgår, föreslås möjlighet att under samma fömtsättningar i öv­rigt tiUerkänna företaget bidrag med högst 50 % av lönesumman inkl. sociala kostnader. Av praktiska skäl bör bidraget beräknas på gmnd­val av den samlade månatliga lönesumman inkl. sociala avgifter för de anstäUda hos företaget vilka omfattas av överenskommelsen om bidrag. Dock bör det bidragsgrundande beloppet inte inkludera lön tiU enskild i den mån den överstiger ATP-gmndande inkomst. För månad innebär det att högsta lönesumma för enskild som får inräknas inte får överstiga 1/12 av 7 1/2 gånger vid varje tUlfälle gällande basbelopp. Bidragsbelopp som avser sociala kostnader för de anstäUda (ATP-avgifter, semesterersätt­ning, m. m.) bör inte utbetalas direkt till företaget utan förvaltas över särskilt konto.

Sjtet med driftbidrag är som nämnts att förmå konkursboet att driva företagets verksamhet ytterligare någon tid. Bidraget avses sålunda täcka det underskott som driften annars skulle ge. Däremot är det givetvis inte meningen att bidraget skaU medverka tiU att den fortsatta verksamheten under stödtiden ger vinst till företagets borgenärer eller ägare. Bidrags-nivån bör bestämmas med hänsyn härtiU. Bidragets storlek bör omprö­vas varje månad allt efter som erfarenheter vinns av driftresultatet. Då omständighetema i det enskilda fallet gör sådant förfarande lämpligt bör bidraget lämnas på vUlkor att helt eUer delvis kunna reaktiveras i form av lån med återbetalningsskyldighet.

Beslut om driftbidrag bör i konkurs- och likvidationssituationer un­der försöksverksamheten ankomma på AMS: Utbetalning och uppfölj­ning av den verksamhet som bidrag utgår till bör handhas av länsarbets­nämnden i det län, där verksamheten bedrivs. Utbetalning av bidraget bör ske till företaget sedan länsarbetsnämnden fått bestyrkt uppgift om be­loppet av utbetald lön för varje anställd för den löneperiod företaget nor­malt tUlämpar. Avdrag för preliminär skatt görs av konkursboet för hela lönen. Med den inskränkning som angetts i det föregående bör utbetal-m'ngen kunna gmndas på summan av utbetalda löner. Saknar företaget möjlighet att betala lönema utan att ha tillgång tiU bidragsbeloppet bör utbetalning av bidrag kunna ske i anslutning till löneutbetalningen och '

Prop. 1972: 64

1 j

övrigt på det sätt och under den kontroll som länsarbetsnänmden före­skriver.

Vid prövning av bidragsfrågan måste hänsyn tas tiU att en minsta ar­betsstyrka måste finnas för att produktionen skaU kunna upprätthål­las och försiggå under godtagbara ekonomiska förutsättningar. Detta kan också innebära, att vissa nyckelpersoner, som med hänsyn till sina yrkeskunskaper utan större svårigheter kan beredas annan likvärdig sys­selsättning på arbetsmarknaden, måste erbjudas att stanna kvar i det nedläggningshotade företaget under en övergångstid.

Det antal arbetstagare för vilkas löner bidrag skaU utges bör fast­ställas på förhand månad för månad efter överläggning mellan arbets­marknadsverket och företaget/konkursförvaltaren. Avsikten med en så­dan åtgärd är att kravet på funktionsduglighet vid företaget med jämna mellanmm skall vägas mot möjligheterna att successivt bereda den fri-stäUningshotade arbetskraften annan sysselsättning eller bedöma möjlig­heterna att fortsätta driften efter rekonstmktion, försäljning e. d.

I princip bör driftbidrag inte utgå under den varseltid som gäller för företaget enligt varselöverenskommelsen år 1968. Eftersom det emeller­tid i en konkurssituation kan uppstå konfliktförhållande mellan å ena sidan varselöverenskommdsen och ä andra sidan konkurslagen bör det ankomma på AMS att avgöra från vilken tidpunkt bidrag skaU utgå. Bi­drag bör dock inte kunna utgå retroaktivt. I de undantagsfall då drift­bidrag utgår under varseltiden bör bidraget förenas med återbetalnings­skyldighet.

För att driftbidrag skall få utges bör företaget vid tidpunkten för be­slutet om konkurs i regel ha minst 100 anstäUda, inkl. företagsledning. I särskilda faU när företaget har synnerlig betydelse för arbetsmarknaden på orten bör bidrag kunna utgå också till företag med färre anställda. Bedömningen av antalet anställda bör hänföra sig till det arbetsstäUe som berörs. Med arbetsställe avses ett företags samtliga arbetsplatser inom samma kommun. I regel bör varje företag som ingår i en koncern härvid betraktas som ett särskilt företag. Den omständigheten att före­taget ingår i en koncern bör emellertid självfallet påverka bedömningen av om bidrag skall utgå eller företaget självt skall svara för driften un­der hela den tid som från samhäUets synpunkt behöver stå tiU förfogan­de för avveckling.

Det bör ankomma på AMS att med här angivna förutsättningar efter utredning träffa överenskommelse om såväl bidragsperioden som bi­dragsnivån.

Som har redovisats i det föregående har företagsarrende i ett par fall förekommit för att bereda de anställda nödvändigt rådmm vid före­tagsnedläggningen. Även i fortsättningen bör det i rena undantagsfall och dä synnerliga skäl föreligger komma i fråga att arrendera företag. Sådant arrende bör kunna komma i fråga endast imder begränsad tid

Prop. 1972: 64

12

under samma fömtsättningar som har föreslagits beträffande driftbidrag. Ett arrendeförhållande måste gmndas på särskilt avtal meUan företagets konkursförvaltare och AMS. Avtalet skall vara godkänt av rättens om­budsman och borgenärerna i konkursen på borgenärssammanträde.

Andra nedläggningssituationer. För de fall då företag varslar om nedläggning av hela eller större delen av sin verksamhet för att undvika ytterligare förlust eller förhindra eventueU konkurs är situationen något annorlunda än i de fömt berörda konkursfallen. Själva awecklingsför­loppet blir vanligen inte så forcerat som vid konkurs, eftersom företaget i aUmänhet förhållandevis tidigt har en klar bild av sin situation och därför i god tid kan varsla såväl statliga som kommunala myndigheter på nedläggningsorten om sma planer eUer beslut samt underrätta de an­stäUda om dessa.

Med hänsyn härtiU kan i flertalet fall de omställningsproblem som ned­läggningen medför bemästras med nuvarande arbetsmarknadspolitiska medel inom ramen för gällande varseltider. Under senare år genom­förda, såväl större som mindre, företagsnedläggningar på olika håU i lan­det bestyrker detta.

Avgörande för möjligheterna att driva en framgångsrUc sysselsätt­ningspolitik är i varje nedläggningssituation i vilken omfattning arbets­marknadsorganen får tidigare informationer om väntade förändringar i sysselsättningen. Ju längre rådmm som kan ges desto större är möjlig­heterna att vidta effektiva och meningsfulla insatser tiU de anställdas skydd. Vikten av tidiga varsel om personalinskränkningar eller andra driftförändrmgar kan därför inte understrykas starkt nog. Det primära intresset i dessa faU knyter sig därför till den förbättring av varselsyste­met som kan bli resultatet av pågående förhandlingar därom och tiU en god efterlevnad av varelseöverenskommelserna.

Försöksverksamhetens omfattning. Stöd i form av driftbidrag bör prövas som försöksverksamhet i första hand under budgetåret 1972/73. Verksamheten bör ej begränsas tiU viss eUer vissa branscher utan i prin­cip gäUa hela tillverkningsindustrin.

Insyn. För kontroll av stödets användning är det angeläget att länsar­betsnämnden får möjlighet till obegränsad insyn i företaget så att nämn­den eUer den nämnden utser kan följa resultatet av verksamheten konti­nuerligt och utöva erforderlig kontroll. SärskUt viktigt är detta med bänsjTi till den omprövning av bidragsbeslut som fömtsätts ske varje månad. Till sitt biträde i insynsverksamheten bör nämnden anlita auktori­serad revisor eller annan sakkunnig person.

Kostnader. Det är enligt promemorian inte möjligt att mera exakt be­räkna omfattningen av verksamheten som dock kan bedömas komma att bli begränsad. För budgetåret 1972/73 bör medel för ändamålet få tas i anspråk från anslaget Sysselsättningsskapande åtgärder för arbetslösa, delprogrammet Allmänna beredskapsarbeten. Kostnaderna uppskattas till

Prop. 1972:64

13

5 mUj. kr. vUket beräknas möjliggöra sysselsättning av ca 1 000 personer under sex månader fömtsatt att det genomsnittiiga bidraget kan beräk­nas bli ca 5 kr ./tim.

Avslutande synpunkter. Avslutningsvis konstateras i promemorian att de framlagda förslagen avser en försöksverksamhet för vissa situationer, då det med hänsyn till de anställda och från samhällets synpunkter i Övrigt är speciellt angeläget att få längre rådmm för åtgärder och över­väganden än vad som i regel står tiU buds f. n. Det framhålls också att de valda lösningama har svagheter, bl. a. däri att det aUmänna tar på sig ett ansvar för de anstäUda som det rimligen skaU ankomma på företa­gen att ta. Försöksverksamheten får visa om farhågor för ett försvagat företagsansvar tiU följd av ett genomförande av förslagen är befogade. Skulle det bli fallet, bör långsiktiga lösningar på de här aktualiserade pro­blemen sökas med andra utgångspunkter, som befäster företagens ansvar för de anställdas situation efter beslut om nedläggning eller driftin­skränkning.

Remissyttrandena

I fråga om behovet av särskilda åtgärder från sam­hällets sida för att uppehålla driften i nedläggningshotade företag an­sluter sig remissinstanserna i aUmänliet tUl bedömningen i promemorian att det rådmm som kan skapas med nuvarande arbetsmarknadspolitiska medel i vissa fall inte är tUlräckligt för att lösa omställningsproblemen. Enligt AMS kan i regel tiUräckligt rådrum erhållas genom gällande varselöverenskommelser. Behov har emeUertid visat sig föreligga att i individuella fall förskjuta genomförandet av en driftinskränkning under längre tid än varselöverenskommelsernas mera generella regler. I viss Utsträckning har ett sådant ytterligare rådmm kunnat erhåUas efter överläggningar med företagen eller genom industribeställningar och an­ordnande av industriella beredskapsarbeten. Styrelsen delar dock upp­fattningen att det rådrum som kan åstadkommas med nuvarande medel inte alltid är tiUräckligt och att behov föreligger av ytterligare åtgärder från samhällets sida. Samma inställning har LO, som vidare betonar nödvändigheten av att även temporära sysselsättningsåtgärder bedöms i förhåUande till arbetsmarknadspolitiken i dess helhet och till långsik­tiga näringspoUtiska och regionalpolitiska mål. Detta fömtsätter att målsättningarna för olika branscher kan klargöras och specificeras. I fråga om akuta nedläggningssituationer måste syftet med sysselsättnmgs-åtgärdema klargöras på ett tidigt stadium så att förväntningarna bland de berörda kan bli realistiska. TCO menar att nuvarande arbetsmark­nadspolitiska stödåtgärder för att skapa ökat rådrum i vissa fall är OtUlräckliga och ofta tar så lång tid att genomföra att de ger effekt först

Prop. 1972:64

14

efter den tidsperiod då de hade behövts. Även kommerskollegium samt flertalet länsstyrelser och företagareföreningar framhåller vikten av att ökat rådmm kan åstadkommas i besvärliga nedläggningssituationer. Så­lunda anför länsstyrelsen i Gävleborgs län att samhället måste skapa tUhäckliga förutsättningar för att åtgärder skall kunna sättas in på ett så tidigt stadium som möjligt, när problem uppstår i ett företag. Här­igenom torde i vissa fall en nedläggning kunna undvikas. Länsstyrelsen i Västernorrlands län fiimer det befogat att utöver beaktandet av de anställdas intressen se nedläggning av företag även ur andra samhäUeliga aspekter. Enligt länsstyrelsen i Kalmar län bör förutsättningar för tryg­gad sysselsättning vid krisdrabbade företag skapas främst genom förbätt­ring av samråds- och informationsförfarandet mellan företag och sam-häUeUga organ. Länsstyrelsen erinrar i detta sammanhang om de förslag som 1968 års lokahseringsutredning har lagt fram i syfte att möjliggöra rekonstmktion eUer fördröjd avveckling av företag med hänsyn bl. a. tUl behovet av samordning med arbetsmarknadspolitiska och olika so­cialpolitiska åtgärder. Länsstyrelsen i Örebro län betonar att möjlig­heterna att få nya företag tUl en ort torde vara större om de anställda vid ett nedläggningshotat företag inte snabbt skingras tUl andra orter.

Förslaget om statligt stöd tillstyrks i sina huvuddrag eUer lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser, däribland LO, TCO, SACO, AMS, SAF, Sveriges industriförbund och flertalet länsstyrelser. AMS finner den föreslagna stödformen vara ett värdefullt komplement tUl olUca arbetsmarknadspolitiska åtgärder och en ytterligare förstärk­ning av de mera direkt tiU arbetskraften knuma stödåtgärderna. Utred­ningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. tUlstyrker förslaget men betonar att det vore önskvärt om försöksverksamheten kunde anpassas tUl det system av samlade trygghetsåtgärder, som utredningen avser att föreslå i ett kommande betänkande. Delegationen för de mindre och medelstora företagen pekar på de möjligheter till samordning som finns med det förslag om statiiga åtgärder för att påverka stmkturomvand­lingen inom vissa branscher som industridepartementet lade fram i början av detta år (Ds I 1971: 5).

SHIO, som är i princip tveksam inför tUlfälliga stödåtgärder, anser att den nuvarande arbetsmarknadspolitiken är väl avvägd i normala konjunktursituationer. Mot bakgrund av bl. a. rådande arbetsmarknads­situation kan SHIO dock acceptera de riktlmjer som har föreslagits i departementspromemorian. Länsstyrelsen i Östergötlands län framhåller vikten av att de föreslagna bidragsreglerna tiUämpas generöst. Läns­styrelsen i Västernorrlands län anser däremot att stödet bör lämnas med stor restriktivitet. Länsstyrelsen finner det vara av värde att bidrags­givningen föreslås bU helt skUd frän lokaliseringsstödet, vars syfte är att ge varaktig sysselsättning.

Kommerskollegium, Svenska bankföreningen och Ackordscentralen i

Prop. 1972:64

15

Stockholm ifrågasätter om åtgärdema med hänsyn tiU gällande konkurs­lagstiftning kan få någon mera avsevärd effekt. Bankföreningen finner förslaget i övrigt svårbedömbart. Ackordscentralen ifrågasätter om det inte vore mer ändamålsenligt att utforma eventueUa åtgärder som en uppgift för en strukturfond.

Svensk industriförening avstyrker förslaget i avvaktan på att proble­met blivit ytterligare belyst av en mer omfattande utredning och närings-hvet fått skälig tid att behandla frågan.

Förslaget att försöksverksamheten skall avse endast företag som är i likvidation enligt 142 § lagen (1944: 705) om aktiebolag eller i konkurs lämnas utan.ermran av flertalet remissmstanser. Konkurslags­kommittén påpekar emellertid att det gmndläggande syftet med konkurs är att en insolvent gäldenärs borgenärer skall, med tiUämpning av för­månsrättslagen, få betalt i konkursboet så långt detta räcker. Konkurs-förvaltaren får med rättens ombudsmans samtycke fortsätta eller åter­uppta gäldenärens rörelse endast i den mån det är nödvändigt för en ända­målsenlig utredning av boet. Enligt förslaget skall det formeUa företagar­ansvaret stanna på konkursboet, som då har att tUlämpa konkurslagens bestämmelser. I regel torde enligt konkurslagskommittén ett fortsättande av rörelsen med stöd av driftbidrag ligga i linje med borgenäremas intres­sen. Det är emellertid tänkbart att konkursförvaltningen finner det mest förenligt med borgenärernas bästa att avveckla rörelsen snarast möjligt, även om arbetsmarknadspolitiska hänsyn kunde motivera fortsatt drift under en övergångstid. I en sådan intressekonflikt blir reglerna i kon­kurslagen vägledande. Enligt vad kommittén framhåller är konkurs inte säUan förenad med betydande värdeförstöring och från denna synpunkt en mindre lämplig awecklingsform. Värdeförstöringen, som är tiU nack­del för såväl anstäUda som andra borgenärer, skulle kanske i många fall kunna undgås om driftbidrag kunde under vederbörlig kontroll utgå redan när företaget har instäUt sina betalningar. I vart faU bör enligt kommitténs mening övervägas en ordning enligt vUken driftbidrag kan betalas ut även i samband med ackord utan konkurs. Syftet med den nya lagstiftningen om ackord har varit bl. a. att genom såväl friviUiga ackord som tvångsackord undvika en onödig värdeförstöring. I likhet med vad som har fömtsätts beträffande konkurs bör emeUertid även i ackords­fallet tUlses att driftbidraget används för att främja det avsedda syftet med sådant bidrag och inte för att ge borgenärerna ökade möjligheter att få betalt för sina fordringar. A andra sidan bör fortsatt drift med stöd av bidrag inte få medföra att borgenäremas eller vissa borgenärers ställning försämras. Kommittén framhåUer slutiigen att, om konkurs-förvaltaren säger upp löpande anställningsavtal, arbetstagarna under upp­sägningstiden kan få betalt med utnyttjande av den statiiga lönegarantin samtidigt som driftbidrag utgår tUl företaget. Några olägeiUieter torde inte föranledas härav. Dock påpekas att driftbidragen och den statliga

Prop. 1972:64

16

lönegarantin har olUia funktioner och att driftbidragen avses skola finansieras över budgeten, medan lönegarantin finansieras genom arbets­givaravgifter.

Utredningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. anser att det föreslagna bidraget har fått en konstruktion som kan tänkas medföra risk för att mindre nogräknade företagsledare underlåter att varsla i tid och i StäUet driver verksamheten tUl konkurs, då de räknar med att kunna avveckla sina skyldigheter mot de anstäUda med hjälp av statliga driftbidrag. Vidare anförs att de anställda som drabbas av nedläggning utan konkurs kan uppleva det som orättvist att motsvarande åtgärder inte stäUs tUl förfogande för att lindra deras omställningssituation. Enligt utredningen bör detta bl. a. leda till att man under försöksverk­samheten lämnar möjlighet till driftbidrag även i andra situationer än konkurs.

Liknande synpunkter anför kommerskollegium. Ackordscentralen i Stockholm och Svenska bankföreningen. KommerskoUegium menar att nuvarande system med konkursförvaltning vanhgen inte befordrar en affärsmässig avveckling av krisdrabbade företag. Enligt Ackordscentra­len skulle stödåtgärder behöva sättas in på ett tidigare stadium, nämligen i samband med betalningsinställelse som bmkar vara första steget mot en rekonstruktion av företag. Svenska bankföreningen finner att be­dömningen av förslaget i hög grad försvåras av att de tänkta reglerna för driftbidragen inte har konkretiserats i författningsbestämmelser.

NO instämmer i konstaterandet i promemorian att ett statligt engage­mang av föreslagen art, särskUt arrende av ett konkursdrabbat företag, inte är invändningsfritt från strikt konkurrenssynpunkt och att tUlämpningen därför bör utformas så att konkurrensförhållandena inom den berörda branschen inte rubbas. NO betonar att konkurrens-begränsrungslagen skall främja en från allmän synpunkt önskvärd kon­kurrens och motverka från allmän synpunkt skadliga konkurrensbegräns­ningar. Detta innebär att vissa konkurrensbegränsningar måste tolereras om allmänna skäl talar härför. NO kan därför ansluta sig tiU uttalandet i promemorian att starka skäl, främst med hänsyn till de anställdas intressen, kan åberopas för att det allmänna i särskUda situationer, trots betänkligheter i konkurrenshänseende, ingriper med åtgärder som kompletterar och förstärker andra arbetsmarknadspolitiska insatser. I detta sammanhang erinrar NO om vad som i konkurrenshänseende gäller för de skyddade verkstädema inom arbetsvärden. Enligt av AMS ut­färdade cirkulärmeddelanden får statsbidrag tiU dessa verkstäder inte påverka produktemas prissättning. Inte minst med tanke på att arbets­marknadsverket skaU svara för den föreslagna verksamheten utgår NO från att de principer som nu gäller för prissättning vid arbetsvärdens verkstäder kommer att tUlämpas även i den här föreslagna verksamheten.

Enligt kommerskollegium måste en noggrann prövning föregå de

Prop. 1972: 64

17

föreslagna bidragen, inte minst därför att en fortsatt drift av nedlägg­ningshotat företag kan vidmakthålla oron på prissidan i branschen och därmed försvåra verksamheten för andra företag. Svenska bankförening­en anför att, så snart det över huvud taget finns några konkurrenter tUl ett understött företag, dessa kommer i ett ogynnsamt läge i förhål­lande tUl mottagama av bidraget. Är motståndskraften mot konkurren­sen från den understödda verksamheten låg kan denna konkurrens enligt föreningens uppfattning få mycket kännbara och kanske katastrofala följder för konkurrentema. Statsföretag AB delar den uppfattning som har kommit tiU uttryck i promemorian att verksamheten med hänsyn tiU konkurrensförhållanden bör handhas med viss försiktighet. Liknande synpunkter framför länsstyrelserna i Kronobergs, Örebro, Gävleborgs och Västernorrlands län.

SAF och Sveriges industriförbund framhåUer att risken för konkur-rensnedsättande effekter av förslaget skulle minska om möjligheterna tUl förlängning av bidragstiden utöver sex månader bortföll.

Förslaget i fråga om driftbidragets konstruktion, som innebär att bidrag skaU utgå med högst en tredjedel och i vissa fall högst hälften av den lön inkl. sociala kostnader som betalas till arbets­kraften, lämnas i aUmänhet utan erinran av remissinstanserna, däribland LO, TCO, SACO, SHIO, NO samt flertalet länsstyrelser och företagare­föreningar. Enligt AMS finns dock starka motiv för att skapa större en­hetlighet bland de till arbetskraften knutna arbetsmarknadspolitiska stödåtgärderna. Motiv finns för att ha samma bidragsregler för den föreslagna stödformen som för halvskyddad sysselsättning. I avvaktan på att erfarenheter vinns har styrelsen dock inte något att erinra mot att förslaget i promemorian tiUs vidare tUlämpas.

Kommerskollegium ställer sig tveksam till den föreslagna utformning­en som inte torde skapa tUlräckligt incitament för en konkursförvaltning att fortsätta verksamheten. Enligt kollegiets erfarenheter föregås kon­kursförfarande i allmänhet av en betalningsinställelse som är tiUkommen för att möjlighetema att rädda företaget skall kunna prövas. Under betalningsinställelsen fortsätter driften samtidigt som inkomna order expedieras med hjälp av inneliggande lager av råvaror, halvfabrikat och färdiglager. Företagets tiUgångar utnyttjas och upparbetas således maxi­malt under denna period. Vid konkurstUlfället är följaktligen företagets resurser ofta helt uttömda samtidigt som personalens arbetslust i hög grad har minskat. Eftersom likviditeten redan tidigare är hårt ansträngd saknas i aUmänhet rörelsekapital för fortsatt drift. De likviditetsproblem som således ofta, åtminstone i de små och medelstora företagen, uppstår i anslutning tiU konkurs synes inte kunna lösas genom det framlagda förslaget, eftersom det är svårt att i en konkurs beräkna storleken av de förluster som kan komma att uppstå vid fortsatt drift och om det före­slagna bidraget är tUräckligt för att täcka dessa. Enligt koUegiets erfaren-

Prop. 1972:64

18

het torde den sjunkande produktionen i krisdrabbade företag, i kombi­nation med prisreduktioner som är nödvändiga för att få in medel tUl konkursboet, medföra förluster som betydligt överstiger driftbidraget. Som exempel nämns att det föreslagna bidraget är så konstmerat att, om lönedelen är 30%, vilket är ganska vanligt i industrin, bidraget blir endast 10 % eller i undantagsfaU 15 % av omsättningen. Kollegiet fram­håller vidare risken för att en konkursförvaltning kan utnyttja bidrags­systemet trots att den oavsett bidrag avser att fortsätta driften. Även Ackordscentralen i Stockholm och en företagareförening ifrågasätter på liknande gmnder som kommerskollegium om maxunigränsema för bi­draget är tUlräckliga för att förslaget skall kunna få praktisk betydelse. Enligt dessa remissinstanser torde det vara mera rationellt att i stället för bidrag införa en garanti för de förluster som kan uppstå vid fortsatt drift av konkursdrabbat företag. Liknande synpunkter anför länsstyrel­sen i Jämtlands län. Statsföretag AB anser att driftbidragen åtminstone under försöksperioden inte bör bindas tUl lönekostnaderna utan relateras tUl företagens totala kostnadssumma. Driftbidragets storlek bör i sådant faU avgöras från faU till fall efter samråd mellan AMS och konkurs­förvaltningen. Enligt SAF och Sveriges industriförbund synes det lämp­hgt att under en försöksverksamhet pröva även andra metoder. En lös­ning skulle vara att infordra anbud från i branschen verksamma företag på order eUer utnyttjande av produktionskapaciteten under nedläggnings­perioden.

Förslaget att det bidragsgrundande lönebeloppet inte skall inkludera lön tUl enskUd som överstiger ATP-gmndande inkomst har föranlett invändningar av TCO, SACO och Svenska bankföreningen som i huvud­sak framhåUer att medverkan från kvalificerade tjänstemän i regel är nödvändig för fortsatt rationell drift av nedläggningshotat företag. TCO finner också att möjlighetema tUl kontroll av bestämmelsema på denna punkt torde vara starkt begränsade.

Med anledning av uttalandet i promemorian att driftbidraget inte skall medverka tUl att den fortsatta verksamheten ger vinst till före­tagets borgenärer eller ägare understryker Ackordscentralen i Stockholm att denna fömtsättning torde bli mycket svår att uppfylla, exempelvis vid ett byggföretags konkurs. NO betonar svårighetema att bestämma ba­lanspunkten för en rättvis avvägning gentemot borgenärs- och ägar-intressen. Svenska bankföreningen anser att det i stor utsträckning måste vara ogörligt att med så korta intervaUer som en månad kunna bedöma utfallet av en rörelse under avveckling. LO understryker att insynen och revisionen måste vara mycket effektiv för att det föreslagna stödet inte skall kunna utnyttjas otUlbörligt. Driftbidraget får enligt LO:s me­ning inte leda tUl att företagen känner sig befriade från ansvar för de anställda eller att företagen bibrmgas uppfattnmgen att samhället här­igenom övertar det ansvar som rimligen bör ankomma på företaget.

Prop. 1972:64

19

TCO säger sig dela de farhågor som antyds i promemorian för att samhället påtar sig ett ansvar för de anställda som borde åligga företa­gen. Om reglerna för varsel skärptes skuUe behovet av stathga lönesub­ventioner av den föreslagna typen enligt TCO:s uppfattning bh betydligt mindre.

Enligt konkurslagskommittén bör återbetalning av drift­bidrag genom reaktivering i form av län med återbetalningsskyldig­het göras gällande endast i den mån bidraget har medfört att konkurs­borgenärernas möjligheter tiU betalning i konkursen har ökat. Svenska bankföreningen framhåUer att driftbidrag i form av lån sällan framstår som försvarliga med hänsyn tUl fordringsägama.

LO delar uppfattningen att driftbidraget i princip inte bör kunna utgå under den varseltid som skall iakttas enligt gäUande överens­kommelser. Enligt SAF och Sveriges industriförbund är denna uppfatt­ning däremot felaktig med hänsyn till förslagets syfte. Prövningen av bidragstidens längd bör i stäUet utgå från den tid som företaget måste hållas i drift utöver vad som avsetts vid nedläggningsbeslutet. Utred­ningen rörande ökad anställningstrygghet m. m., som förordar att möjlig­het öppnas att ge driftbidrag även i andra situationer än konkurs och likvidation, anser mot denna bakgmnd att förslaget att driftbidrag inte skall utgå under varseltid bör utmönstras.

Flertalet remissinstanser reser invändningar mot förslaget att företag för att bli stödberättigat i regel skall ha minst 100 anställda samt mot utformningen av undantagsreglerna härifrån. Sålunda finner utredningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. att den föreslagna gränsen är för hög och ifrågasätter om det är lämpligt med begränsningar av denna art. Liknande synpunkter anför LO, AMS, SHIO samt läns-styrelserna i Älvsborgs, Kronobergs och Gävleborgs län. Enligt länsstyrel­sen i Örebro län bör minimistorleken sänkas till 50 anstäUda. TCO samt länsstyrelserna i Östergötlands och Kalmar län uttalar att de föreslagna normerna måste tillämpas generöst med hänsyn till den stora betydelse för arbetsmarknaden som även mindre företag i många fall kan ha. Statsföretag AB anser att huvudregeln säkert kan innebära en lämplig avvägning för större delen av landet. På små orter i glesbygd, där verk­samhetens angelägenhet antagligen är störst, torde dock företag med be­tydligt färre anstäUda ha stor betydelse från social och samhällelig syn­punkt. Reglerna bör därför klart ange att t. ex. inom stödområdet mot­svarande gräns skall vara 50 anställda. Enligt länsstyrelsen i Jämtlands län bör inom stödområdet över huvud taget inte någon gräns tillämpas.

LO understryker promemorians förslag att eventuell koncemtillhörig-het bör påverka bidragsprövningen.

Statsföretag AB, TCO m. fl. delar uppfattningen att företags­arrende bör komma i fråga endast i rena undantagsfall när synnerliga skäl föreligger. Länsstyrelsen i Kalmar län, som erinrar om de positiva

Prop. 1972:64

20

erfarenheter som inom länet finns av företagsarrende, förordar att större möjligheter än som har föreslagits i promemorian skapas för samhället att i arrendeform driva nedläggningshotade företag under kortare period. De komplikationer som kan föreligga bör enligt länsstyrelsens mening väga lätt mot den temporära sysselsättningseffekten.

Kommerskollegium anser att arrendering av företag kan ha vissa för­delar men samtidigt stäUa sig dyrare för staten än de föreslagna bidra­gen. Länsstyrelsen i Gävleborgs län förordar att i de faU då driftbidraget är otiUräckligt för att kunna uppskjuta en förestående nedläggning staten skaU kunna ta initiativ tiU exempelvis ett arrende. Utredningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. erinrar om att det byte av arbetsgivare som företagsarrende innebär medför åtskUliga problem av arbetsrättslig art. Det torde exempelvis ankomma på AMS att vid arrende teckna kol­lektivavtal om anställningsvillkoren med de anställdas organisationer, att söka inträde i det på den privata marknaden uppbyggda systemet för sociala förmåner samt att söka någon sorts ersättning för de regler om förhandlingar, skiljenämndsprövning, företagsnämnder m. m. som tidi­gare gäUt i företaget genom huvudavtalen på den privata arbetsmark­naden.

SAF och Sveriges industriförbund tUlstyrker förslaget att bidrags­prövningen skaU ligga hos AMS. Svenska bankföreningen ifråga­sätter, med hänsyn tiU den befattning som kommerskoUegium kan fömt­sättas få med olika former av stödåtgärder tiU företag, om inte kollegiet borde handha även den här föreslagna verksamheten. Länsstyrelsen i Älvsborgs län fömtsätter att handläggningen av driftbidraget samordnas med andra former av företagsstöd. Länsstyrelsen i Gävleborgs län anför att, eftersom regionalekonomiska synpunkter ofta måste läggas på de ohka former av stödåtgärder som kan bli aktuella, länsstyrelserna bör på det regionala planet ha ansvaret för den föreslagna bidragsverksamheten. Länsstyrelsen i Kalmar län förordar med samma utgångspunkter att sam­råd föreskrivs med länsstyrelsen.

Förslagen i promemorian beträffande försöksverksamhetens omfattning och kostnaderna för denna har inte föranlett några invändningar från remissinstanserna. NO anför att han vid bedöm­ningen av förslaget bl.a. tagit hänsyn tiU åtgärdernas begränsade omfatt­ning och försöksnatur.

I fråga om insynen i företagen framhåUer kommerskollegium att uppföljningen av bidragsberättigade företag är en mycket svår uppgift, som kräver stor erfarenhet och ekonomiskt kunnande. Det är därför angeläget att länsarbetsnämndema i större utsträckning än vad som har förordats i promemorian anlitar utomstående expertis. Även LO stryker under att insynen och revisionen måste vara effektiv för att stödet inte skaU kunna utnyttjas otillbörligt. Ett antal remissinsanser, däribland Ackordscentralen i Stockholm och flertalet länsstyrelser, anser att den sakkunskap som i dessa avseenden finns företrädd i företagareförening-

Prop. 1972:64

21

ama bör utnyttjas. Åtskilliga företagareföreningar konstaterar att för­eningarna ofta är engagerade i de krisdrabbade företag som kan bli ak­tueUa för stöd och i övrigt bistår företag genom långivning och konsult­insatser samt tjänstgör som regionala uppföljningsorgan för lokaliserings­stöd. Föreningarna bör därför vara väl lämpade att anlitas för uppfölj­ningen av driftbidragens användning.

LO, TCO och utredningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. Uttalar att frågor om driftbidrag bör avgöras i nära samråd med de fackliga organisationerna. Vid den slutliga prövningen av förslagen bör enligt utredningen tiUses att systemet med samrådsgmpper enligt gäUande varselöverenskommelse får omfatta även den föreslagna verksamheten. Utredningen påpekar i detta sammanhang att turordnings-frågan och därmed sammanhängande fackliga problem måste bli beroen­de av överenskommelser med arbetstagamas organisationer.

Departementschefen

Den svenska arbetsmarknaden har under efterkrigstiden präglats av omfattande omstäUningar i vårt näringshv som en följd av näringslivets anpassning tiU den fortskridande tekniska och ekonomiska utvecklingen samt en hårdnande intemationeU konkurrens. SärskUt markerad har takten i omstäUningama varit från mitten av 1960-talet. Ett uttryck här­för är stegringen i antalet varsel om nedläggning av företag, vilken fram­går av följande diagram.

15  -1+  -

----- 

Intal artetostailsn 100-tal

Antal herörda anietstafiaia 1 OÖO-tal

_____________________________________________ .-   13 773

13 -12 -

11 -

/

/     \/

/ /

10 -

9 8   -

7  -

6   -

r

1

5  -

4 536

/

N/

r

   445

4 . 3  -

/

2   _

y         "y

1   -

80

\

1

1

1

1      1      1      1      1      1      1

4r 19«

0       61

62

65

64

65       66        67       63        6?        70       71

Prop, 1972:64

22

Förskjutningarna i sysselsättningen meUan näringslivets olika sektorer har under senare år inneburit särskilda problem, bl. ä. på grund av ökade svårigheter att finna nya anstäUningar för många arbetstagare, framför allt de äldre. Vidare har antalet varsel om nedläggning av förhåUandevis stora företag ökat. Sådana nedläggningar stäUer regelmässigt höga an­språk på arbetsförmedlingen. I synnerhet när efterfrågan på arbetskraft är ringa krävs inte bara en kvantitativ ökning av insatserna från arbets­förmedlingens sida utan också en fördjupad service tUl den enskilde. För­medlingsarbetet blir tidskrävande och måste ofta kompletteras med andra arbetsmarknadspolitiska åtgärder. En fömtsättning för att ett tUlfredsstäUande resultat skaU kunna nås i detta arbete är att såväl den enskUde som arbetsmarknadsorganen får tiUräckligt med tid för att lösa sysselsättningsfrågan. Ett sätt att lösa frågan kan ibland vara att permitteringar helt eller delvis undvUcs genom att företaget efter rekon­stmktion eller andra åtgärder fortsätter sin verksamhet. Också i detta faU är en väsentlig fömtsättning för en lösning att tiUräcklig tid står till förfogande for överväganden och förhandlingar om möjlighetema tiU fortsatt drift. Jag viU särskilt påpeka att staten i olika former gör in­satser till förmån för sådana företag som bedöms ha långsiktiga möjlighe­ter tiU lönsam verksamhet och därmed tryggad sysselsättning för de an­ställda. I detta sammanhang kan nämnas bl. a. det nyligen framlagda förslaget om statligt stöd för att underlätta strukturomvandlingen inom vissa branscher (prop. 1972: 46).

Vad jag nu har sagt gäller även i konjunktursituationer som präglas av allmänt hög efterfrågan på arbetskraft, främst vid permittering av ett stort antal arbetstagare samtidigt eller vid driftinskränkning eller ned­läggning av företag som dominerar sysselsättningen på en mindre ort.

En framgångsrik sysselsättningspolitik i här angivna situationer fömt­sätter att arbetsmarkadsorganen kan få tidiga och preciserade informa­tioner om väntade förändringar av sysselsättningen i företagen. Genom överenskommelsen mellan å ena sidan AMS och å andra sidan SAF, Sveriges Industriförbund, LO och TCO om iakttagande av vissa varsel­tider får arbetsmarknadsorganen i flertalet fall sådan information. Denna varselöverenskommelse ses f. n. över. Även inom andra delar av arbets­marknaden finns motsvarande varselöverenskommelser.

I den mån varseltiderna enligt överenskommelserna inte ger tillräckligt rådmm för arbetsmarknadsåtgärder i samband med driftinskränkning kan rådmmstiden förlängas genom tidigareläggning av beställningar för bl. a. statliga och kommunala organ eller genom sysselsättningspolitiskt betingad offentiig upphandling. Ytterhgare tidsfrist kan i vissa faU vinnas också genom anordnande av s. k. industriella beredskapsarbeten. Såväl varselöverenskommelserna som de åtgärder som jag nu har redovisat tar sikte på att förlänga rådmmmet medan arbetstagaren alltjämt är kvar i sin anställning. Sedan anställningen har upphört står givetvis aUa arbets-

Prop. 1972: 64

23

marknadspolitiska medel till förfogande - beredskapsarbete, arkivarbete, arbetsmarknadsutbildning etc. - för att bereda arbetstagaren anställning eller för att hjälpa honom på annat sätt. Det är emellertid ett självklart mål att söka lösa frågan om fortsatt eller ny anstäUning utan meUan-kommande särskilda sysselsättningsåtgärder.

Med dessa utgångspunkter har frågan om behovet av ökat rådmm behandlats i en inom inrikesdepartementet upprättad promemoria (Ds In 1972: 2). I promemorian konstateras att det är framför allt i två ned­läggningssituationer som nuvarande möjligheter att bereda rådrum sy­nes OtiUräckliga. Den första är när det bedöms ändamålsenligt att söka hålla driften vid företaget i gång tills frågan om företagets framtid hinner klarläggas och åtgärder eventuellt vidtas för att åstadkomma fortsatt verksamhet vid företaget. Den andra situationen är när nedlägg­ningen visserligen inte kan undvikas men där man behöver särskilt långt rådrum att förmedla nya anställningar för arbetstagarna eller göra insatser av annat slag för dessa, dvs. situationer av det slag som jag nämnt inledningsvis. För dessa situationer har i promemorian lagts fram förslag om statiigt stöd för tidsbegränsad försatt drift av ned­läggningshotade företag. Förslaget innebär i sina huvuddrag att sta­ten som försöksverksamhet skall kunna utge driftbidrag till industriföre­tag som hotas av nedläggning på grund av att företaget har gått i konkurs eller tvingats träda i likvidation. Driftbidraget skall kunna utgå endast under begränsad tid. Det skall utgöra högst en tredjedel eller i speciella fall högst hälften av utgående lönesumma. Storleken skall bestämmas så, att bidraget inte ger vinst åt företagets borgenärer eUer ägare.

Uppfattningen att nuvarande möjligheter att bereda rådrum för en allsidig bedömning av sysselsättningsmöjligheterna för anställda i ned­läggningshotade företag inte är tillräckliga i vissa situationer vitsordas i aUmänhet av remissinstanserna. Jag har samma bedömning. Jag an­sluter mig vidare liksom det stora flertalet av remissinstanserna till för­slaget i fråga om huvudlinjerna för statliga driftbidrag till företag inom tiUverkningsindustrin.

Ett driftstöd av här diskuterad art är, som har framhållits i promemo­rian och understmkits vid remissbehandlingen, inte invändningsfritt från konkurrenssynpunkt. I likhet med bl. a. NO anser jag att hänsynen tUl de anställdas intressen väger så tungt att statliga stödåtgärder i begrän­sad omfattning måste kunna övervägas trots vissa invändningar i konkur­renshänseende. Det finns emellertid anledning att gå fram med försik­tighet och under en begränsad försöksperiod reservera stödet för vissa klart definierade situationer. Erfarenheterna från försöksperioden bör läggas till gmnd för en omprövning av stödets användning och utform­ning i fortsättningen och bör kunna ge vägledning när det gäller valet av mera långsiktiga lösningar på det här aktualiserade problemet. Försöks­verksamheten bör därför omfatta stöd till företag endast i nedläggnings-

Prop. 1972: 64

24

situationer då särskUt långt rådrum behövs för att man skall nå den bäs­ta lösningen i fråga om de anställdas framtida sysselsättning. Syftet skall alltså inte vara att genom ett generellt verkande stöd mera allmänt förbättra arbetsmarknadsorganens handlingsberedskap i samband med omställningar inom näringslivet. Det är bl. a. mot denna bakgmnd som man skall se förslaget att driftbidraget skall utgå endast till företag som har trätt i hkvidation enUgt 142 § lagen (1944: 705) om aktiebolag, dvs. tvångslikvidation, eller i konkurs. Jag förordar denna begränsning av försöksverksamheten.

Som har framhåUits i promemorian och också påtalats vid remissbe­handlingen kan en konflikt särskilt i konkurssituationen uppstå mellan å ena sidan gäUande lagstiftning och borgenäremas intressen samt å andra sidan arbetsmarknadspolitiska hänsyn. Driftbidrag tUl ett företag i konkurs fömtsätter därför att konkursförvaltaren efter samråd med AMS upprättar förkalkyler rörande verksamhetens bedrivande under viss överenskommen period, som bör vara förhållandevis kort. Därvid måste självfallet sådana frågor som personaltillgång, organisation inom företaget, prisbUdning samt möjligheterna att infria garantiåtaganden etc. beaktas. Det arbetsmarknadspolitiskt betingade behovet av fortsatt bidrag för att upprätthålla driften i företaget skall prövas kontinuerligt. Det kräver löpande uppföljning av verksamheten från statens sida. Ett viUkor för bidrag bör vara att staten får rätt tiU full insyn i företaget. Härigenom får staten möjlighet att i samråd med konkursförvaltaren efter hand justera bidraget så att det inte blir så stort att det ökar kon­kursboets tillgångar. Det ankommer på konkursförvaltningen att å sin sida själv pröva att verksamheten bedrivs på ett sätt som inte strider mot gällande konkurslagstiftning.

Utlämnade bidrag skall enligt promemorian helt eUer delvis kunna reaktiveras i form av lån med återbetalningsskyldighet i de fall bidrags­givningen trots den kontinuerliga kontrollen leder till att konkursboets tiUgångar ökar. Jag delar den uppfattning som ligger tUl gmnd för för­slaget men förordar att den kommer tiU uttryck genom en genereU föreskrift att utiämnat bidrag skall återbetalas i den mån bidraget har medfört att verksamheten har gett överskott under den tid då bi­drag har utgått. I det omvända fallet, dvs. att verksamheten trots bidra­get har gått med förlust, bör bidraget kunna höjas med retroaktiv verkan inom ramen för den aUmäima regeln rörande bidragets storlek.

Enligt vad som föreslås i promemorian skall som jag redan har nämnt bidrag kunna utgå med belopp som motsvarar högst en tredjedel av den lön inkl. sociala kostnader som betalas till de anställda. I undantagsfall, om risk föreligger för betydande samhällssociala problem och det ned­läggningshotade företaget inte kan upprätthålla verksamheten utan att högre bidrag utgår, föreslås att företaget skall kunna få bidrag med be­lopp som motsvarar högst hälften av lönesumman inkl. sociala kost-

Prop. 1972: 64

25

nåder. Jag kan godta dessa förslag, som aUmänt har biträtts vid remiss­behandlingen.

I den bidragsgmndande lönesumman skall enligt förslaget inte inräk­nas lön utöver ATP-gnmdande inkomst. Några remissinstanser har gjort invändningar mot denna begränsning av de bidragsgrundande löne­kostnaderna och hänvisat till behovet av att kvalificerad arbetskraft och viss nyckelpersonal stannar kvar i ett nedläggningshotat företag. EnUgt min mening är det nödvändigt att bestämma en generell övre gräns för den bidragsgmndande lönen i det enskilda faUet för att minska behovet av skälighetsprövning. Jag är därför inte beredd att förorda att nyss­nämnda begränsning slopas. I detta sammanhang vUl jag erinra om att även bestämmelsema om statlig lönegaranti vid konkurs innehåller en begränsning i fråga om beräkning av betalningsgrundande lönefordran.

Jag har i likhet med de flesta remissinstansema ingen erinran mot för­slaget att bidrag skaU kunna utgå i högst sex månader med möjlighet tUl förlängning upp tUl tolv månader efter prövning av Kungl. Maj:t. Risker­na för otilbörlig konkurrens bör särskilt uppmärksammas vid Kungl. Maj:ts prövning av frågan om förlängd bidragstid. Dessutom bör genom föreskrifter och på annat sätt, liksom sker i fråga om driftbidraget tiU bl. a. verkstäder för skyddad sysselsättning, tUlses att bidragsgivningen inte otUlbörUgt påverkar prissättningen på de produkter som tillverkas vid stödföretagen.

I likhet med vad som har förordats i promemorian anser jag vidare att driftbidrag i princip inte bör utgå under den varseltid som skall iakt­tas enligt gällande överenskommelser härom. Eftersom det i en kon-kurssitution kan uppstå konflikt mellan å ena sidan gäUande varsel­överenskommelse och å andra sidan konkurslagen bör det emellertid finnas möjlighet att i undantagfall bevilja bidrag även för period som ligger inom varseltid, dock inte retroaktivt. Bidrag som utgår under varseltid bör alltid förenas med återbetalningskyldighet.

Enligt promemorieförslaget skaU bidragsgivningen omfatta endast företag som vid konkurs- eller likvidationstiUfället hade lägst 100 an­ställda. I undantagsfall, när ett företag har synnerlig betydelse för ar­betsmarknaden pä en ort, föreslås dock detta villkor kunna efterges. Mot denna begränsning av kretsen bidragsberättigade företag har fler­talet remissinstanser rest invändningar och förordat att bidrag normalt skall kunna beviljas även till företag med mindre antal anstäUda eUer att begränsningen i fråga om företagsstorlek skall helt utgå. Med anledning av dessa remissyttranden viU jag erinra om att det föreslagna bidraget är avsett att utgöra ett komplement till de medel som arbetsmarknadsorga­nen redan förfogar över. Bidraget är således avsett att användas endast när dessa medel inte är tillräckliga. I allmänhet torde arbetsförmed­lingen redan nu vara mstad att med kort rådmm ordna för de anställda vid nedläggning av företag som har endast ett mindre antal anställda.

Prop. 1972: 64

26

A andra sidan kan jag emellertid biträda remisskritiken på denna punkt så tiU vida som också jag anser att den föreslagna gränsen generellt synes väl hög. Jag förordar därför att bidrag i regel skall kunna utgå tiU före­tag som har lägst 50 anstäUda, inkl. företagsledning. Därjämte bör i överensstämmelse med vad som har föreslagits i promemorian bidrag i undantagsfall kunna utgå även om denna generella gräns inte äi uppnådd.

I anslutning tiU vad som har framhåUits i promemorian viU jag i likhet med LO understryka betydelsen av att eventuell koncemtillhörighet beaktas vid bidragsprövningen.

Som redovisats i promemorian har det i ett par faU förekommit att AMS har arrenderat en industrieU anläggning för att ge arbetsmark­nadsorganen erforderlig tid för att förmedla nya anställningar eller över­väga andra åtgärder för de anställdas framtida sysselsiittning. Utred­ningen rörande ökad anställningstrygghet m. m. har påpekat att sådant företagsarrende innebär åtskilliga problem av arbetsrättslig art. Av hän­syn bl. a. härtiU bör arrende av företag liksom hittUls komma i fråga bara i rena undantagsfall, när prövningen i det enskilda fallet visar att det föreligger synnerliga skäl att välja denna form att åstadkomma ökat rådmm.

Jag förordar i enlighet med promemorieförslaget i denna del, som har lämnats utan erinran av en stor majoritet bland remissinstanserna, att be­slut om bidrag under försökstiden skall ankomma på AMS, medan det skall vara en uppgift för länsarbetsnämnden att betala ut bidrag och att följa upp verksamhetens utveckling i företag som har bevUjats bidrag. Det bör således ankomma på länsarbetsnämnden att pröva frågan, om bidrag skaU betalas ut redan i anslutning tiU löneutbetalningarna i före­taget. Det ankommer på Kungl. Maj:t att utfärda de närmare bestäm­melser för verksamheten som kan behövas, varvid vissa av mig här inte berörda frågor, som har tagits upp i promemorian eller i re­missyttrandena, bör övervägas ytterligare.

Den föreslagna bidragsgivningen förutsätter, som tidigare har nämnts, att länsarbetsnämnden får obegränsad insyn i företaget och därigenom får möjlighet att utöva kontroll över verksamhetens bedri­vande. Som några remissinstanser har anfört anser jag det naturligt att den företagsekonomiska sakkunskap som finns företrädd hos företagare­föreningarna anlitas vid kontrollen, när det anses lämpligt och erforder­ligt. Jag fömtsätter också att arbetsmarknadsorganen bedriver verksam­heten i nära samråd med olika regionala organ, främst länsstyrelserna, så att behovet av samordning med andra samhäUeliga engagemang och med statens fiskala verksamhet blir tillgodosett. Det är vidare naturligt, som bl. a. LO och TCO har framhållit, att berörda fackliga organisatio­ners synpunkter beaktas vid prövningen av frågor som har samband med den här föreslagna bidragsverksamheten.

Prop. 1972: 64

27

Kostnadema för den förordade försöksverksamheten har angetts tiU uppskattningsvis 5 milj. kr. för år vUket beräknas motsvara sysselsätt­ning av ca 1 000 personer under sex månader. Beräkningen av medelsbe­hovet föranleder ingen erinran från min sida. Jag förordar att medel för ändamålet under budgetåret 1972/73 får tas i anspråk från det föreslag­na anslaget Sysselsättningsskapande åtgärder för arbetslösa. Någon omräkning av anslaget med anledning härav erfordras enligt min be­dömning inte.

Under åberopande av det anförda hemställer jag att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen

att godkämia de riktiinjer för statiigt stöd för tidsbegränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag som jag har för­ordat, att tUlämpas fr. o. m. budgetåret 1972/73.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att tUl riksdagen skall avlåtas proposition av den ly­delse bilaga tUl detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

ESSELTE TRYCK, STOCKHOLM 1972   722049