Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition 1985/86:27

om lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m.m.

Prop. 1985/86:27

Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 24 oktober 1985.

På regeringens vägnar Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Thage G[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till en ny lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m.m., som skall ersätta lagen (1974:896) om riksprovplatser m. m. och lagen (1975; 444) om beslutanderätt för riksprov­plats som ej är myndighet. Lagen gäller organisationen av kontrollorgan som svarar för sådan teknisk provning eller besiktning som är tvingande för enskilda. Syftet är att få till stånd en samordning av provningsresurser och skapa garantier för att verksamheten bedrivs kompetent, korrekt och effektivt.

Den nya organisationen avses kunna ligga till grund för enklare och effektivare kontrollåtgärder utan att säkerheten eftersatts. I propositionen understryks att kontrollen inte skall göras mer omfattande än nödvändigt. Det finns för föreskrivande myndigheter en variation av kontrollformer att välja bland och den nya lagen ger utrymme att anpassa kontrollen efter det faktiska behovet. Förslaget ansluter till regeringens pågående strävan att förenkla och förbättra förvaltningen, i syfte att bl. a. åstadkomma krav och regler som inte verkar onödigt kostnadshöjande eller byråkratiskt krång­liga för näringslivet, industrin och enskilda.

Den nu föreslagna organisationen för kontroll kan utnyttjas inom samtli­ga områden där någon form av kontroU genom teknisk provning e. d. kan förekomma.

Kontrollordningen är inte tvingande eftersom de myndigheter som utfär­dar författningsföreskrifter eller andra beslut som uppställer krav på vissa egenskaper hos produkter eller anläggningar också disponerar över hur kontrollen skall utföras.

De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 januari 1986.

Riksdagen 1985/86. 1 saml. Nr 27

Prop. 1985/86:27    Propositionens lagförslag

Förslag till

Lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m. m.

Härigenom föreskrivs följande

1 § Med obligatorisk kontroll avses i denna lag sådan kontroll genom

teknisk provning, analys eller annan liknande undersökning som

1. är föreskriven i lag eller annan författning, eller

2.

åläggs någon genom beslut av en myndighet, eller

3.

är förutsättning för att en ekonomisk förmån, elt tillstånd eller annat Uknande skaU ges enligt föreskrift i författning.

2 § För vage område för obligatorisk kontroU (kontrollområde) kan en

riksprovplats utses eller en eller flera provpiatser auktoriseras (auktorise­

rade provplatser).

Om det finns särskilda skäl, kan två eUer flera riksprovplatser utses för samma kontrollområde.

3

§ Har en riksprovplats eller en auktoriserad provplats utsetts för elt kontrollområde, skaU obligatorisk kontroll inom området utföras vid den­na, om inte annat följer av föreskrifter eller av beslul i det särskilda fallet.

4

§ En riksprovplats skall utföra obligatorisk kontroll på elt sakkunnigt, objektivt och även i övrigt lämpligt sätt.

Det allmänna skall ha ett bestämmande inflytande över verksamheten. Denna skall ha sädan inriktning att riksprovplatsens oberoende ställning inle kan sättas i fräga.

En riksprovplats utses av regeringen eUer den myndighet som regering­en bestämmier.

5 § En riksprovplats som skall utföra obligatorisk kontroU får vid kontrol­

len utnyttja provningsresultat från tillverkare eller andra med motsvarande

ansvar för produkten, om detta medges i föreskrifter eller i beslut i del

särskilda fallet.

Vid tillämpning av första stycket skall riksprovplatsen godkänna den vars provningsresultat skall utnyttjas.

6

§ Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fär över­lämna till en riksprovplats som är bolag eller stiftelse att pröva frågor som gäller godkännande av personal, utrustning, förfarande, organisation, pro­dukt eller anläggning eller fastställande av avgift för utförd kontroll.

7

§ En auktoriserad provplats skall utföra den obligatoriska kontrollen på ett sakkunnigt, objektivt och även i övrigt lämpligt sätt.

Auktorisation meddelas av regeringen eller den myndighet som regering­en bestämmer.

8 § Auktorisation meddelas för viss tid eller tills vidare.

Auktorisation kan återkallas, om provplatsen inte fullgör sin skyldighet

enligt 7 § eller annars i något väsentligt hänseende bryter mot de villkor som gäller för verksamheten .

9 § En riksprovplats eller auktoriserad provplats kan utses för kontroll    Prop. 1985/86:27

som det åligger en myndighet att själv utföra eller låta utföra eller som

enligt internationell överenskommelse skall utföras i viss ordning.

10

§ Tillsyn över verksamheten vid riksprovplatser som inte är statliga myndigheter och vid auktoriserade provplatser utövas av den myndighet som regeringen bestämmer.

11

§ En riksprovplats skall lämna bidrag liU den centrala förvaltningsmyn­dighetens kostnader för dess verksamhet enligt denna lag och lagen (1974:897) om riksmätplatser m. m.

Bidragets storiek fastställs av regeringen.

12

§ En auktoriserad provplats skall ersätta den myndighet som har med­delat auktorisationen för kostnader med anledning av denna,

13

§ En riksprovplats får ta ul avgift för obligatorisk kontroll enligt vad regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer närmare föreskri­ver.

14

§ Regeringen får meddela föreskrifter om auktorisation att inom ett visst område utföra kontroll genom teknisk provning, analys eller annan Uknande undersökning, som inte utgör obligatorisk kontroll enligt 1 § (auktorisation för frivUlig kontroll). I fråga om sådan auktorisation tilläm­pas vad som gäller om auktoriserade provplatser enligt 7-10 och 12 §§.

15

§ Beslul i fråga om godkännande av tillverkare eller annan enligt 5 § får överklagas genom besvär hos statens mät- och provråd. Mol beslut av mät-och provrådet i sådant ärende fär talan inte föras.

Har beslut i annan fråga som avses i denna lag meddelats av annan myndighet än regeringen, fär beslutet överklagas hos regeringen genom besvär.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1986, då lagen (1974:896) om riksprovplatser m.m. och lagen (1975:444) om beslutanderätt för riks­provplats som ej är myndighet skall upphöra att gälla.

2.

Auktorisation som enligt äldre bestämmelser meddelats för lermogra-fering av byggnader gäller fortfarande. I fräga om sådan auktorisation tillämpas äldre bestämmelser.

3.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrift som ersätts genom bestämmelse i den nya lagen, skall i stället den nya bestämmelsen tUlämpas.

Prop. 1985/86; 27     Industridepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 oktober 1985

Närvarande; statsråden I.[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Gö­ransson, R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Wickbom,[REDACTED_EFTERNAMN], Hul­terström,[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande; statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m.m.

1 Inledning

I ett stort antal författningar uppstäUs generella krav på egenskaper som skall vara uppfyllda hos ett visst slag av produkter eller anläggningar. Krav ställs också i ökande utsträckning på arbetssättet vid produkters framställ­ning. Syftet med föreskrifterna är att skydda liv, hälsa eller egendom. De föreskrivna kraven kompletteras ofta med ett åläggande för tillverkaren eller brukaren av produkten att prova eller besiktiga denna, så att man skall kunna avgöra om de för produkten föreskrivna kraven är uppfyllda eller inte. Detta senare led kallas officiell provning.

I en stor mängd författningar föreskrivs att viss verksamhet inte får bedrivas ulan särskilt tiUständ, I samband med alt tillstånd ges föreskrivs ofta villkor av olika slag, som också syftar till att skydda allmänna eller enskilda intressen. Det som kännetecknar denna kontroll är att kontrollen sker efter beslut i varje särskUt fall. På grund härav faller denna kontroll utanför det nuvarande begreppet officiell provning.

Statsmakterna har år 1972 (prop. 1972; 54, NU 28, rskr 199) antagit vissa riktlinjer för organisationen av den officiella provningen. Avsikten har därvid varit att man skulle få klara ansvarsförhållanden, ett effektivt ut­nyttjande av resurser och garantier för att provningsverksamheten bedrivs opartiskt.

Dessa riktlinjer preciserades år 1974 (prop. 1974; 162, NU 52, rskr 349) genom lagen (1974; 896) om riksprovplatser m. m, (riksprovplatslagen) som trädde i kraft den 1 januari 1975. Riksprovplatslagen föreskriver att den officiella provningen skall utföras vid en s.k. riksprovplats om inle annat är föreskrivet. Ansvaret för provningen skall uppdelas på sä sätt att en riksprovplats skall utses för varje objektområde till dess behovet av prov­platser för officiell provning är täckt. Varje riksprovplats som utses skall uppfylla högt ställda krav pä att utföra provningen pä ett sakkunnigt och opartiskt säti;. Beslut om att utse en riksprovplats fattas av regeringen.

Hittills har sju riksprovplatser utsetts, vilka tillsammans täcker 23 objekt- Prop. 1985/86:27 områden. I riksprovplatslagen finns också bestämmelser om auktoriserade provplatser för sådan provning som inte är officiell. Auktorisation medde­las av statens mät- och provråd, som kräver att provplatsen har kompetent personal och lämplig utrustning. Dessa bestämmelser har hittills tillämpats i mycket begränsad omfattning.

Ijuni 1982 bemyndigade regeringen chefen för industridepartementet att tillkaUa en särskild utredare med uppgift att göra en översyn av utform­ningen av lagstiftningen om officiell provning m. m. Utredningen som antog namnet Utredningen om RPP-systemel avlämnade i september 1983 belänkandet (Ds 11983:22) KontroU genom provning - översyn av lagstift­ningen om riksprovplatser. Betänkandet har remissbehandlats. I det föl­jande föreslås att en ny lag om obligatorisk kontroll genom teknisk prov­ning m. m. träder i kraft den 1 januari 1986 i stället för riksprovplatslagen. Lagförslaget utgår från det förslag som utredningen framlagt i betänkan­det.

TUl protokollet i detta ärende bör fogas en sammanfattning av betänkan­det som bilaga 1, det lagförslag som lagts fram i betänkandet som bilaga 2 och en förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena som bilaga 3.

Regeringen beslutade den 23 maj 1985 att inhämta lagrådets yttrande över ett inom industridepartementet upprättat förslag till lag om obligato­risk kontroU genom teknisk provning m. m. Det till lagrådet remitterade lagförslaget bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 4,

Lagrådet har i sitt yttrande, som bör fogas lill protokollet i detta ärende som bUaga 5, lämnat det remitterade lagförslaget utan erinran. Propositio­nens lagförslag skiljer sig från detta endast genom all vissa språkliga och redaktionella ändringar har gjorts.

Föredragandens överväganden och förslag

2 Allmänna utgångspunkter för en ny lagstiftning om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m.m.

2.1 Allmänt om kontroll och kontrollsystem

Till skydd främst av liv, hälsa och egendom ställer samhällel krav på särskUda egenskaper hos vissa produkter, material eller anläggningar. Kraven kan även gälla det arbetssätt som används vid produkternas fram­ställning. Dessa krav kan antingen utfärdas genereUt genom att de är föreskrivna i särskilda författningar eUer också genom ett beslut i ett särskilt faU och avse en bestämd produkt eller anläggning. Syftet med författningsföreskriflen eller beslutet är dock detsamma.

Som regel krävs, antingen i författningen eller i beslutet, att de oUka produkterna, materialen, processerna eller anläggningarna måste under­kastas någon form av kontroll för att undersöka om de angivna kraven i säkerhetshänseende är uppfyllda. Kravet på kontroll är uppbyggt på så sätt

Prop. 1985/86: 27 att de föreskrivna säkerhetskraven ingår som ett led i ett regelsystem, där grundregeln är det uppställda kravet på en eUer flera egenskaper hos ett objekt. Detta krav är ofta förenat med någon form av sanktion som in­träder om kravet inte är uppfyllt, t. ex. förbud mot produktens användning eller försäljning, vilket i sin tur sanktioneras genom straff, vite m. m, eller indragning av ett tillstånd. Kontrollen kan sedan ske genom provning, besiktning eller något liknande förfarande, såsom övervakning av en till­verkares kvalitetsstyrning. Genom ett sådant förfarande får man ett fak­taunderlag för beslut i frågan om den aktuella produkten eller anläggningen kan godkännas eller inte. Syftet med den samhälleliga kontrollen är att förhindra att de produkter som inte uppfyller kraven kommer till använd­ning med risk för åtföljande skadeverkningar.

Omfattningen och utformningen av den kontroll som skaU företas enligl en särskild föreskrift eller ett beslut i elt särskilt fall är i hög grad beroende av hur de olika säkerhetskraven ser ut för den produkt som skall kontrol­leras och den grad av säkerhet som behövs för att bedöma om kraven är uppfyllda. De myndigheter som utfärdar föreskrifter har var och en inom sitt sakområde ansvaret för skyddet av liv, hälsa och egendom. Myndighe­terna skall i sina föreskrifter eller beslut ange vilka krav på egenskaper hos produkter eUer anläggningar som gäller. Genom sådana föreskrifter får tillverkare eller leverantörer också en skyldighet att se lill alt de föreskriv­na kraven är uppfyllda.

Som nämndes i inledningen utgör sådan tvingande kontroll som är före­skriven i författning officiell provning enligt lagen (1974; 896) om riksprov­platser m. m. Förutom i denna lag regleras den officiella provningen och ordningen för denna genom förordningen (1974:898) om riksprovplatser m.m., förordningen (1977:608) om provning enligt lagen (1974:896) om riksprovplatser m.m. samt lagen (1975:444) om beslutanderätt för riks­provplats som inte är myndighet.

I begreppet officiell provning innefattas inle sådan kontroll genom prov­

ning som sker efter ett beslul av en myndighet i ett enskilt faU med stöd av

särskild lagstiftning. Beslutet kan innebära krav på att vissa villkor skall

vara uppfyllda för att elt tiUstånd till en viss verksamhet skall kunna

medges eller ingå som ett led. i en allmän tiUsynsverksamhel. Riksprov­

platslagen innehåller regler om den organisatoriska ramen för officiell

provning. Den betydande del av den icke frivilliga provningen som faller

utanför området officiell provning kommer redan av detta skäl utanför

lagens regelsystem. Vidare bedrivs i praktiken en stor del av den officieUa

provningen utanför riksprovplalssystemet. Riksprovplatslagen ger möjlig­

het till undantag från huvudregeln att officiell provning skall utföras vid

riksprovplats. Den viktigaste förklaringen tUl att officiell provning bedrivs

utanför riksprovplatssystemet är dock att lagstiftningen vid ikraftträdandet

år 1975 inte gällde kontrollverksamhet som påbörjats dessförinnan. Det

förutsattes visserligen att sådan verksamhet efter hand skulle infogas i den

nya organisEitionen men så har skett endast i begränsad omfattning. En

förklaring till detta har varit att riksprovplatssystemet i sin hittillsvarande

utformning inie i tillräcklig grad har kunnat anpassas till särskilda förut-

6

sättningar på olika områden. Den organisatoriska ramen för kontrollör-

ganisationen hänger, som jag strax närmare skall utveckla, nära samman    Prop. 1985/86: 27 med fråga om kontrollformer och kontrollniväer. Ett kontrollsystem måste utformas från ett helhetsperspektiv,

2.2 Den nya organisationen kan ligga till grund för effektivare och mer flexibla kontrollsystem

Det lagförslag som läggs fram i det följande gäller den organisatoriska ramen för verksamhet som gäller teknisk provning eller besiktning som i någon mening är tvingande för enskilda. Syftet är alt få till stånd samord­ning av provningsresurser och skapa garantier för att verksamheten be­drivs kompetent, korrekt och så rationellt som möjligt.

Den föreslagna lagen reglerar däremot inte alls när provning skaU ske, vad som skall provas eUer på vilket sätt provningen skall ske. Om detta beslutar liksom tidigare sektorsansvariga myndigheter med särskilda be­myndiganden, vilka ytterst har stöd i lag. Den nu föreslagna lagen är emellertid betydelsefull på så sätt att den ger bättre utrymme än den nuvarande riksprovplatslagen för att anpassa kontroll genom provning eller besiktning tiU förutsättningarna i särskilda fall. Lagen skall underiätia för de myndigheter som föranstaltar om kontroll att få denna utförd pä ett effektivt, smidigt och ralioneUt sätt utan att säkerheten eftersatts. Kon-troUformerna måste också fortlöpande kunna anpassas till de snabba om­vandlingar som sker vid tillverkningen av de produkter vars säkerhet är kontrollens mål. Frågan om hur ett effektivt kontrollsystem bör utformas har nära samband med den nya lagen. Den har många aspekter och är så betydelsefuU att jag här viU utveckla mina synpunkter närmare.

Den kontroU frågan gäller har i allmänhet som bakgrund att krav om viss kvalitet ställs på produkter, material, anläggningar m.m, i syfte att före­bygga skador på personer eller egendom. Genom provning eller besiktning kontrolleras sedan att kraven uppfyUs. Kontrollen kan ske före ibruktagan-det eller senare, ibland som t.ex. när det gäller bilar sker en återkom­mande besiktning. Kontrollen kan gälla samtliga objekt av elt visst slag eller ett urval. För massfabricerade artiklar som t. ex. elektrisk materiel är det vanligt med typkontroU som kan kombineras med tillverkningskontroll och typefterkontroll. Kontrollen kan också ske på så sätt att tillverkarens egenkontroll övervakas; Del finns ett stort antal kontrollformer och kon­trollnivåer.

En utgångspunkt för en kontrollverksamhet av detta slag bör vara att det

helt grundläggande säkerhetsarbetet utförs och alltid måste utföras av

tillverkaren av en produkt. Det är alltid han som har den största kunskapen

om sin produkt. Säkerheten måste konstrueras in i produkten, den kan inte

provas in. TiUverkaren har av såväl marknadsskäl som skadeståndsrätts-

liga skäl ett avgörande eget intresse att tillhandahåUa en säker produkt. En

utveckling pågår också inom industrin i riktning mot allt mer avancerade

system för kvalitetssäkring och kontroll av produktionen. Det är givet att

en sådan utveckling påverkar förutsättningarna för den samhäUeliga kon­

troUen. Behovet av kontroll av färdiga produkter kan minska och inte

sällan öppnas möjligheter lill nya och ofta både enklare och effektivare

7

Prop. 1985/86: 27 former alt utöva kontrollen om denna inriktats på tillverkarens kvalitets­styrningssystem i stället för den slutliga produkten. Förenklingar kan också göras inom ramen för en äldre kontrollform, t.ex. på så sätt att provningsresultat från tillverkaren nyttjas i vissa fall i stället för att kon­trollorganet självt utför motsvarande prov.

En viktig konsekvens av det nu sagda är alt företagens egna konlrollät-gärder, den s. k. egenkonlrollen, bör få en mycket mer framskjuten roll än tidigare när utformningen av samhällets kontroll bestäms. Den samhälleli­ga kontrollen bör kunna minska i omfattning och i högre utsträckning få karaktär av övervakning av egenkontroll.

Den samhäUeliga kontrollens omfattning och utformning blir beroende av hur kraven ser ut och den grad av säkerhet som behövs för att garantera att de blir uppfyllda. Det måste i detta hänseende alltid bli fråga om en avvägning mellan behovet av kontroll och kostnaderna för denna kontroll. Häri ligger att kontrollen inte bör vara mer omfattande än nödvändigt för att upprätthålla den avsedda säkerhetsnivån. Innan beslut om föreskrifter om obligatorisk kontroll fattas, bör regelbundet riskbedömningar bl.a. baserade på skadeerfarenheter och ekonomiska konsekvensanalyser gö­ras. Utan ordenligt underlag kommer besluten enbart att grundas på all­männa överväganden. Detta kan resultera i helt oförutsedda konsekven­ser. De mål som stäUs upp beträffande skyddet av liv, hälsa och egendom skall givetvis uppnås, men formerna for hur de skall uppnås bör kunna variera inom tämligen vida gränser. Det bör vara en strävan hos de myn­digheter som ställer kontrollkraven att förenkla kontrollen i största möjliga utsträckning ulan att säkerheten eftersatts. Den nya lagen avses ge utrym­me för att kunna nyansera och anpassa kontrollen efter det faktiska beho­vet. Vid bedömande av kontrollbehovet bör också beaktas att det kan finnas andra styrmedel än tvingande kontrollregler för att uppnå den öns­kade säkerhetsnivån.

Så utformade kontrollsystem tillgodoser också bättre industrins och näringslivets behov av regler som inte verkar onödigt kostnadshöjande, försvårar strukturförändringar eller får konkurrensbegränsande effekter som följd. Jag har tidigare, bl. a, i 1985 års budgetproposition (prop, 1984/ 85; 100 bil. 14), framhåUit betydelsen av att vi skapar förutsättningar för en stabil och gynnsam miljö för industriell tUlväxt och förnyelse, kreativitet, nya initiativ och nyföretagande. Det inledda arbetet med att förenkla regler och tUIämpning av regler som riktar sig mot näringslivet sammanhålls av den s.k. normgruppen (1 1983;H) inom regeringskansliet. Jag vill i sam­manhanget erinra om att regeringen i april i år utfärdade tilläggsbestäm­melser till gruppen, bl, a. med den innebörden att särskilda förenklingsin­satser bör göras inom området teknisk provning och kontroll. Normgrup­pen har redan lämnat ett antal förslag till förenklingar på området.

En viktig aspekt vid utformningen av kontroUregler är slutiigen de han­

delspolitiska behoven av internationeUt harmoniserade kontrollsystem.

Skillnader i nationeUa kontrollregler och kontrollsystem kan ofta förorsaka

tekniska handelshinder. Vid utformningen av kontrollregler och kontroll­

system är det viktigt att beakta Sveriges internationella åtaganden visavi

8

bl.a. GATT, EFTA, ECE och samarbete med EG m.m. Ett omfattande

harmoniseringsarbete, nordiskt, europeiskt och internaiioneilt i övrigt på- Prop. 1985/86: 27 gär, där bl.a. standardiseringsorgan har en betydelsefull roll. Av stor betydelse för svensk del är bl. a. det samarbete som pågår inom EG för att harmonisera kontrollordningar. Söm exempel på dén vikt som tillmåls harmoniseringssträvandena internationellt kan för Europas del nämnas att vid ett gemensamt ministermöle mellan EG- och EFTA-länderna i april 1984 antogs den s. k. Luxemburgdeklarationen, som betonar vikten av ett förstärkt samarbete och där frågan om avveckling av tekniska handels­hinder lyfts fram.

Sammanfattningsvis vill jag framhålla att det lagförslag jag nu framlägger bör kunna ligga tiU grund för effektivare och mer flexibla kontrollsystem på olika områden efter de grundlinjer jag här har skisserat. Förslaget ingår som ett naturligt led i regeringens pågående strävan att förbättra den offentliga förvaltningen och där frågor om regelförenklingar, minskat byrå­kratiskt krångel och bättre service för enskilda utgör viktiga inslag.

2.3 Förhållandet föreskrivande myndigheter-kontrollerande organ

Som framgår av det tidigare bygger det föreslagna systemet alltjämt på principen att det ansvarsmässigt görs en boskillnad mellan de föreskri­vande myndigheterna och de provande organen. På de föreskrivande myn­digheterna skall det ankomma att ange vilka krav som skall vara uppfyllda på funktioner eller egenskaper hos produkter och anläggningar. De pro­vande organen skall ta fram det faktaunderlag som behövs för att man skall kunna avgöra om de föreskrivna kraven är uppfyllda eller inte. Det är ofta lämpligt att de också prövar frågan om ett godkännande av produkten eller anläggningen. Denna ansvarsfördelning bygger på ett väl fungerande sam­spel mellan de föreskrivande myndigheterna och provningsorganen, fram­för allt gäller detta erfarenhetsåterföringen emeUan dem. Om denna inte fungerar kan den föreskrivande myndigheten i längden komma att sakna tiUräcklig kunskap om den verksamhet den skall reglera, så att säkerhets­risker förbises eller viss kontroll blir för omfattande genom att myndighe­ten underlåter att upphäva normer som redan spelat ut sin roU.

Ett av syftena med riksprovplalssystemet var att de föreskrivande myn­digheterna skulle få en bättre återföring av information och erfarenheter från provningsverksamheten. Detta skuUe leda tiU att bättre föreskrifter utarbetades samtidigt som onödiga rensades bort.

Vid utredarens utvärdering av det rådande systemet har framkommit både från föreskrivande myndigheter och flera riksprovplatser att kom­munikationen dem emellan inte är tillräckUgt god. Motsvarande gäller säkerligen också konlroUverksamheten utanför riksprovplatssystemet. Att erfarenhetsåterföringen inte fungerat bra kan leda tUl att nya föreskrifter inte blir lämpligt utformade och alt behov av att göra ompriorileringar och att avveckla föreskrifter inte beaktas.

Att de ovan nämnda problemen kommit i dagen är en viktig början,

eftersom insikt om rådande förhållanden kan vara elt incitament till de

förändrade attityder som krävs såväl hos föreskrivande som hos provande

9

Prop. 1985/86: 27 organ. Det är synnerligen viktigt att elt väl fungerande samspel kommer till stånd. Detta innebär att de provande organen uppmärksamt måste följa förhållandena inom sitt konlrollområde samt fortlöpande underrätta de föreskrivande myndigheterna om iakttagelser som är av betydelse för myndighetens verksamhetsområde. De bör också föreslå de ändringar i myndigheternas föreskrifter som de anser påkallade och i samband därmed på lämpligt sätt biträda de föreskrivande myndigheterna i deras föreskrifts­arbete. På samma sätt bör de föreskrivande myndigheterna samråda med berörda kontrollorgan innan föreskrifter utfärdas eller ändras. Detta är inte bara av betydelse för föreskrifternas utformning utan också för kontrollor­ganisationens planering och resursbehov.

Självklart är det av lika stor betydelse att ett erfarenhetsutbyte och ett samspel förekommer mellan de myndigheter som beslutar om kontroll i särskilt fall och de kontrollerande organen. Det är i dessa fall fråga om en annan situation, varför det inte är möjligt att noggrant reglera kravet på samspel och erfarenhetsutbyte.

Jag vill i detta sammanhang också ta upp den viktiga roll som statens mät- och provråd far i arbetet med att åstadkomma ändamålsenliga kon­trollordningar. Mät- och provrådet får i sin egenskap av tillsynsmyndighet över riksprovplatserna en mycket god överblick över verksamheten. Den­na erfarenhetsuppbyggnad bör ge mät- och provrådet goda förutsättningar att aktivt stimulera föreskrivande myndigheter och riksprovplatser att kontinuerligt ompröva kontroUkrav och kontrollutformning när t.ex för­ändringar i produktionsprocessen påkallar det. Som ett viktigt inslag i det arbetet ingår att stödja myndigheternas arbete med alt förbättra konsekvensbeskrivningar och utvärdera existerande konlrollkrav. Statens mät- och provråd spelar således en viktig roll i regeringens förenklingssträ­vanden.

3 Gällande ordning

3.1 Officiell provning

År 1972 antog riksdagen riktlinjer för hur kontroll genom provning som är föreskriven i lag eller annan författning, s. k. officiell provning, skall bedri­vas.

Det grundläggande syftet med riktlinjerna var att organisera den statliga kontrollverksamheten så att det i vida kretsar skapades ett allmänt förtro­ende för hur verksamheten bedrivs i syfte att tillgodose aUmänhetens och det allmännas rättssäkerhetsintressen. Förutom krav på kontrollorganens tekniska kompetens släUdes därför särskilda krav på deras oberoende och opartiskhet. Särskild vikt lades därför vid kontroUorganens ägarförhållan­den, beslutsordning, vinstintressen och verksamhet vid sidan av officiell provning.

Ylterligare motiv för riksdagens riktlinjer för organisationen av den

officiella provningsverksamheten var att man ville åstadkomma klara an-

10

svarsförhållanden meUan ä ena sidan de myndigheter som stäUer krav på

produkter och ä andra sidan de organ söm kontrollerar om kraven är    Prop. 1985/86: 27 uppfyllda. Man ville också uppnå ett mer effektivt utnyttjande av tillgäng­liga provningsresurser.

De angivna riktlinjerna preciserades år 1974 genom riksprovplatslagen enligt följande.

Med officiell provning avses enligt riksprovplatslagen sådan teknisk provning, kontroU eller besiktning som är föreskriven i lag eller annan författning och som inte är egenkontroU. OfficieU provning förutsätter således ett provningslvång, där den som är underkastad tvånget skaU vända sig tUI ett utomstående organ för att få provningen utförd. Det förhållandet att provningen skall vara föreskriven i författning innebär att provningstvånget skall följa direkt av författningstexten.

Egenkontroll innebär kontroll som någon utan krav på opartiskhet hos den provande utför eller låter ulföra i egen verksamhet och på eget ansvar. Ibland förekommer att en myndighet föreskriver att sådan kontroll skaU ske, s. k. föreskriven egenkontroU, vilket alltså trots att den inte är frivUlig faUer utanför begreppet officiell provning.

Den officiella provningen skall utföras vid s. k. riksprovplats om inte annat är särskilt föreskrivet. En riksprovplats är ett provningsörgan som uppfyller högt ställda krav på att utföra provningen pä elt sakkunnigt och opartiskt sätt.

Ansvaret för den officiella provningen skall fördelas inom olika objekt­områden, varvid en enda riksprovplats skall utses som ansvarigt prov­ningsorgan för varje sådant område. Enligt den gällande ordningen skall således ett system av riksprovplatser organiseras, vilka tillsammans skall täcka behovet av officiell provning.

Regeringen föreskriver de objektomräden på vilka riksprovplatslagen är tillämplig och beslutar om att utse riksprovplats enligt förordningen (1977:608) om provning enligt lagen (1974:896) om riksprovplatser m.m. Hittills har följande sju riksprovplatser utsetts, vilka f.n. tillsammans täcker 23 objektområden:

AB Svensk Bilprovning

AB Statens Anläggningsprovning

SEMKO, Svenska Elektriska Materielkontrollanstalten AB

Slatens maskinprovningar

Statens provningsanstalt

Apoteksbolagets Centrallaboratorium

Statens väg- och trafikinstitut

Som nämnts bedrivs f. n. en betydande del av den officiella provningen utanför riksprovplatssystemet.

Den 1 juli 1983 bildades statens mät- och provråd, som bl.a. övertog

statens provninganstalts tidigare uppgtft som central förvaltningsmyn­

dighet för den officiella provningen (prop. 1982/83:100 bil. 14). Mät- och

provrådets organisations- och verksamhetsområde framgår av förordning­

en (1983:695) med instruktion för statens mät- och provräd. HuvuduppgU"-

ten är att vara samordnings- och tiUsynsorgan för riksprovplatserna, vilket

innebär att mät- och provrådet får en vid överblick över en viktig del av det

11

Prop. 1985/86:27 område där de föreskrivande myndigheterna är verksamma. Innan en myndighet föreskriver om officiell provning skall enligl riksprovplatsför-ordningen j.amråd ske med mät- och provrådet.

Riksprovplatserna har var och en inom sitt område att tillämpa föreskrif­ter från flera sådana myndigheter. Mät- och provrådet skall jämföra oUka föreskriftsområden, kartlägga de ekonomiska effekterna inom de prov­ningsområden man överblickar samt rikta vederbörande beslutsorgans uppmärksamhet mot ett eventuellt behov av åtgärder.

Slatens mät- och provråd meddelar också auktorisation för sådan prov­ning som inte är officiell. Vid sidan av riksprovplatssystemet finns i riks­provplatslagen bestämmelser om s. k. auktoriserade provplatser för sådan provning som inte är officiell (frivillig provning). Auktorisationen i dessa fall innebär en prövning av att organet har kompetent personal och lämplig utrustning för den provning auktorisationen gäller. Mät- och provrådet kontrollerar också fortlöpande att kompetenskravet är uppfyllt.

Bestämmelserna om auktorisation har hitintills tillämpats i mycket be­gränsad omfattning. Endast på två områden finns auktoriserade prov­platser, nämligen för termografering av byggnader och cisternkonlroU.

3.2 Kontroll genom provning efter beslut av myndighet i särskilt fall

Som tidigaie angivils innefattas inte i begreppet officieU provning sådan kontroll genom provning som sker efter beslut av en myndighet i enskUt faU. Beslut om kontroll genom provning i ett sådant fall grundar sig alllid pä ett bemyndigande i lag eller annan författning att myndigheten får fatta ett sådant beslut. Bemyndigandet kan vara utformat så att det uttryckligen framgår att det innefattar en rätt att besluta om provning, men ofta är bemyndigandet allmänt utformat som en rätt att föreskriva villkor eller beslut om förelägganden som behövs för lagens efterlevnad. Två typfaU förekommer. Del första avser kontroll av att visst villkor för verksamhet som kräver koncession eller något annat tillstånd uppfylls. Tillstånd enligt miljöskyddslagen (1969:387) förenas l.ex. regelmässigt med villkor som bl. a. kan innefatta kontroU genom provning eller besiktning. Det andra typfallet avser myndighetens tillsynsverksamhet, då en myndighet med ansvar för tUIsyn över en viss verksamhet har bemyndigande att besluta om provning eller annan undersökning som behövs för tiUsynen. Som exempel kan nämnas miljö- och hälsoskyddsnämnderna och yrkesinspek­tionen.

För att i någon mån redogöra för hur den kontroll är organiserad som skall ske efter beslul om kontroll i särskUt fall anges i det följande några exempel på lagstiftning och verksamhet, där sådana beslut kan förekom­ma.

12

Enligt miljöskyddslagen (1969:387) och miljöskyddsförordningen Prop. 1985/86:27 (1981; 574) krävs bl. a. alt man inhämtar tillstånd innan särskilt uppräknade typer av s. k. miljöfarlig verksamhet påbörjas. TiUståndsprövningen i des­sa fall ankommer på koncessionsnämnden för miljöskydd eller länsstyrel­sen. I tillslåndsbesluten meddelas föreskrifter om försiktighetsmått och de villkor i övrigt som skall gäUa för verksamheten. Slutligen föreskrivs regelmässigt att ett kontrollprogram skall upprättas. Koncessionsnämnden brukar överlåta åt länsstyrelsen, som har ansvaret för den löpande till­synen enligt miljöskyddslagen, alt fastställa kontroUprogrammets innehåll. Programmet skall vara utformat så att man kan kontrollera att de för tUlståndsbeslutel föreskrivna villkoren uppfylls. Vanligen innehåller kon­trollprogrammet krav på besiktning av anläggningen och föreskrtfter om löpande mätningar, provtagningar, mätmetoder m, m. Besiktningarna ut­förs vanligen av utomstående besiktningsorgan som godkänts av länssty­relsen i förväg. Provningar och analyser utförs vanligen genom egenkon­troll i det berörda företagets regi eller genom konsulter.

Hälsoskyddslagen (1982; 1080) syftar allmänt tUl att hindra uppkomsten av och undanröja sanitära olägenheter. Miljö- och hälsoskyddsnämnden utövar den omedelbara tillsynen inom kommunen över lagens efterlevnad. Inom länet har länsstyrelsen tillsynsansvaret medan den centrala tillsynen utövas av socialstyrelsen och slatens naturvårdsverk. Tillsynsmyndighet äger därvid tillträde tiil byggnader och lokaler m.m. och får där göra undersökningar och ta prover (17 §). Miljö- och hälsoskyddsnämnden får meddela de förelägganden och förbud som behövs för att bestämmelserna i lagen skaU efterlevas (18 §).

Livsmedelslagen (1971; 51

1) 

och livsmedelskungörelsen (1971:807) inne­håller bestämmelser om livsmedels beskaffenhet, hantering, märkning, saluhållande m. m. Statens livsmedelsverk utövar den centrala tillsynen över lagens efterlevnad. Länsstyrelsen utövar tillsynen inom länet, medan miljö- och hälsoskyddsnämnden utövar den omedelbara tillsynen inom varje kommun. Bestämmelserna om tiUsyn finns i 24-29 §§ livsmedelsla­gen. Bl.a. gäller att tillsynsmyndighet äger tiUträde till område, livsme­delslokal eller annat utrymme för alt där göra utidersökning eller ta prov (26 §).

Enligt 50 § livsmedelskungörelsen anvisar livsmedelsverket övriga till­synsmyndigheter de laboratorier som i första hand skaU anlitas vid tUlsyns-verksamheten (anvisningslaboralorium). Som anvisningslaboratorium kan förordnas laboratorium som har resurser och kompetens för livsmedelsun­dersökningar och i vilket stat och kommuner har sådant inflytande alt laboratorieverksamheten kan utövas som en offentiig funktion. Livsme­delsverket kan vidare godkänna enskilda laboratorier för undersökning av livsmedels beskaffenhet (godkända livsmedelslaboratorier). Verket ger år­ligen ut en förteckning över anvisningslaboratorier och godkända laborato­rier. Förteckningen omfattar f.n. ca 45 anvisningslaboratorier och tio godkända laboratorier.

Besiktning eUer provning efter beslut i särskiU fall förekommer som

synes inom en stor mängd områden och de redovisade områdena utgör

exempel på hur kontrollverksamheten kan variera.

13

Prop. 1985/86: 27

Bestämmelser som ger stöd för beslut med krav på kontroll i särskilt fall

och bestämmelser om tillsyn och om rätt att i samband därmed påkalla undersökningar eller prover finns slutiigen också bl. a. i 7 kap, 3 § arbets­miljölagen (1977:1160), 15 § strålskyddslagen (1958; 110), 2 § förordningen (1961:309) om bekämpande av salmonellainfektion hos djur m,m., 18 § läkemedelsförordningen (1962:701), 11 § bisjukdomskungörelsen (1974: 212), 5 § kungörelsen (1974; 270) om kontroll vid införsel av livsmedel, 3 § kungörelsen (1974:271) om kontroU vid utförsel av livsmedel, 5 § lagen (1975; 187) om kontroU av fabrikssteriliserade engångsartiklar för hälso-och sjukvärdsändamål, 5 § lagen (1976; 1054) om svavelhaltigl bränsle, 9 § epizootilagen (1980:369) saml 12 § lagen (1982:821) om transport av fartigt gods.

4 Allmän motivering till en ny lagstiftning om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m. m.

4.1 Allmänt om en ny lagstiftning

Ordningen för samhäUets kontroU och provning av produkter, material och anläggningar är som framgår av det tidigare enhetligt reglerad endast såvitt avser den officiella provningen. Regleringen av kontroll som faller utanför den officiella provningen är svåröverskådlig och i många fall ofullständig. Inom vissa områden finns föreskrifter om vem som skall svara för kontrol­len, medan på andra områden saknas motsvarande beslämmelser. Behovet av en organisation av denna verksamhet har övervägts i flera samman­hang. Miljöskyddsutredningen diskuterade i betänkandet (SOU 1978:80) Bättre miljöskydd frågan om att bilda en riksprovplats för miljön. Utred­ningen om den regionala laboratorieverksamheten (LAB 76) föreslog i betänkandet (SOU 1979:3) Regional laboratorieverksamhet dels en ut­byggnad av regionala laboratorier för bl.a. miljövård inom ramen för ett rikstäckande företag, dels ett auktorisationssystem för laboratorier för att tillgodose samhällets krav pä kvalitet i laboratorieverksamheten. Riksda­gen har slutligen ylterligare uttalat sig för en skyndsam utredning av möjligheterna att inrätta ett serviceorgan på miljökontrollens område (JoU 1982/83; 17, rskr 94).

Inom föietagshälsovården har företagshälsovårdsutredningen (A

1976:01) föreslagit att ett auktorisationssystem för laboratorie- och mät-

tekniska frågor skall införas inom ramen för lagstiftningen om riksprov­

platser (Ds A 1981:01). Utredningens förslag förutsätter all auktorisation

kan ske för officieU provning. I prop. 1981/82:121 hänvisade föredragan­

den bl.a. till att förelagshälsovårdsutredningens förslag innebär en viktig

principiell förändring av grunderna för hur den officiella provningen skall

bedrivas, men att de skäl som anförts för att l.ex. på arbetsmiljöområdet

kunna utföra officiell provning inom ramen för ett auktorisationssystem

har betydande tyngd. Föredraganden ansåg dock att den föreslagna lag­

ändringen behövde övervägas ytterligare och hänvisade till den nu ifråga-

14

varande översynen av riksprovlagstiftningen. Riksdagen delade föredra-

gandens bedömning, varvid utskottet underströk vikten av att arbetet med     Prop. 1985/86:27 utredningen och översynen av denna lagstiftning bedrevs skyndsamt (SoU 1981/82:46, rskr 429).

Som tidigare nämnts syftade 1972 och 1974 års riktiinjer lUI att åstad­komma elt tillförlitligt system för den officiella provningen med en klar organisation och ansvarsfördelning. Erfarenheterna av den lagstiftning de angivna riktUnjerna har lett fram till och utbyggnaden av det rådande systemet med riksprovplatser har visat att regelsystemet i stort sett är ändamålsenligt. Vissa problem och behov har dock framkommit under tillämpningstiden. Riksprovplatssystemet har också i flera sammanhang bUvit utsatt för kritik som bl.a. går ut på att systemet innebär kraftiga fördyringar, bristande effektivitet och ökad byråkrati. Att varje riksprov­plats har en monopolställning för provningen inom landet inom sitt område har angetts som en orsak till all systemet har bedömts som stelbent och medfört betydande kostnadshöjningar och tidsutdräkter.

Utredaren har efter sin utvärdering av det rådande systemet funnit att detta i stort sett fungerat väl och all det i vart fall innebär en förbättring jämfört med tidigare förhållanden. Utredaren föreslår därför ingen genom­gripande systemförändring utan endast vissa åtgärder som behövs för att vidareutveckla och förbättra systemet. Därvid föreslås bl. a. att riksprov­platslagen ersätts med en ny lag, som skall kunna omfatta all kontroll som är tvingande oavsett om den är föreskriven i författning eller åläggs någon genom ett beslut i ett särskilt faU. 1 sakligt hänseende finner utredaren inte skäl att göra någon skillnad mellan den i bägge fallen föreskrivna kontrol­len. Utredaren föreslår också en ökad flexibiUtet i systemet genom att det också bUr möjligt att auktoriserade provplatser i vissa fall kan utföra den föreskrivna kontrollen. Utredaren framhåller slutligen att utvärderingen visat att erfarenhetsåterföringen mellan de kontrollerande organen och de föreskrivande myndigheterna hittills inte har fungerat tillräckligt bra. Det föreslagna systemet bygger alltjämt på principen att det ansvarsmässigt görs en boskillnad mellan de kontrollerande organen och de föreskrivande myndigheterna. Utredaren understryker därvid att detta förutsätter ett väl fungerande samspel mellan dem.

De flesta remissinstanserna anser alt det är väl motiverat med en över­syn av systemet med riksprovplatser och har i huvudsak inget att erinra mot utredarens överväganden och förslag. Några remissinstanser, där­ibland statens planverk, Sveriges industriförbund samt länsstyrelsen i Stockholms län, är övervägande kritiska till förslagen. Den kritik som kommit fram vid remissbehandlingen kommer framför allt från intressenter i sådan provningsverksamhet som bedrivs utanför nuvarande riksprov-platssyslem och frän andra som är oroliga för att tvängsmässigt integreras i det nu föreslagna kontroUsystemet. Förslaget innebär dock ingen föränd­ring i detta hänseende i förhällande tiU den nuvarande ordningen. Beträf­fande de föreslagna förändringarna i systemet återkommer jag till remiss­behandlingen i det följande.

För egen del finner jag att utredaren på elt överskådligt sätt beskrivit de

olika formerna för samhällets befintiiga kontroll- och provningsmöjligheter

och de praktiska problem och behov som har framkommit under de år den

15

Prop. 1985/86: 27

nuvarande lagstiftningen om den officiella provningen har tillämpats. Detta utgör en god grund för de förändringar som ändå behövs för att åstadkom­ma nödvändiga förbättringar. Jag delar utredarens bedömning att någon genomgripande systemändring inle är påkallad, utan finner det vara till­räckligt med de olika föreslagna åtgärderna för all vidareutveckla systemet så att det även, i likhet med vad utredaren föreslagit, kan bli mer flexibelt och tillämpligt pä andra områden för obligatorisk kontroll.

16

4.2 Mitt förslag till lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m.m.

Regeringen beslöt den 23 maj 1985 att för lagrådets yttrande överlämna ett inom industridepartementet upprättat förslag till lag om obligatorisk kon­troll genom teknisk provning m. m. I lagrådsremissen anslöt jag mig till de principer som legat till grund för utredarens förslag till lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning. Jag konstaterade all förslaget är väl avvägt och ägnat att i väsentliga delar läggas till grund för lagstiftning. Lagrådet lämnade i sitt yttrande den 5 juni 1985 det dit remitterade försla­get utan erinran. Del förslag jag nu lägger fram skiljer sig från detta endast genom vissa språkliga och redaktionella ändringar.

Jag redovisar i del följande de viktigaste avsnitten i mitt förslag till lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning. Jag tar därvid upp in­vändningar och synpunkter som kommit fram under remissbehandlingen och redovisar sakliga avvikelser som gjorts i förhållande till utredarens förslag. Frågor av delaljkaraktär behandlas i specialmotiveringen.

I det följande behandlas följande frågor

avsnitt 4.3 Ny lag med viss ändrad terminologi

avsnitt 4.4 Avgränsningen av området för obligatorisk kontroll

avsnitt 4.5 Kontrollverksamhetens organisation

Den nya lagen skall träda i kraft den 1 januari 1986. Med hänsyn till alt den nu föreslagna organisationen för kontroll inte föranleder några omedel­bara förändringar i rådande kontrollsystem bör det inte föranleda några problem med den föreslagna tidpunkten för ikraftträdandet.

4.3 Ny lag med viss ändrad terminologi

Mitt förslag: Lagen (1974; 896) om riksprovplatser m. m. ersätts med en ny lag som benämns Lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m. m. Begreppet officiell provning och objektområde er­sätts med obligatorisk kontroll resp. kontroUområde, Termerna riks­provplats resp, auktoriserad proVplats bibehålls.

Utredarens iförslag; Överensstämmer med mitt förslag med undantag av att utredaren föreslagit alt termerna riksprovplats och auktoriserad provplats ersätts med offentiig kontrollanstalt resp, auktoriserat kontrollföretag.

Remissinstanserna; De flesta remissinstanserna tillstyrker utredarens för-    Prop. 1985/86: 27 slag med undanlag av de föreslagna uttrycken offentlig kontrolJanslalt och auktoriserat kontrollföretag. Flera remissinstanser framför därvid att de gällande uttrycken riksprovplats och auktoriserad provplats numera blivit väl inarbetade och accepterade.

Skälen för mitt förslag: I den gällande riksprovplatslagen är lagens tillämp­ningsområde begränsat till att endast avse sådan kontroll som är föreskri­ven i någon lag eller annan författning. Med hänsyn till den föreslagna utvidgningen av tUlämpningsområdet kommer det föreslagna begreppet' obligatorisk kontroll att innefatta ett vidare område än begreppet officiell provning enligt nuvarande lagstiftning, vilket på motsvarande sätt gäUer det föreslagna begreppet konlrollområde i stället för objektomräde.

Erfarenheterna av den nuvarande terminologin inom det gällande riks­provplatssystemet visar på ett behov av en enkel, enhetiig och genomarbe­tad terminologi och att de hittiUs använda begreppen orsakat åtskillig terminologisk förvirring bland myndigheter och andra som har kommit i beröring med lagen. Den nya lagstiftningen syftar till att erbjuda en likfor­mig kontrollorganisation, både vad avser kompetens och service, för i huvudsak alla områden, där samhäUet uppställer vissa egenskapskrav på produkter eller anläggningar. Det framstår därvid som angeläget att de begrepp som skall användas i dessa sammanhang blir klara och adekvata. Terminologin skaU också kunna anpassas efter samtliga verksamhetsområ­den, som kan komma att beröras av den nya lagstiftningen.

Utredaren har funnit att begreppet kontroU är en mer adekvat benäm­ning än provning på vad som avses, eftersom kontroll innebär en under­sökning för att bestämma om ett objekt fyller uppställda krav beträffande en eller flera egenskaper. Liksom utredaren finner jag att begreppet obliga­torisk kontroU är den mest adekvata benämningen för den kontroll som den föreslagna lagstiftningen i fortsättningen kommer att innefatta, nämli­gen kontroll som antingen följer direkt av en föreskrift i en författning eller av myndighets beslut i särskilt fall.

Det ändrade begreppet kontroU har också motiverat utredaren att föreslå en motsvarande ändring av begreppen riksprovplats och auktoriserad provplats till offentiig kontrollanstalt resp. auktoriserat kontrollföretag, vilket enligt utredaren bättre motsvarar vad som är karakteristiskt för dessa organ. Flera remissinstanser, bl.a. riksrevisionsverket, statens provningsanstalt, statens mät- och provråd. Apoteksbolaget AB, SIS-Standardiseringskommissionen i Sverige, Svenska Elektriska Materiel­kontrollanstalten AB (SEMKO) samt AB Svensk Bilprovning har framfört att såväl riksprovplats som auktoriserad provplats har bUvit väl etablerade beteckningar och att det är förenat med avsevärda kostnader för berörda myndigheter och företag att ändra dem. I likhet med de angivna remissin­stanserna anser jag att fördelarna är större med att behälla de gamla begreppen än att ersätta dem med de av utredaren föreslagna.

17

2   Riksdagen 1985/86. I saml. Nr 27

Prop, 1985/86:27     4.4 Avgränsningen av området för obligatorisk kontroll

Mitt förjilag; Den obligatoriska kontrollen föreslås utvidgas till att också omfatta sådan kontroll som antingen åläggs någon genom beslut av en myndighet i ett särskilt fall eUer som ett led i en kontroll, som är förutsättning för att en ekonomisk förmån, tillstånd eller liknande lämnas.

Utredarens förslag: Överensstämmer med mitl förslag.

Remissinstanserna; De flesta remissinstanserna tillstyrker utredarens för­slag. Några remissinstanser, bl. a. statens livsmedelsverk, statens natur­vårdsverk och statens planverk, är negativa till förslaget och anser att deras ansvarsområden bör hållas utanför det föreslagna systemet.

18

Skälen för imitt förslag: Den nuvarande lagen om riksprovplatser m.m. gäller endast officell provning, dvs. sädan teknisk provning, kontroU eller besiktning som är föreskriven i lag eller annan författning. Detta innebär att sädan provning och kontroll som sker efter beslul av myndighet i varje särskilt fall inte inbegrips. Den angivna gränsdragningen kan sägas vara formell. Del syfte som skall tillgodoses genom varje föreskriven kontroU, nämligen skyddet av liv, hälsa eller egendom, är detsamma, oavsett om kontrollen har föreskrivits generellt i en författning eller i ett särskiU beslut.

Med någon generalisering kan sägas att behovet av samhällskontroll är starkast beträffande verksamheter som är underkastade tiUslåndsplikt. I fråga om sådana verksamheter föreskrivs som tidigare redovisats ofta omfattande kontroUprogram, som således formellt inte innefattas i begrep­pet officieU provning enligt nuvarande lagstiftning. Svagast får behovet av skydd anses vara inom de områden där myndigheterna, utan att krav på tillstånd uppställts, har en allmän tiUsyn över att verksamheten bedrivs i enlighet med lag eller annan författning. Kontrollen sker där tiU övervä­gande del slickprovsmässigt med i mänga fall långa mellanrum. Den s.k. officiella provningen enligt riksprovplatslagen kan sägas inta en mellan­ställning.

Den redovisade gränsdragningen mellan officieU provning och provning efter beslut i särskiU fall kan också förekomma inom samma område. Det kan förekomma att en och samma kontroU kan vara föreskriven både som officiell provning och som kontroll efter beslut i särskilt fall. Som exempel kan anges att den ärliga konlrollbesiktningen av fordons beskaffenhet och utrustning år officiell provning, medan en kontroUbesiktning som sker efter beslut av t. ex. en polisman efter en s. k. flygande inspektion formeUt inte är det.

Som framgår av det anförda finns sakligt sett inga skäl att göra skillnad mellan kontroll som är föreskriven i författning och kontroll som sker efter beslut i särskilt fall. Syftet med kontrollen är detsamma; behovet av samhällskontroll är normalt lika stort och kan också ofta vara större än vad

som gäller för den nuvarande provningen. Dessutom kan det finnas gräns-     Prop. 1985/86: 27

faU av kontroU som inle utan vidare kan hänföras till den ena eller andra

kategorin.

Övervägande skäl talar därför för att den kontroll som sker efter beslut i särskilt fall där så är praktiskt möjligt bör vara organiserad efter samma riktlinjer som gäUer för den officiella provningen. Samma principer bör nämligen gälla aU kontroll som syftar till att tillgodose skyddet av liv, hälsa eller egendom. Samma grundläggande krav på sakkunskap, objektivitet och opartiskhet bör således gälla.

Några remissinstanser, bl. a. statens livsmedelsverk, statens naturvårds­verk och statens planverk, har framfört att deras kontrollområden bör håUas utanför det föreslagna systemet. Livsmedelsverket hänvisar därvid tiU att del föreslagna systemet inte är möjligt för livsmedelsområdet med hänsyn dels tiU det opraktiska i en decentraliserad livsmedelstillsyn med en centraliserad livsmedelsprovning, dels tiU att Uvsmedelskontrollen tiU stor del inte är en objektkontroll utan en kontroll av elt hanteringsskede. Naturvårdsverket å sin sida bedömer att det nu föreligger betydande praktiska och resursmässiga svårigheter att realisera det föreslagna riks­provplatssystemet inom miljökontrollområdet.

Planverket är kritisk tiU utredarens förslag och anser att byggområdet helt bör undantas från lagens tillämpning.

Med lagens uppbyggnad som ett frivilligt instrument kan det inte finnas skäl tUl att något kontrollområde utesluts frän tillämpningen. Det måste vara till fördel för varje kontroUområde och för de föreskrivande myndig­heterna, att det finns möjlighet att utse kontrollorgan enligt det föreslagna systemet, när de föreskrivande myndigheterna bedömer att detta är lämp­ligt.

Som tidigare anförts är ordningen splittrad när det gäller den kontroll inom områden som faller utanför den officiella provningen. TUl stor del påminner den om den ordning som rådde på det officiella provningsområ­det före riksprovplatssystemets införande. Den främsta orsaken till splitt­ringen torde vara att myndigheterna i stort sett oberoende av varandra försökt f tiU stånd den provningsverksamhet som deras beslut ger upphov till. Denna splittring leder sannolikt också till att tUlgängliga resurser inte utnyttjas tillräckligt effektivt och att frågorna inte bedöms enhetligt. Del rådande förhäUandet har också uppmärksammats av statsmakterna. I prop. 1982/83:21 redovisades den splittring som råder inom laboratorie­verksamheten och föreslogs en rekonstruktion av AB Svensk Laborato­rieljänsl i syfte att åstadkomma en ändamålsenlig regional laboratorieverk­samhet. Riksdagen beslöt i enlighet med regeringens förslag (JoU 1982/83:9. rskr 67). Av vad som anförts framgår att riktlinjer för en organisation av den kontroll som sker efter beslut i särskilt faU kan behö­vas. Denna fråga är pä miljöområdet f. n. föremål för överväganden i olika avseenden. StäUning liU hur kontrollen på miljöområdet skall utformas i framtiden får tas när resultat av dessa överväganden föreligger. En bety­delsefull faktor därvid är givetvis möjligheten att då kunna utnyttja det här föreslagna regelsystemet. Också livsmedelskontrollen är föremål för utred­ning.

19

Prop. 1985/86:27

I samband med alt riksprovplatssystemet infördes för den officieUa provningen framhölls också att den verksamhet som då bedrevs utövades i olika former. Därför måste organisationen anpassas tiU de olika förhållan­dena inom varje område och de föreslagna samordningsåtgärderna ske successivt under en tämligen lång övergångstid. Det anförda bör i hög grad vara vägledande även nu.

Ett viktigt inslag i riksprovplatssystemet är slutligen den samordning och tillsyn som statens mät- och provråd svarar för. EnUgt min mening bör mät- och provrådel kunna spela motsvarande roll också vad gäUer den verksamhet som avser kontroll efter beslut i särskilt fall.

En annan grund för provning och kontroU kan föreligga när en myndig­het föreskriver att en ekonomisk förmån, som län eller bidrag till viss verksamhet, endast utgår om den produkt som skall användas för visst ändamål är godkänd på visst sätt, t. ex. krav på typgodkännande i samband med bostadslån tUl installation av en värmepump i bostadshus. Någon rättslig skyldighet all begära typgodkännande finns inle och provningen kan därför inte anses föreskriven, vare sig i särskilt beslut eller i författ­ning. Ett starkt faktiskt tvång föreligger emellertid. Ett liknande fall då ett starkt faktiskt provningstvång föreligger är då provningen utgör en förut­sättning för att få ett tillstånd med sådana rättsverkningar att tiUståndet i praktiken är en förutsättning för att få sälja den kontrollerade produkten. Med hänsyn tUl de allmänna intressen som i dessa fall gör sig gällande bör denna kontroll också ske på samma sätt som den som föreskrivits i författ­ning eller i särskilt beslut och alltså såsom utredaren föreslagit innefattas i begreppet obligatorisk kontroll.

4.5 Kontrollverksamhetens organisation

Mitt förslag: Obligatorisk kontroll genom teknisk provning m.m. skaU, föi-utom vid riksprovplatser, kunna utföras vid auktoriserade provplatser.

Vid obligatorisk kontroll som skall ulföras av riksprovplats. kan tiUverkarens provningsresultat utnyttjas i större utsträckning än vad som gäller f. n.

Auktorisation för frivillig kontroll får ske inom visst område sedan regeringen meddelat föreskrift därom.

Utredarens förslag; Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker utredarens för­slag.

20

Skälen för mitt förslag: Som tidigare ard'örts är det de myndigheter som utfärdar säkerhetsföreskrifter som var och en inom sitt område har ansva­ret för skyddet av liv, hälsa och egendom. Pä så sätt är det de föreskri­vande myndigheterna som anger ramen för den kontrollerande verksamhe­ten, inom vilken kontrollorganen sedan har att verka. Utgångspunkten för

de föreskrivande myndigheternas arbete måste i sin lur vara det ansvar Prop. 1985/86:27 som allmänt åvilar tillverkare m.fl. av fariiga produkter. Det grundläggan­de i allt säkerhetsarbete är och måste alltid vara tillverkarens egna kon­trollåtgärder, den s. k. egenkonlrollen. Det är tillverkaren som har den största kunskapen om sin produkt. Säkerhet måste konstrueras in i en produkt, den kan aldrig provas in. I Sverige har också tillverkare och importörer ett långtgående ansvar för att de produkter de tiUverkar eller importerar inte skall vålla några skador. I de fall samhället har funnit det befogat alt ställa upp särskilda krav på egenskaper hos en produkt och att del skall ske en kontroll for all ta reda på om egenskapskraven är upp­fyllda, bör kontrollkraven vara utformade på ett sådant sätt att kontroUen inte blir mer omfattande än nödvändigt för att upprätthälla den avsedda säkerhetsnivån. Innan beslut om obligatorisk kontroll fattas, bör normalt riskbedömningar bl.a. baserade pä skadeerfarenheter och ekonomiska konsekvensanalyser göras. Utan sådana kommer besluten att grundas på aUmänna överväganden, vilket kan vara vanskligt.

De mål som ställs upp beträffande skyddet av liv, hälsa och egendom skall givetvis kunna uppnäs, men formerna för hur de skall uppnås bör kunna varieras inom tämligen vida gränser. Det bör finnas en stor variation av kontrollformer att välja på och det bör vara en strävan hos de föreskri­vande myndigheterna, som ställer konlrollkraven, att förenkla kontrollen i största möjliga utsträckning utan att säkerheten eftersatts.

Lagen om riksprovplatser m. m. har som huvudprincip att all obligato­risk kontroll, s.k, officieU provning, enligt lagens terminologi, skall ske genom riksprovplats och att en riksprovplats skall utses för varje kontroll-område, s.k, objektomräde, Lagen bygger i viss mån på principen "allt eller intet" och tiUämpningen har också varit tämligen sträng. Som tidigare nämnts har sju riksprovplatser utsetts hittills, vilka täcker 23 kontrollområ­den. Vid sidan av riksprovplatssystemet har statens mät- och provråd möjUghet att meddela auktorisation för vissa organ att utföra frivillig kontroU- Med stöd av en år 1977 företagen ändring i förordningen (1961:568) om brandfariiga varor har också omkring 150 företag auktori­serats att utföra s. k. officiell provning i form av vissa cisternbesiktningar. I de auktoriserade företagens uppgifter ingår dock inte att meddela beslut om godkännande.

Flera myndigheter samt riksprovplatser såsom riksrevisionsverket och statens provningsanstalt har föreslagit att lagen om riksprovplatser anpas­sas sä att auktoriserade provpiatser får möjlighet att utföra obligatorisk kontroU. Som skäl har i allmänhet anförts att de nuvarande riksprovplat-sernas monopolstäUning medför risker för att verksamheten inte bedrivs på ett rationellt och kostnadsbesparande sätt. Sprängämnesinspektionen har anfört att systemet med auktoriserade provplatser för besiktning av cisterner är rationellt och att de hiltUlsvarande erfarenheterna är positiva.

I och för sig är det självklart, med hänsyn till vad som lidigare anförts,

att kontrollverksamheten inte skall organiseras i mer kvalificerade former

. än vad som är nödvändigt. Att anlita en riksprovplats för viss kontroll kan

ibland framstå som en alltför ambitiös lösning. Det är fördelaktigt om

systemet ger möjlighet att anpassa organisationen efter vad som är ända-

21

Prop. 1985/86:27 mälsenligt. Flera ansvariga myndigheter har hänvisat till att lagen bör öppna möjligheter att låta auktoriserade provplatser utföra obligatorisk kontroll. Erfarenheterna av att låta auktoriserade provplatser utföra viss cislernkon troll har uppgivits vara goda, I likhet med utredaren finner jag att övervägande skäl talar för att obligatorisk kontroll också skall kunna ulföras av auktoriserade provplatser. Därmed får systemet den ökade flexibilitet som efterlysts i många fall och som är särskilt nödvändig med hänsyn till vad som föreslås kunna innefattas i lagens tillämpningsområde. En ytterligare kontrollnivå bör finnas att tillgå för sådan obligatorisk kon­troll som bedöms kunna utföras utan att kontrollorganet uppfyller de stränga krav som gäller och fortfarande föreslås gälla för en riksprovplats. Inom de kontrollområden där någon riksprovplats inte finns att tUlgä kan auktoriserade provplatser möjligen erbjuda en ersättande kontrollverk­samhet.

Som nämnts föreslås de principer fortfarande gälla som hittills varit vägledande i fråga om de krav som skall ställas på en riksprovplats. I motiven lill lagen om riksprovplatser m. m. framhåUs alt höga krav måste ställas på opartiskhet och oberoende och all detta gör att t. ex. ägarförhål­landen, organisation och verksamhetsinriktning kan behöva ändras innan ett i övrigt lämpligt organ utses till riksprovplats. Mot bakgmnd av detta föreslås att samhället skall ha det bestämmande inflytandet i en riksprov­plats och att den oberoende ställningen bör manifesteras förutom i ägarför­hållanden, i organisation och övrig verksamhetsinriktning.

Det vanliga är att en riksprovplats skaU utföra alla kontrollmoment som ingår i sådan obligatorisk kontroll avseende produkt inom ett kontrollom­råde, för vilket riksprovplats är utsedd. I praktiken har det i vissa sådana fall visat sig finnas ett behov av ett kontrollförfarande som är en mellan­form mellan egenkontroll och ett fullständigt kontrollförfarande vid en riksprovplats. Så t.ex. har arbetarskyddsstyrelsen infört elt system för enkla serietillverkade tryckkärl och gasflaskor, där företagen efter ansö­kan kan få tUlstånd att ersätta föreskriven officiell provning med egenkon­troll. Som villkor ställs då att riksprovplatsen skall övervaka och stick­provsvis kontrollera egenkontrollen på visst sätt. Önskemål har uttryckts om att lUlverkares provningsresultat skall kunna utnyttjas i större utsträck­ning än f. n. För att således möjliggöra en ytterligare flexibilitet i det nya kontrollsystemet föreslår jag därför att tillverkarens provningsresultat i vissa fall skaU få läggas tiU grund för prövningen i de fall den obligatoriska kontrollen skall utföras vid en riksprovplats. Särskilt skall detta gälla tids-eller kostnadskrävande kontrollmoment eller sådana som förekommer så sällan att det inte är försvariigt att bygga upp särskilda kontrollresurser. Däremot får inte arbetsbelastningen vid riksprovplatsen vara styrande för när tillverkares provningsresultat skall kunna utnyttjas. En ytteriigare fömtsättning är också att tillverkarens kontroll övervakas av riksprovplat­sen på ett tillfredsställande sätt. Även andra än tillverkare, som har mot­svarande ansvar för den produkt som skall kontrolleras, kan tänkas ulföra den obligatoriska kontrollen i angivna fall, t.ex. importörer med egna laboratorieresurser,

22

 Det är inte möjligt att nu ta närmare ställning till vilka olika objekt som

kan komma i fråga för kontroll vid riksprovplats eller vid auktoriserad Prop. 1985/86; 27 provplats. Produkter eller anläggningar som kan tänkas medföra begränsa­de risker för liv eller hälsa eller som uteslutande kan skada egendom bör t.ex. kunna komma i fråga för kontroll vid auktoriserad provplals. Vid avvägningen mellan de olika formerna för kontroll måste såväl säkerhets­skäl som ekonomiska och rationella skäl beaktas. Internationella hänsyn kan också tala för en viss form av kontroll. Ett ställningstagande i varje konkret fall måste dock föregås av noggranna utredningar och övervägan­den, vilka i första hand ankommer på de föreskrivande myndigheterna, Pä samma sätt är det de föreskrivande myndigheterna som närmare har att överväga om någon tillverkares provningsresultat kan godtas i samband med en kontroll som skall utföras vid riksprovplats.

Som jag nämnde tidigare får statens mät- och provråd i enlighet med lagen och förordningen om riksprovplatser m. m. meddela auktorisation för visst organ att utföra provning och kontroll som inte är officiell. Auktorisation kan endast få ske om organet har kompetent personal och lämplig utrustning för provningen,

Auktorisation av provningsverksamhet förekommer i flera länder. And­ra länders syften att etablera en auktorisationsordning har angetts vara såväl nationella som internationella behov. Så föreligger t.ex, ofta behov för exportörer att kunna visa upp provningsprotokoll på alt deras pro­dukter uppfyller vissa krav i importlandet för att undvika en förnyad provning.

I det sammanhanget bör också nämnas att det inom internationella standardiseringsorgan har tagits fram standarder avseende krav på kvali­tetsstyrningssystem. Efter kontroll av ett certifieringsorgan kan en tillver­kare, ett laboratorium e. d. få bevis om att företaget uppfyller standardens krav (certifiering). Förfarandet är frivilligt men har stor betydelse genom att vid upphandling eller i affärskontrakt, viUkor kan stäUas om kvalitets­styrning enligt sådana standarder. Ett syfte med standarderna är att leve­rantörer, inte minst vid internationell konkurrens, ställs inför så likartade krav som möjligt.

Den internationeUa utvecklingen inom detta område har således lett till att allt fler länder ställer krav på provningsresultat från auktoriserade laboratorier eller liknande. Alternativet är att produkterna antingen måste kontrolleras i importlandet eller alt inspektörer från importlandet kontrol­lerar tillverkarens provningsverksamhet. För att i största möjliga utsträck­ning eUminera olika slag av tekniska handelshinder är det därför angeläget att i Sverige kunna auktorisera organ för annan kontroll än den obligatoris­ka.

Den nuvarande bestämmelsen om auktorisation har hittills tillämpats i mycket begränsad omfattning. Ett växande intresse för olika former av auktorisation av provningsverksamhet föreligger dock. Det är således inte uteslutet att det i vissa fall, t. ex, inom områden där det helt saknas krav på obligatorisk kontroll, kan finnas skäl att införa ett auktorisationssystem för frivillig kontroll. Jag föreslår därför att sådan auktorisation får ske inom vissa områden och sådana beslut lämpligen fattas av regeringen.

23

Prop. 1985/86:27    5 Upprättat lagförslag

I enlighet rned vad jag nu har anfört har inom industridepartementet upprättats förslag till lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning

m.m.

24

6 Specialmotivering

6.1  Förslag till lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m. m.

1 § Med obligatorisk kontroll avses i denna lag sådan kontroll genom teknisk provning, analys eller annan Uknande undersökning som

1. är föreskriven i lag eller annan författning, eller

2.

åläggs någon genom beslut av en myndighet, eller

3.

är förutsättning för att en ekonomisk förmän, ett tillstånd eller annat Uknande skall ges enligt föreskrift i författning.

Lagrummet anger vad som avses med begreppet obligatorisk kontroll som är utvidgat i jämförelse med begreppet officieU provning enligt riks­provplatslagen.

Enligt första punkten omfattar begreppet sädan teknisk provning, analys eller annan liknande undersökning som det pä grund av en bestämmelse i lag eller annan författning föreligger en skyldighet att utföra. Det måste alltså enligl lagrummets första punkt vara fråga om en rättslig skyldighet att utföra kontrollen, vilket överensstämmer med vad som gäller enligt riksprovplatslagen.

Enligt andra punkten avses också sådan kontroll som åläggs någon genom beslut i varje särskilt fall, vilket är en utvidgad tillämpning. Där­emot utgör inte den kontroll som utförs av den beslutande myndigheten såsom tUlsynsmyndighet över den genom beslutet tillåtna anläggningen eller verksamheten obligatorisk kontroll i lagens mening.

Enligt Iredje punkten omfattar lagen slutligen sädan kontroll som är förutsättning för att en ekonomisk förmån, tillstånd eller annat liknande skall ges enligt föreskrift i författning, t. ex. då den föreskrivna kontrollen utgör en förutsättning för att erhålla statsbidrag. En viktig begränsning är att den förmån som skall uppnås skall vara författningsreglerad. Detta innebär att i den mån förmånen består av ett tUlstånd eller liknande skaU detta vara förenat med rättsverkningar.

Det är de föreskrivande myndigheterna som beslutar om kontrollformer och kontrollniväer. I tidigare avsnitt har framhållits vikten av att dessa noga övervägs. Kontrollen måste bl. a. anpassas tiU den snabba utveckling som pågår i riktning mot mer avancerade system för kvalitetsstyrning, och som i hög grad påverkar behovet av och formerna för samhällets kontroll. Omfattningen och utformningen av kontrollen, den faktiska kontrollnivän och i vilket skede i en framställningsprocess kontrollen skall äga mm beslutas således inte av provningsorganen, ulan dessa skall ulföra den obligatoriska kontrollen på det sätt som angivils i föreskriften eller beslu­tet.

2§ För varje område för obligatorisk kontroll (kontrollområde) kan en     Prop, 1985/86:27 riksprovplats utses eller en eller flera provplatser auktoriseras (auktorise­rade provplatser).

Om del finns särskilda skäl kan två eller flera riksprovplatser utses för samma kontroUområde.

Enligt ovanstående lagrum kan för varje särskilt område för obligatorisk kontroll, s. k, kontrollområde, utses antingen en riksprovplats eller aukto­riserade provplatser.

Den enligt gäUande lag använda terminologin objektområde har i lagrum­met ersatts med konlrollområde med hänsyn till att lagen numera skall kunna få sådan omfattning att ordet objektområde inte längre kan anses helt adekvat. Detta innebär dock inle all man i fortsättningen skall frångå den hittills gäUande s. k. objektområdesprincipen, som innebär att själva provningsobjekten utgör indelningsgrund.

Bestämmelsen all endast en riksprovplats skall utses för visst varu- eller objektområde motsvarar den gällande regleringen, där ansvaret för den officiella provningen har fördelats mellan de olika riksprovplatserna så att var och en har ansvar för ett visst objektområde. I riksprovplatsens ansvar ingår sedan att bedriva verksatnheten riksomfattande och med anpassning till det totala behovet inom provplatsens objektomräde, vilket har fört med sig att en riksprovplats kan få bedriva verksamhet på flera olika orter i landet. Av vad som anförts följer också att om en riksprovplats har utsetts inom ett visst kontrollområde bör det inte få finnas auktoriserade prov­platser inom delta område. Riksprovplats skall dock utan något särskilt förordnande kunna utföra auktoriserad kontroll som enligt föreskriften skuUe kunna utföras vid auktoriserad provplats.

Enligt gällande ordning föreskriver regeringen på vilka objektområden lagen är tUlämplig och utser riksprovplatser, förordningen (1977:608) om provning enligt lagen (1974:896) om riksprovplatser m.m. Denna ordning avses bibehåUas. Vad gäller auktoriserade provplatser avser regeringen att föreskriva inom vilka kontroUområden auktorisation för obligatorisk kon­troll kan meddelas.

I lagtexten anges att en riksprovplats eller auktoriserade provplatser kan utses för varje kontrollområde. Detta möjliggör alt både nytillkommande kontrollområden och områden inom vilka sedan gammalt en annan ordning för kontrollen råder, kan inordnas i systemet. Bestämmelsen innebär ock­så att det inte är tvingande att inordna några kontrollområden i det nu föreslagna systemet. Ett skäl till varför en riksprovplats eller auktoriserad provplats inte utses för ett kontrollområde, kan vara t. ex, att den föreskri­vande myndigheten bedömer, att den rådande ordningen för kontroU inom hela dess ansvarsområde eller del därav fungerar tillfredsställande. Ett inordnande av ett kontrollområde i det nu föreslagna systemet förutsätter självfallet att ett samordnat intresse av detta föreligger mellan den föreskri­vande myndigheten och ett ifrågasatt kontrollorgan.

Lagregeln innehåller slutligen att två eller flera riksprovplatser kan utses

för samma konlrollområde, när det föreligger särskilda skäl. Avsikten är

alt detta är en undantagsbestämmelse som skall användas restriktivt, när

js

Prop. 1985/86:27 det någon gång kan visa sig ändamålsenligt. Det kan t. ex. tänkas att större kommunala laboratorier kan vara obenägna att ingå i en rikstäckande organisation. Konkurrens mellan riksprovplatser bör inle förekomma, utan i sådana fall förtitsätts det att det sker en regional uppdelning av verksamheten.

3 § Har en riksprovplats eller en auktoriserad provplats utsetts för ett

kontrollområde, skall obUgatorisk kontroll inom området utföras vid den­

na, om inte annat följer av föreskrifter eller av beslut i det särskilda fallet.

Paragrafen motsvarar 2 § riksprovplatslagen, Presumtionen är att obli­gatorisk kontroll skall utföras vid riksprovplats eller auktoriserad prov-plats om sådan utsetts för kontrollområdet. Enligt paragrafen kan obligato­risk kontroll inte bara utföras vid riksprovplats utan också vid auktoriserad provplats.

För att uppnå en ökad flexibilitet i gällande system har möjligheten införts att obligatorisk kontroU kan utföras av ett auktoriserat organ, s. k. auktoriserad provplats. Detta innebär dels fördelar genom alt del finns ytterligare en kontrollnivå att tillgå för sådan obligatorisk kontroll, som bedöms kunna utföras utan att kontrollorganet uppfyller de stränga krav som skall gälla för en riksprovplats, dels en ökad flexibiUtet som behövs i samband med det utvidgade tillämpningsområdet för obligatorisk kontroll som den nya lagen kan innebära.

Inom kontroUområden för vilka riksprovplats eller auktoriserad prov-plats utsetts kan hksom enligt gäUande ordning om det finns särskilda skäl undantagsvis förekomma att kontrollen inte behöver ulföras vare sig vid riksprovplats eller auktoriserad provplats. Endast starka sakliga skäl bör dock föranleda sådana undantag, t. ex. att kontrollen avser obetydligheter.

Med egenkontroll avses sådan kontroll som någon låter utföra på eget ansvar utan krav på att kontrollen utförs vid någon riksprovplats eller auktoriserad provplats.

Egenkontroll som är föreskriven i författning omfattas av definitionen på obligatorisk kontroll enligt 1 §. Att frivillig egenkontroll, dvs. sådan kon­troll som inle följer av någon författning utan enbart företas på eget initiativ, inte omfattas av lagen följer redan av definitionen av den obUgato-riska kontrollen. Att föreskriven egenkontroU inte i något fall måste ut­föras vid riksprovplats eller auktoriserad provplats följer självfallet av den föreskrivande myndighetens föreskrift eller beslut.

4 § En riksprovplats skall utföra obligatorisk kontroll på elt sakkunnigt,

objektivt och även i övrigt lämpligt sätt. Det allmänna skall ha ett bestäm­

mande inflytande över verksamheten. Denna skall ha sädan inriktning att

riksprovplatsens oberoende ställning inte kan sättas ifråga.

En riksprovplats utses av regeringen eller den myndighet som regering­en bestämmer.

I paragrafen anges de grundläggande krav som måste ställas pä en

26

riksprovplats. Skäl att ändra de principer som hittills varit vägledande i

detta hänseende har inte förelegat. Riksprovplatserna skall därför var och Prop. 1985/86; 27 en inom sitt område representera nödvändig sakkunskap. De skall också vara fristående från kommersiella och andra intressen på ett sådant sätt att deras objektivitet i förhällande till sill kontrollområde inte kan ifrågasättas. Detta framstår som viktigt med hänsyn lill det förtroende som riksprov­platsen bör åtnjuta. Denna oberoende ställning bör manifesteras i ägarför­hållandena, organisationen och den eventuella verksamhetsinriktning som provplalsen kan ha förutom den obligatoriska kontrollen.

1 samtiiga riksprovplatser, som regeringen hittills har utsett och som inte är myndigheter, har staten det bestämmande ägarinflytandet. Att även fortsättningsvis kräva att staten skaU ha det bestämmande ägarinflytandet inom de provpiatser som utses och som inte är myndigheter, förefaUer inte nödvändigt. För att få en garanti för att provplatsens oberoende ställning inte skall kunna ifrågasättas bör det vara tUlräckligt all staten tillsammans med svenska kommunförbundet eller landstingsförbundet e.d. har det bestämmande inflytandet.

Enligt paragrafens tredje stycke ankommer det på regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att utse riksprovplats.

S § En riksprovplats som skall utföra obligatorisk kontroll får vid kontrol­len utnyttja provningsresultat från tillverkare eller andra med motsvarande ansvar för produkten, om detta medges i föreskrifter eller i beslut i det särskUda fallet.

Vid tillämpning av första stycket skall riksprovplatsen godkänna den vars provningsresultat skall utnyttjas.

Normalt gäller all alla olika konlrollmoment som ingår i den obligatoris­ka kontrollen skall utföras av den för kontrollområdet utsedda riksprov­platsen. I viss utsträckning har det också tidigare förekommit att tillverka­rens provningsresultat har lagts tiU grund för provningen vid riksprovplats. I paragrafen öppnas möjligheter till att vissa fabrikanters provningsresultat skall kunna utnyttjas i större utsträckning än tidigare. Detta bör endast gälla sådana kontrollområden för vilka riksprovplats är utsedd. Endast sädana tillverkare eller andra med motsvarande ansvar för den produkt som skaU kontrolleras, t.ex. en importör med egna laboratorieresurser, skall kunna komma i fräga för kontroll som den berörda riksprovplatsen har godkänt för sådan kontroll. I övrigt bör det ankomma på de föreskri­vande myndigheterna att överväga vUka kontrollmoment som kan utföras av angivna tillverkare och i vilka fall del inte får ske.

Att en riksprovplats liksom hittills får utnyttja provningsresultat från

andra kontrollorgan som riksprovplatsen har förtroende för, har inte an­

setts behöva komma till uttryck i lagtexten. Att sådana provningsresultat

ligger till grund för riksprovplatsens bedömningar och beslut är pä vissa

områden vanligt förekommande, t.ex. inom Norden. Ett internationellt

samarbete på provningsområdet är i hög grad önskvärt för alt underlätta

handeln och förhindra dubbelarbete. Det är dock viktigt att komma ihåg att

bedömningar och beslut i ett ärende alltid sker på riksprovplatsens ansvar

även om ett utifrån kommande provningsresultat ligger till gmnd härför.

27

Prop. 1985/86:27 6 § Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får över­lämna till en riksprovplats som är bolag eller stiftelse att pröva frågor som gäUer godkännande av personal, utmslning, förfarande, organisation, pro­dukt eller anläggning eller fastställande av avgift för utförd kontroll.

Paragrafen upptar de bestämmelser som nu återfinns i lagen om beslu­tanderätt för riksprovplats som inte är myndighet.

7 § En auktoriserad provplats skaU utföra den obligatoriska kontrollen på ett sakkunnig',t, objektivt och även i övrigt lämpligt sätt,

Auktorisation meddelas av regeringen eller den myndighet som regering­en bestämmer.

Paragrafen upptar de krav som ska ställas på auktoriserade provplatser. Genom auktorisationsförfarandet skapas ett komplement tUl systemet med riksprovplatser. Som exempel på organ som kan komma i fråga kan näm­nas statiiga och kommunala verk med teknisk verksamhet saml industrila­boratorier och konsultföretag som för egen eller annans räkning utför kontroll. Med hänsyn lUl att deras verksamhet numera avses gälla obliga­torisk kontroll skaU kraven för auktorisation inte bara avse krav på sak­kunskap, vilket innebär en prövning av att provplatsen har kompetent personal och lämplig utmslning för viss kontroll. En viss prövning med avseende pä redbarhet skaU också ske m. m. I de fall en tillverkare ska bli auktoriserad för viss obligatorisk kontroll kan t.ex. krav släUas på att tillverkaren skall ha en sädan organisation, som innebär att den kontroUe-rande verksamheten är skild från den tillverkande delen av verksamheten.

Sedan auktorisation meddelats skaU den myndighet som meddelat auk­torisationen fortlöpande kontroUera att de nämnda kraven är uppfyllda.

I likhet med vad som gäller beträffande riksprovplats ankommer det på regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer att utse auktori­serad provplats.

8 § Auktorisation meddelas för viss tid eller tiUs vidare.

Auktorisationen kan ålerkaUas, om provplatsen inte fullgör sin skyldig­het enligt 7 § eUer annars i något väsentiigt hänseende bryter mot de villkor som gäller för verksamheten.

Paragrafen motsvarar 8 och 10 §§ riksprovplatslagen och innehåller be­stämmelser om gUtighetstiden för auktorisation och om återkallelse,

9 § En riksprovplats eller auktoriserad provplats kan utses för kontroU som det åligger en myndighet att själv utföra eller låta utföra eller som enligt inlemalioneU överenskommelse skall utföras i viss ordning.

28

---- 

Som tidigare nämnts kan en myndighet som är tillsynsmyndighet enligt Prop. 1985/86: 27 en viss lagstiftning komma att utöva kontroll genom teknisk provning e. d. beträffande anläggningar eller produkter vilka tillåtits genom myndighe­tens beslut. Enligt 1 § 2 skall sådan kontroU inle anses ulgöra obligatorisk kontroll i lagens mening. Denna kontroll bör ändå kunna inrymmas i systemet på så sätt att en riksprovplats eller auktoriserad provplats skall kunna utses för kontrollen.

Enligt paragrafen skall vidare en riksprovplats eller auktoriserad prov­plats kunna utses för sådan kontroll som enligt internationell överenskom­melse, tUl vUken Sverige anslutit sig, skall ulföras i viss särskUd ordning. Som exempel på sådana överenskommelser kan nämnas de reglementen som Förenta Nationemas ekonomiska kommission för Europa (ECE) fast­ställt för vissa fordonskomponenter m.m. Vaije reglemente innehåUer regler om provning och typgodkännande, vilka i några faU saknar motsva­righet i fordonskungörelsen. Godkännande enligt dessa reglementen kan ske i vUken som helst av de anslutna staterna och gäller i samtliga dessa stater. Möjlighet bör finnas alt utse en riksprovplats eller auktoriserad provplats för dessa kontroller.

10 § TiUsyn över verksamheten vid riksprovplatser som inle är statliga myndigheter och vid aiiktoriserade provplatser utövas av den myndighet som regeringen bestämmer.

Paragrafen motsvarar 6 § riksprovplatslagen med tillägget att tiUsynen numera också omfattar de auktoriserade provplatserna.

Såvitt avser en riksprovplats som är statlig myndighet bör det även i fortsättningen ankomma pä regeringen att meddela de föreskrifter som behövs. För auktoriserade provplatser som är statiiga myndigheter, bör det organ som auktoriserat myndigheten för den ifrågavarande kontroUen vara tUlsynsmyndighet med hänsyn till de åtgärder, vari tiUsynen kan beslå.

11 § En riksprovplats skaU lämna bidrag till den centrala förvaltningsmyn­dighetens kostnader för dess verksamhet enligt denna lag och lagen {1974:897) om riksmätplatser m, m. Bidragets storlek fastställs av regeringen.

Paragrafen motsvarar 11 § riksprovplatslagen. I paragrafen föreskrivs att en riksprovplats hksom tidigare skaU lämna bidrag tiU den centrala förvaltningsmyndighetens kostnader för administration av riksprovplats-och riksmätplatssystemet.

12 § En auktoriserad provplals skaU ersätta den myndighet som har med­delat auktorisationen för kostnader med anledning av denna.

29

Prop. 1985/86: 27

De auktoriserade provplatserna är skyldiga att ersätta förvaltningsmyn-

dighetens kostnader för auktorisation. Skyldigheten omfattar också de kostnader som sammanhänger med den fortlöpande kontrollen av att kra­ven för auktorisation fortfarande är uppfyllda. Regeringen eller den myn­dighet regeringen bestämmer skall meddela närmare föreskrU"ter för til­lämpningen,

13 § En riksprovplats får ta ut avgift för obligatorisk kontroll enligt vad regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer närmare föreskri­ver.

Paragrafen motsvarar 12 § riksprovplatslagen.

I paragrafen fastslås rätten att ta ut ersättning för den kontroll som har ulförts av riksprovplats. Paragrafen innehåller också ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela normer för debiteringen liksom de övriga föreskrifter som behövs för tillämpningen av bestämmelsen.

14 § Regeringen får meddela föreskrifter om auktorisation att inom ett visst område utföra kontroll genom teknisk provning, analys eUer liknande undersökning, som inte ulgör obligatorisk kontroll enligl 1 § (auktorisation för frivUlig kontroU). I fråga om sådan auktorisation tUlämpas vad som gäller om auktoriserade provplatser enUgt 7-10 och 12 §§.

Paragrafen innehåUer bemyndigande för regeringen all meddela före­skrifter om alt auktorisation för friviUig kontroll får ske inom ett visst område. Därvid skall de bestämmelser som är tiUämpliga för auktoriserade provplatser i huvudsak gälla.

IS § Beslut i firåga om godkännande av tiUverkare eUer annan enligt 5 §, fär överklagas genom besvär hos statens mät- och provräd. Mot beslut av mät- och provrådet i sådant ärende får talan inte föras.

Har beslut i annan fräga som avses i denna lag meddelats av annan myndighet än regeringen, får beslutet överklagas hos regeringen genom besvär.

Paragrafens första stycke upptar en bestämmelse om rätt att föra talan mot riksprovplats beslut angående godkännande av sådana tUlverkare, vars provningsresultat skaU få utnyttjas för den kontroll som annars skall ske vid riksprovplats.

Paragrafens andra stycke motsvarar 13 § riksprovplatslagen och upptar en bestämmelse om rätt i övrigt att överklaga beslut av annan myndighet än regeringen.

30

7 Hemställan

Prop. 1985/86: 27

Med hänvisning tUl vad jag nu har anfört hemsläller jag att regeringen föreslår riksdagen att anta förslaget till lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m. m.

8 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar all genom proposition föreslå riksdagen att anta det förslag föredraganden har lagt fram.

31

Prop. 1985/86:27

Bilagal

Sammanfattning

I ett stort antal författningar, som i flertalet fall är verksföreskrifter, ställs upp genereUa krav pä egenskaper som skaU vara uppfyllda hos ett visst slag av produkter eUer anläggningar (t. ex. motorfordon). Syftet med föreskrifterna är att skydda hv, hälsa eller egendom. Sammanlagt ett 30-tal myndigheter har rätt alt utfärda sådana föreskrifter. Kraven kompletteras ofta med ett åläggande för tillverkaren eller bmkaren att prova eller besik­tiga produkten eUer anläggningen för att man skall kunna avgöra om föreskrifternas krav är uppfyllda eller inte. Detta senare led kallas officiell provning,

I en stor mängd lagar och andra författningar föreskrivs att viss verk­samhet inte fär bedrivas utan särskilt tUlstånd (t. ex. mUjöfarlig verksam­het). I samband med att tillstånd ges föreskrivs ofta vUlkor av oUka slag för att skydda allmänna eUer enskUda intressen. Genom tillsyn kontrolleras att vad som är föreskrivet i lag eller författning eller tillståndsbeslut iakttas. Tilllsynen kan bestå exempelvis i undersökningar på platsen eller tagande av prover. I åtskiUiga fall får verksamhet bedrivas utan tillstånd men den är underkastad tillsyn så att myndighet har rätt att göra undersökningar och/eller la prover (exempel finns bl. a. i livsmedelslagen). Känneteck­nande för såidan kontroU är att kontrollen sker efter beslut i varje särskilt fall. Kontrollen faUer därmed utanför begreppet officiell provning.

Statsmakterna antog år 1972 vissa riktlinjer för organisationen av den officiella provningen. Riktlinjerna kompletterades år 1974 med bl. a. lagen om riksprovplatser m. m. som trädde i kraft den 1 januari 1975. EnUgt den gäUande ordningen skaU organiseras ett system av riksprovplatser, vilka tillsammans skall täcka behovet av officieU provning. Ansvaret för prov­ningen inom varje objektområde skall läggas på en enda riksprovplats som uppfyUer högt ställda krav på att utföra provningen på ett sakkunnigt och opartiskt sätt.

Beslut om utseende av riksprovplats fattas av regeringen. HittiUs har sju riksprovplatser utsetts, tillsammans täckande 22 objektomräden.

I lagen om riksprovplatser m. m. finns bestämmelser också om s.k. auktoriserade provpiatser för provning som inte är officieU (friviUig prov­ning). För auktorisation krävs att organet har kompetent personal och lämplig utmslning. Auktorisation meddelas av statens mät- och provråd. Bestämmelserna har hittiUs tillämpats i begränsad utsträckning. Enligt särskilda bestämmelser utför auktoriserade provplatser officieU provning av vissa enklare cisterner.

Under tiUämpningen av lagen om riksprovplatser m.m. har vissa pro­blem och praktiska behov framkommit. En översyn av lagstiftningen har därför ansetts påkallad. Denna skall enUgt direktiven omfatta följande.

1.   Lämpligheten av den nuvarande avgränsningen av området för offici­

ell provning.

2.                           Prövningen av lämpligheten av att låta officiell provning bedrivas av

32                               auktoriserade organ.

3.

Konsekvenserna för berörda kontrollföretag och deras personal dä en     Prop. 1985/86: 27 riksprovplats bildas eller ett nytt objektområde utvidgas.

4.

De problem och behov i övrigt som framkommit vid tUlämpningen av lagstiftningen.

Riksprovplatssystemet har i olika sammanhang bUvit utsatt för kritik. Såvitt utredaren kunnat finna gäller emeUertid en stor del av kritiken mer de föreskrivande myndigheterna än riksprovplatserna. Kritiken gäller nämligen ofta omfattningen och inriktningen av provningen, att myndighe­terna utfärdar för Sverige unika föreskrifter och att de försummar att göra ekonomiska konsekvensanalyser. Den kritik som direkt riktar sig mot riksprovplatssystemet går bl. a. ut pä att systemet inneburit kraftiga för­dyringar, bristande effektivitet och ökad byråkrati. EnUgt de undersök­ningar utredaren utfört saknar talet om kraftiga fördyringar i allt väsentligt gmnd. Punktvis har dock prisstegringar utöver konsumentprisindex skett. Påståendena om sänkt effektivitet och ökad byråkrati har inte kunnat beläggas. En stor del av kritiken mot riksprovplatssystemet är alltså ogmn-dad eUer överdriven. Den aUmänna slutsats som kan dras av utvärderingen är att riksprovplatssystemet i stort fungerat väl och att del innebär en förbättring i relation till tidigare förhåUanden. Någon genomgripande sys­temändring är därför inte påkallad. Vad som behövs är olika åtgärder för att vidareutveckla och förbättra systemet.

Utredaren föreslår att riksprovplatslagen ersätts med en ny lag, be­nämnd lagen om obligatorisk kontroU genom provning m. m, I förslaget används i vissa delar en ändrad terminologi. Sålunda har begreppet offici­eU provning utmönstrats och ersatts av obligatorisk kontroll. Riksprov­plats har bytts ut mot offentlig kontrollanstalt.

Vad gäller avgränsningen av området för obligatorisk konttoll konstate­rar utredaren alt gränser meUan officiell provning och provning efter beslut i särskUt fall är formeU. I sak är del samma syfte som skall tiUgodoses, nämligein skyddet av liv, hälsa eller egendom. Inom vissa områden före­kommer att en och samma kontroU kan vara föreskriven som officieU provning men också kan ske som provning efter beslut i särskilt faU.

Hur provningen efter beslut i särskUt fall är organiserad varierar. I vissa faU har myndigheten erforderliga egna resurser och utför de undersökning­ar som behövs. I andra fall anUtas organ med status som i stort motsvarar en riksprovplats. I stor utsträckning finns emellertid endast privata labora­torier eller konsultföretag att tillgå.

Bilden är alltså splittrad och tiU stor del påminnande om den ordning som rådde på det officieUa provningsområdet före riksprovplatssystemets införande. De största bristerna anses föreligga på miljökontrollens område.

Utredaren menar att del sakligt sett inte finns något skäl att göra skillnad mellan direkl i författning föreskriven kontroll och kontroU som sker efter beslut i särskilt fall. Övervägande skäl anses tala för att kontroUen bör vara organiserad efter samma riktlinjer oavsett på vilken gmnd den kommer tUl stånd. Obligatorisk kontroU skall alltså enligt förslaget omfatta kontroU som sker efter beslul i särskUt faU. Liksom f. n. undantas s, k. egenkon­troll.

Närmast med tanke på det nu aktueUa området föreslår utredaren att när

33

3   Riksdagen 1985/86. 1 saml. Nr 27

Prop. 1985/86:27     särskilda skäl föreligger tvä eUer flera regionalt verksamma offentliga kontroUanstsdter skall kunna utses.

Utredaren konstaterar att det i vissa faU förekommer provning som inte är direkt föreskriven i författning eUer ålagd genom beslut i särskUt fall men där det föreligger ett starkt faktiskt tvång att utföra provningen. Som exempel anförs att statsbidragsförtattningar som villkor för statsbidrag uppställer att viss provning skett och att på byggområdet formelll frivillig provning kan vara ett villkor för att byggnadsnämnd skaU godta visst utförande utan att göra egna undersökningar. Kontroll av dessa slag bör enligl förslaget anses som obligatorisk om den utförs som fömtsättning för att ekonomisk förmån, tillstånd eUer liknande skaU lämnas enligt föreskrift i författning.

En slutsats av utvärderingen är att variationen och mångfalden i kon-trollformema behöver öka. Fråga om lämpUgheten av att låla obligatorisk kontroll utföras av auktoriserade organ bör enligt utredaren prövas mot denna bakgnmd, Bakgmnden till denna slutsats är följande.

Ett flertal myndigheter, riksprovplatser och organsiationer har i olika sammanhang uttalat sig för att obligatorisk kontroll bör kunna utföras av auktoriserade organ. Som skäl anförs främst att ett inslag av konkurrens ger lägre priser utan att för den skull nödvändigtvis leda tUl sämre kvalitet. Systemet med auktoriserade provplatser för besiktning av vissa enklare cisterner anses vara rationellt och hittiUsvarande erfarenheter positiva.

Utredaren framhåller mot denna bakgmnd att kontrollverksamheten inte bör organiseras i mer kvaltficerade former än som är nödvändigt. Att anlita en offentlig kontrollanstalt för viss kontroU kan ibland framstå som en aUtför ambitiös lösning. Med hänsyn tiU opinionen även bland ansvariga myndigheter och de positiva erfarenheterna av cisternkontrollen föreslår utredaren att möjligheter öppnas att låta auktoriserade kontrollföretag i vissa fall utföra obligatorisk kontroll. Enligt utredaren är i första hand aktueUa anordningar som medför begränsade risker för liv eUer hälsa eller som uteslutande kan skada egendom. Typprovning anses i regel inte kunna komma i fråga. Beslut i godkännandefrågor bör inte heUer delegeras på auktoriserade organ.

Utredaren diskuterar i övrigt möjlighetema att på olika sätt öka variatio­nen och mångfalden i kontroUformerna och gör vissa uttalanden och re­kommenderar vissa lösningar.

Enligt förslaget skall en offentlig kontroUanstalt eller auktoriserade kon­trollföretag kunna utses för kontroU som myndighet själv utför eller låter utföra eUer för kontroll som enligt internationell överenskommelse skall utföras i viss ordning.

I samband med att AB Statens anläggningsprovning bildades uttalade riksdagen bl. a. att stor hänsyn tUl krav på anställningstrygghet och likvär­diga anställningsvUlkor skulle las då det gällde att tiU bolaget föra över befintlig verksamhet. I betänkandet redogörs för tillvägagångssättet vid bUdandet av bolaget. Enligt utredaren bör de tillämpade principerna kunna vara vägledande när offentliga kontroUanstalter etableras framledes.

Samma konsekvenser som då en offentlig kontroUanstalt bildas kan

34

uppstå också då ett objektomräde utvidgas. Också då bör skälig hänsyn tas

till berörda förelag och deras personal. Kan konsekvenserna antas bli mera     Prop. 1985/86:27 avsevärda bör enligt förslaget myndigheten vara skyldig att underställa regeringen beslutet.

Indelningen i kontroUområden fastställs av regeringen. Smärre ändring­ar bör kunna ske i enkla former. Utredaren föreslår att statens mät- och provråd bemyndigas alt meddela kompletterande föreskrifter till indelning­en i kontrollområden.

Riksprovplatssystemet bygger på principen att det ansvarsmässigt görs en boskillnad mellan den föreskrivande myndigheten och det provande organet. Denna skillnad bör upprätthållas. Den förutsätter emellertid ett väl fungerande samspel meUan den föreskrivande myndigheten pch kon­trollorganet. Utvärderingen visar att erfarenhetsåterföringen mellan kon­trollerande organ och föreskrivande myndighet inte fungerar tilbräckligt bra. Utredaren föreslår att offentlig kontrollanstalt fortlöpande skall hålla föreskrivande myndighet underrättad om iakttagelser som den gör av betydelse för myndighetens verksamhet och föreslå de ändringar i myn­dighetens föreskrifter som den anser påkallade. Föreskrivande myndighet skall å sin sida särskilt samråda med offentlig kontroUanstalt innan före­skrifter ufärdas eller ändras.

Utredaren erinrar om att förarbetena tiU auktorisationsbestämmelserna i riksprovplatslagen är knapphändiga och inte ger någon egentlig ledning för tiUämpningen. I realiteten har statens mät- och provråd fått en in blanco-fullmakt att auktorisera för olika ändamål. En sådan fuUmakt är inte förenlig med den restriktivitet som präglar statsmakternas inställning till frivilliga auktorisationssystem. Enligt utredaren är det emellertid inte ute­slutet att det någon gång kan finnas skäl att införa auktorisation för frivUlig kontroll. Så bör då kunna ske utan alltför stor omgång. Utredaren föreslår att det skall ankomma på regeringen att bestämma inom vilka områden auktorisation får ske.

I övrigt berörs i betänkandet vissa frågor rörande sjöfarts- och byggom­rådena, verksamhet vid sidan av obligatorisk kontroll och påföljder för underläten kontroU. I dessa delar läggs inle fram några konkreta förslag.

De förslag utredaren lägger fram beräknas inte leda till ökade kostnader som inte uppvägs av besparingar.

35

Prop. 1985/86: 27

Bilaga 2

Förslag till

Lag om obligatorisk kontroll genom provning m. m.

1 § Denna lag gäller sådan kontroll genom teknisk provning, analys eller

annan liknande undersökning som

1.         är föreskriven i någon lag eller annan författning eller

2.         åläggs någon genom beslut av en myndighet i ett särskilt fall.

Sådan kontroll kallas obligatorisk kontroll.

Som obligatorisk kontroll anses också kontroU som utförs som fömtsätt­ning för att ekonomisk förmån, tillstånd eller liknande skaU lämnas enligt föreskrift i författning.

Lagen gäller inte egenkontroll.

2

§ För visst område för obligatorisk kontroU (kontrollområde) kan utses en offentlig kontrollanstalt eller auktoriserade kontrollföretag. Föreligger särskilda skäl kan två eller flera offentliga kontroUanstalter utses.

3

§ Har för ett kontroUområde utsetts offentlig kontrollanstalt eUer auk­toriserade kontrollföretag, skall obligatorisk kontroll inom området utföras där, om inte annat följer av föreskriften eller beslutet.

4

§ En offentUg kontroUanstalt eUer auktoriserade kontroUföretag kan utses för kontroU som myndighet själv utför eller låter utföra gentemot enskild eller för kontroU som enligt internationell överenskommelse skall utföras i viss ordning.

5

§ En offentlig kontrollanstalt skall bedriva verksamheten på ett sak­kunnigt och omdömesgUlt sätt. Samhället skall ha det bestämmande ägar­inflytandet. Ägarförhållandena i övrigt samt organisationen och verksam­hetsinriktningen skaU vara sådana att anstaltens oberoende stäUning inte kan sättas i fråga.

En offentlig kontrollanstalt utses av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

6 § Ett auktoriserat kontrollföretag skall bedriva verksamheten på elt

sakkunnigt och omdömesgillt sätt.

Auktoriserade kontroltföretag utses av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

7

§ Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får över­lämna tUl offentlig kontrollanstalt som är bolag eller stiftelse all pröva frågor som gäUer godkännande av personal, utmslning, förfarande, organi­sation, produkt eller anläggning eller fastställande av avgift för utförd provning.

8

§ Tillsyn över verksamheten vid sådana offentiiga kontrollanstalter och auktoriserade kontrollföretag som inte är statiiga myndigheter utövas av den myndighet som regeringen bestämmer.

36

9 §   Auktorisationen för ett auktoriserat kontrollföretag meddelas för viss tid eller tills vidare. Auktorisation kan återkallas, om företaget inte uppfyller de krav som

ställs i 5 § första stycket eller annars i något väsentligt hänseende bryter     Prop. 1985/86: 27 mot de vUlkor som gäller för verksamheten.

10

§ En offentiig kontrollanstalt och auktoriserade kontroUföretag skall lämna bidrag tUl den centrala förvaltningsmyndighetens kostnader för dess verksamhet enligt denna lag och lagen (1974; 897) om riksmätplatser m. m.

11

§ En offentlig kontroUanstalt får uppbära avgift för obligatorisk kon­troll enligt vad regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer närmare föreskriver.

12

§ Regeringen får meddela föreskrifter om auktorisation all inom ett visst område utföra kontroU genom teknisk provning, analys eUer liknande undersökning som inte är obligatorisk enligt 1 §. Därvid får föreskrivas avgift för auktorisationen.

I Iråga om sådan auktorisation tillämpas vad som gäller om auktorisera­de kontrollföretag enligt 5, 8 och 9 §§.

13 § Har beslut i någon fråga som avses i denna lag meddelats av annan

myndighet än regeringen, fär beslutet överklagas till regeringen genom

besvär.

Denna lag träder i kraft den

, då lagen (1974:896) om riksprov-

platser m. m. och lagen (1975:444) om beslutanderätt för riksprovplats som ej är myndighet skall upphöra att gälla.

Hänvisningar i lagar eUer andra författningar till riksprovplats skall i stället avse offentlig kontrollanstalt.

Äldre bestämmelser tillämpas alltjämt i fråga om auktorisation för ter­mografering av byggnader.

37

Prop. 1985/86:27

Bilaga 3

Sammanställning av remissyttranden över utredningens om RPP-systemet betänkande; Kontroll genom provning översyn av lagstiftningen om riksprovplatser (Ds I 1983:22)

Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av rikspolisstyrelsen (RPS), kommerskoilegium, statens brandnämnd (Sbrn); socialstyrelsen (SoS), televerket, statens järnvägar (SJ), vägverket (VV), trafiksäkerhets-verket (TSV), sjöfartsverket (SjöV), Sveriges meteorologiska och hydrolo­giska institut (SMHI), luftfartsverket, slätens väg- octi trafikinstitut, riks­skatteverket (RSV), näringsfrihetsombudsmannen (NO), konsumentver­ket, statens livsmedelsverk (SLV), statens jordbruksnämnd (JN), statens naturvårdsverk (SNV), produktkontroUnämnden, statens strålskyddsinsti-tot (SSI), aibetarskyddsstyrelsen, bostadsstyrelsen, statens planverk, sta­tens energiverk, statens kämkraftsinspektion (SKI), styrelsen för teknisk utveckling (STU), statens provningsanstalt (SP), statens mät- och provräd, riksrevisionsverket (RRV), Göta hovrätt, kammarrätten i Sundsvall, Apo­teksbolaget AB, Landstingsförbundet, Svenska handelskammarförbundet, statens lanlbrukskemiska laboratorium (SLL), statens maskinprovningar, SiS-Standardiseringskommissionen i Sverige, sprängämnesinspektionen, länsstyrelserna i Stockholms, Blekinge och Skaraborgs län, länsstyrelsen i Västemorrlands län som bifogar yttrande frän Sundsvalls kommun, Sveri­ges grossisT.förbund, Sveriges industriförbund. Hushållningssällskapens förbund, Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Landsorganisa­tionen i Sverige (LO); Svenska arbetsgivareföreningen (SAF); Sveriges Mekanförbund; SEMKO-Svenska Elektriska Materielkontrollanstalten AB; AB Stiitens Anläggningsprovning; AB Svensk Bilprovning samt AB Svensk Laboratorietjänst.

Dessutom har yttrande pä eget initiativ avgetts av Betongvamindustrins Riksförbund; Gunnar Gärde, Industrins Byggmalerialgmpp; Industrins Kommitté för Byggbestämmelser; Sveriges Kemiska Industrikontor; Kon-troUnämnden för fabriksbetong; Kontrollrådet för Betongvaror samt Svensk ByggstålkontroU,

1    Allmänt

Flera remissinstanser anser det väl motiverat med en översyn av syste­met med riksprovplatser som i nuvarande form fungerat i snart ett decenni­um.

Några remissinstanser däribland Sbm, SoS, SJ, statens väg- och trafikin-sutut samt STU har inget att erinra mot utredningens överväganden och förslag.

De flesta remissinstanserna bl. a. RPS, TSV, SMHI, luftfartsverket,

38

konsumentverket, SSI, arbetarskyddsstyrelsen, bostadsstyrelsen, statens

energiverk, SKI, SP, MPR, RRV, Göta hovrätt. Landstingsförbundet,     Prop. 1985/86:27

SLL, länsstyrelserna i Blekinge och Skaraborgs län, TCO, SEMKO, AB

Statens Anläggningsprovning, AB Svensk Laboratorieljänsl samt Sveriges

Kemiska Industrikontor instämmer i stort i utredningens överväganden

och förslag även om några av instanserna föreslär kompletterings- och

undantag eller kritiserar enstaka delar av betänkandet.

Negativt inställda tUl betänkandet - framför allt p, g, a, förslagen om kontroll av byggnadsverksamheten är bl, a. VV, Statens planverk, Betong­vamindustrins Riksförbund;

Industrins Konimilté för Byggbestämmelser; KontroUnämnden för Fa­briksbetong; Kontrolh-ädet för Betongvaror samt Svensk ByggstålkontroU.

Av olika skäl är televerket; NO, Svenska handelskammarförbundet; länsstyrelsen i Stockholms län, Sveriges industriförbund saml Gunnar Gärde övervägande kritiska till utredningsförslagen.

Remissinstansernas kommentarer

Kommerskollegium konstaterar att utt-edaren funnit att kritiken mot riksprovplatssystemet till stor del gäUer mer de föreskrivande myndighe­terna än riksprovplatserna, då denna kritik nämligen ofta gäller omfatt­ningen och inriktningen av provningen, att myndighetema utfärdar för Sverige unika föreskrifter m. m. Då del ej omnämnts i utredningen kan det, enligt kommerskoUegiet, i anslutning härtiU finnas anledning att erinra om att det enligl kungörelsen 1973:233 (senaste lydelse enligt SFS 1979:1209) föreligger skyldighet för myndighet att underrätta och samräda med kom­merskollegium av vissa föreskrifter m. m. Härmed avses myndigheters föreskrifter eller allmänna råd i fråga om teknisk utformning eller beskaf­fenhet i övrigt, märkning, provning eller godkännande av en vara som är föremål för internationell handel. Genom samarbetsarrangemang med Standardiseringskommissionen i Sverige erhåller kollegiet även förslag tiU tekniska regler som utarbetas av vissa enskilda organ. Beträffande de olika förslag tUl svenska tekniska regler som enligl ovan inrapporterats har kollegiet till uppgift alt fortlöpande pröva bl.a. om av myndighet anmälda - föreslagna eller antagna - föreskrifter och allmänna råd innebär eller kan komma att innebära tekniska handelshinder och hur föreskrifterna etc. ställer sig i relation till Sveriges internationella åtaganden.

Enligt televerkets uppfattning har utredarna i sin strävan att lösa de problem som finns med den nuvarande lagstiftningen i stället infört nya problem som syns vara fler och mer omfattande än de hittillsvarande. Dessa problem kommer bl. a, att kunna påverka verkets provning av radioanläggningar även om denna inle alla har uppmärksammats i utred­ningen. Verket anser att en överarbetning av lagförslag och förordnings­förslag är behövlig.

Vägverket framhåller att verket uppträder både som föreskrivande myn­

dighet och som beställare inom byggområdet. En central frågestäUning i

båda rollerna är att pä ett ekonomiskt och tekniskt godtagbar sätt verifiera

att slutprodukten uppfyller uppställda krav. Vägverket medverkar i och

använder härvid den kontrollordning som Kontrollrädet för betongvaror

39

Prop. 1985/86:27 (KRB), KontöroUnämnden för fabriksbetong (KN) och Svensk byggstål-kontroU (SBS) tUlhandahåller. Enligl verkets erfarenhet uppfyUes på detta sätt de grundläggande fömtsättningarna för att byggobjektel skall få av­sedd kvalitet. Verkets specieUa kvaUtelskrav säkerställes sedan genom en kompletterande intern kontrollordning. Den interna insatsen kan minskas i omfattning samtidigt som den kan ges en inriktning mot våra särskUda krav och fömlsättningar. Enligt verket framför utredaren inga sakskäl mot den kontrollordning som finns etablerad inom byggområdet och som fungerar väl. I utredningen framhålles också att genom samverkan med organisatio­ner på branschnivå erhålles större förståelse och tiUtro tiU verksamhetens ändamålsenlighet.

NO anser att den i stort positiva bild av RPP-syslemet som utredningen ger uttryck år inte stämmer helt med den utvärdering som gjorts av Sinova AB på Statens Provningsanstalts uppdrag och som anges ha utgjort ett viktigt underlag för utredarens överväganden. Även i denna utvärdering framkom kritik mot bl. a. avgiftsnivån och väntetiderna, vUket tyder på att del inte bara varit fråga om övergångsproblem

Enligt SNV påverkar utredningens förslag gällande arbetsfördelning, ansvarsområden och organisation inom miljövårdsområdet. Konsekven­serna härav har inte närmare utretts anser SNV.

SSI framhilUer att utredningen på ett föredömhgt sätt klargör vilka olika former av provning och kontroll som finns i dag, vilka argument som talar för och emot dessa olika former och vilka förändringar utredningsförslagen skuUe medföra. Utrednignens förslag kommer att vara ett värdefuUt refe­rensdokument i SSl:s arbete. Avsnitt 4 i utredningen behandlar prisut-veckUngen. Detta är en punkt där nuvarande system kritiserats, och enligt direktiven en viktig del av utredningen. Trots alt ofrånkomliga praktiska aspekter föranlett en viss schablonisering av prissättningen både på den officiella provningen och på den av SSI enligt äldre regler utförda prov­ningen, har SSI inte i någon större utsträckning kommit i direkt kontakt med den omtalade kritiken. SSI begränsar sig därför i detta avseende till att konstatera att utredningsresultaten inte tyder pä att prisutvecklingen genereUt skulle ha varit oskälig.

Arbetarskyddsstyrelsen finner i huvudsak utredningens överväganden väl gmndade och tillstyrker därför i princip de framlagda förslagen. Styrel­sen anser det värdefullt att RPP-systemet föreslås bli mera flexibelt. Att auktoriserade provplatser kan användas även för ofliciell provning har stor betydelse på arbelsmiljöområdet.

Statens planverk anser att utredningsförslagen visar att utredningen inte har haft tillgång till sakkunskap rörande normgivning och tiUsyn inom byggnadsverksamheten. Detta har fått lill följd att byggnadsverksamheten och dess kontrollbestämmelser blivit mycket bristfälligt klarlagda i utred­ningen. Eftersom förslagen i sä stor utsträckning inriktar sig pä att reglera just byggområdet och kommer att så radikalt påverka detta, framstår denna underlåtenhet enligt statens planverk som anmärkningsvärd.

Utredningens uppfattning att riksprovplatssystemet i stort fungerat väl

överensstämmer med statens energiverks erfarenheter. De förslag utred-

40

ningen lägger finner verket väl ägnade att leda till elt enklare och smidigare

kontrollsystem. Särskilt förtjänar påpekas att förslagen inte beräknas med-     Prop. 1985/86:27 föra några ökade kostnader för statsverket eller enskUda anser verket.

SKI anser att erfarenheterna av riksprovplalssystemet i stort sett är goda, men att möjligheter tiU förbättringar finns i flera avseenden. Enligt SKI:s bedömning kommer de nya förslagen till författningar all verka i gynnsam riktning.

SP påpekar att utredningens uppgift har varit att se över nuvarande lagstiftning om rUcsprovplatser (RPP) m. m. mot bakgmnd av de erfarenhe­ter som erhållits under de snart tio år som lagstiftningen tiUämpats. RPP-systemet har blivit utsatt för kritik i olika avseenden. Bl. a. har hävdats att systemet inneburit kraftiga fördyringar, bristande effektivitet och ökad byråkrati. De fallstudier och övriga undersökningar som genomförts i utredningen visar att en stor del av denna kritik är ogrundad eUer överdri­ven. Det konstateras att RPP-systemet i stort fungerat väl och inneburit en förbättring i relation till tidigare förhållanden. Nägon genomgripande sys­temändring har därför inte ansetts motiverad. 1 stället föreslås ett antal olika åtgärder för att vidareutveckla och förbättra systemet. SP delar väsentiigen dessa bedömningar. Detta grundas på de erfarenheter av syste­met som SP har som landels centrala provningsinstitution och som RPP för närvarande har tolv olika objektomräden. Också SP har i några fall närma­re utrett påståenden om ineffektivitet och höga kostnader inom SP:s egen RPP-verksamhet. Som exempel kan nämnas återkommande kontroll (ju­stering) av Vågar och gatupumpar. Resultatet överensstämmer med de slutsatser som utredningen kommit fram tUl i sina fallstudier. I utredningen har behandlats mänga av de frågor och problem som är aktuella i det nuvarande RPP-systemet. Dock saknas enligt SP helt en belysning av problematiken kring verksamheten vid små RPP. Enligt SP;s erfarenheter har det visat sig svårt att finansiera uppbyggnad och drift av små RPP på det sätt som fömtsätts i lagstiftningen, dvs. helt genom avgifter. Metodut-veckUng, information och resurshåUning måste skötas oberoende av anta­let uppdrag. De taxor som skulle ge full kostnadstäckning uppfattas som helt orimliga av uppdragsgivarna och kommer i vissa fall all snedvrida konkurrensen i förhållande till importerade och utomlands godkända pro­dukter anser SP.

För statens mät- och provråds del är det tillfredsställande att en översyn av RPP-lagstiftningen nu genomförts. RPP-syslemet har prövats i ca tio ärs tid. De erfarenheter som därvid kommit fram ger en god grund för förbätt­ringar. Utredningen har enligt MPR:s mening på ett överskådligt sätt beskrivit förhållandena på området och redovisat de faktorer som i stort sett bör vara styrande för framtida åtgärder. MPR delar i de flesta fall de uppfattningar som utredaren redovisat. Detta gäller i huvudsak också de förslag tUl ålgärder som utredaren framför.

RRV finner det värdeftjUt att en översyn av riksprovsplats-(RPP)-lag-

stiftningen nu genomförts. Utredningen har pä ett överskådligt sätt beskri­

vit RPP-systemets uppbyggnad och de viktigaste erfarenheterna av de 9 år

systemet funnits. RRV är i stort sett positiv tiU de av utredningen fram­

lagda förslagen. Många av dem ligger väl i linje med vad RRV föreslagit

under senare år i revisionsrapporter och remissvar. RRV anser i Ukhel med

41

Prop. 1985/86: 27 utredningen att någon genomgripande systemändring inte är påkallad, trots den kritik som under årens lopp framförts, utan att i stället oUka åtgärder behövs för att vidareutveckla och förbättra systemet. RRV delar också den av utredningen gjorda bedömningen att kontroUverksamheten inte bör organiseras i mer kvalificerade former än nödvändigt och att möjUgheter därför bör öppnas för att låta autoriserade kontrollföretag i vissa faU få utföra obligatorisk kontroll. RRV tiUstyrker därför alt RPP-lagen ersätts med en ny lag med i stort sett det innehåll som föreslås i betänkandet.

Göta hovrätt framhåller att en bedömning i detalj av de förslag som utredningen lägger fram kräver en ingående kännedom om verksamheter av mycket skiftande art. Av naturliga skäl är det därför svårt för hovrätten att ta ställning tiU om förslagen i sak kommer att innebära en bättre lösning för de myndigheter och kontroUorgan som skall handha verksamheten. AUmänt sett förefaUer förslagen dock vara väl underbyggda och föranleder inte heller några erinringar såvitt gäller organisationens uppbyggnad eUer handläggningsmtinema anser hovrätten.

Landstingsförbundet kan i allt väsentligt instämma i de förslag utred­ningen framsäller i syfte att vidareutveckla och förbättra riksprovplatssys­temet. Några av delförslagen kommenteras särskilt häir nedan.

Statens maskinprovningar påpekar att lagen om riksprovplatser har nu fungerat i snart ett decennium och finner det därför väl motiverat med en översyn och utvärdering av riksprovplatssystemet. I likhet med utredning­en anser statens maskinprovningar att systemet i stort sett har fungerat väl och att del rätt tiUämpat kan tillgodose de gmndläggande krav på skydd för liv, hälsa och egendom, rättssäkerhet och effektivitet, som systemet är avsett alt främja.

Att viss kritik har förekommit mot officieU provning beror på att det ibland har varit svårt att helt motsvara de höga krav som systemet stäUer pä samspelet mellan de provande organet och den föreskrivande insatsen anser staten. maskinprovningar.

Länsstyrelsen i Stockholms län framhåller att den för egen del har begränsad erfarenhet av den nuvarande RPP-lagstiftningen. Någon ensta­ka gång förekommer pa länsstyrelsen besvär över riksprovplats beslut beträffande maskindrivna portar, hissar o.d. Den reflektion som dessa ärenden föranleder är att riksprovplatsens hanterande av ärenden från förvaltningsjuridisk utgångspunkt är i vissa avseende bristfäUig. Humvida den s, k. RPP-lagstiftningen från andra utgångspunkter är otillräckling eller eljest i behov av förnyelse kan länsstyrelsen inte bedöma. Mot den bak­grunden att en ny lagstiftning på området verkligen behövs finner länssty­relsen utredningens förslag förvirrande. I en tid dä aUa goda krafter enga­geras i kampen mot onödig byråkrati och formalism föreslår utredningen en genereU lagstiftning som för den oinvigde är obegriplig och för den initierade svårtillgänglig och aUtför litet anpassad till olika verksamhets­områdens särdrag. Redan av detta skäl är länsstyrelsen ytterst tveksam till utredningens förslag,

Sveriges grossistförbund påpekar att utredaren i sitt betänkande konsta­

terar att riksprovplatssystemet i olika sammanhang blivit utsatt för kritik.

42

En stor del av denna kritik gäller emellertid såvitt utredaren kunnat

finna - mer de föreskrivande myndighetema än riksprovplatserna. Kriti- Prop. 1985/86; 27 ken gäller nämligen ofta omfattningen och inriktningen av provningen, alt myndigheterna utfärdar för Sverige unika föreskrifter och att de försum­mar alt göra ekonomiska konsekvensanalyser. Denna kritik bör därför inte riktas mot riksprovplatserna, som enligt gäUande lagstiftning har att sak­kunnigt och opartiskt ulföra den provning som författningsenligt är före­skriven. Sveriges grossistförbund kan för vår del instämma i detta uttalan­de från utredarens sida. Riksprovplatserna har ofta kommit att få klä skott för det ökande antalet föreskrifter och den byråkrati som dessa ofrånkom-Ugen skapar. Förbundet vill i detta sammanhang med tiUfredsställelse notera att behovet av avreglering alltmer uppmärksammas, även från statsmakternas sida. Den arbetsgrupp med uppgift att gå igenom den statliga normgivningen gentemot näringsUvet som chefen för industride­partementet tillsatte i slutet av förra året är ett tacknämligt exempel härpå. Vad som nu sagts utesluter emellertid inte all det finns skäl att uppmärk­samma de risker för ineffektivitet som kan finnas i riksprovplalssystemet. Riksprovplatserna är ensamma inom sina respektive objektområden, vil­ket gör att det inte finns någon effektiv mätare på produktiviteten. Det är visserligen så att statens mät- och provråd har en viss kontroll över prisutveckUngen men rådet kan knappast komma åt det gmndläggande problemet, som bristen på konkurrens. Utredaren framhåller att enligt gjorda utredningar talet om kraftiga fördyringar i allt väsentligt saknar grund. Della är säkerligen i och för sig en riktig slutsats men utesluter ändå inte de risker som förbundet påtalat. Inom flera provningsområden har medlemsföretag i förbundels organisation framhållit att kostnaderna för provningen är alltför höga. Del ligger i sakens natur att kostnaderna upplevs som särskUt betungande inom produktområden fär marknaden är förhållandevis begränsad. Detta har exempelvis påtalats av Sveriges Bil­delsgrossisters Föreningen i en skrivelse till trafiksäkerhetsverket rörande provningen av varningsfyrar med blått ljus och larmanordningar. Markna­den för dessa produkter är av naturliga skäl begränsad, och provningskost­naden blir inte sällan så hög att den inte täcks av nettovinsten pä försälj­ningen Företagen måste ändå ta pä sig denna kostnad, eftersom produkten ingår i elt komplett sortiment av produkter avsedda för utryckningsfordon.

Hushållningssällskapens förbund har i princip inga erinringar mot de av utredningen framlagda förslagen. Förbundet viU dock i detta sammanhang understryka angelägenheten av att tillgängliga och lämpliga laboratoriere­surser genom auktorisation även i fortsättningen utnyttjas för ohka former av kontroll.

LO konstaterar att riksprovplatssystemet i olika sammanhang har blivit

utsatt för kritik i form av att det hävdats att systemet inneburit kraftiga

fördyringar, bristande effektivitet och ökad byråkrati. Enligt de undersök­

ningar utredaren utfört saknar talet om kraftiga fördyringar i aUt väsentligt

grund. Påståendena om sänkt effektivitet och ökad byråkrati har inte

kunnat beläggas. En stor del av kritiken mot riksprovplatssystemet är

alltså ogrundad eller överdriven. Den allmänna slutsals som kan dras av

utvärderingen är enligt LO att riksprovplalssystemet i stort fungerat väl

och att det innebär en förbättring i relation till tidigare förhållanden.

43

Prop. 1985/86: 27

AB Statens Anläggningsprovning finner att utredningen är myckel väl

genomarbetad och instämmer nästan genomgående i där framförda värde­ringar och förslag.

AB Svensk Bilprovning påpekar att den nuvarande organisationen av den officieUa provningen syftade till att åstadkomma klara ansvarsförhål­landen, ett effektivt resursutnyttjande och garantier för att verksamheten bedrivs opaitiskt. Av redovisningen i betänkandet framgår att den nuva­rande organisationen i aUt väsentligt har fungerat på ett tiUfredsstäUande sätt. Mot denna bakgmnd synes skäl inte föreligga att nu göra några genomgripande förändringar i systemet. I stället bör man söka förbättra och vidareutveckla den befintliga organisationen. Förslagen i föreliggande betänkande har också i huvudsak denna inriktning. Den kritik mot riks­provplatssystemet för bristande effektivitet och höga kostnader som likväl har framförts har enligt utredaren ofta visat sig vara osaklig eller överdri­ven. Riksprovplalsernas ställning som monopolorgan innebär emellertid att vissa risker för t.ex. bristande effektivitet och otillfredsställande ser­vice finns inbyggda i systemet. Det är därför viktigt att det finns en insyn i riksprovplatssystemet, som kan medverka tiU att riksprovplatserna blir väl fungerande enheter och följer de intentioner som är angivna i riksprov-platslagstiftningen. Verksamheten hos riksprovplatserna och inom hela riksprovplatssystemet bör också ha en viss homogenitet trots att objekt­områdena kan vara av mycket olika karaktär. Den övergripande synen på riksprovplastsverksamheten och tUlämpningen av de genereUa reglerna bör vara så likartad som möjligt mellan riksprovplatserna. Mät- och prov­rådet har på detta område gjort väsentliga insatser bl. a. genom regelbun­det förekommande seminarier med representanter för riksprovplatserna. De utökade arbetsuppgifter och befogenheter som mät- och provrådet erhållit genom de genomförda organisatoriska förändringarna bör ytterliga­re kunna bidra till en positiv utveckling av riksprovplatssystemet anser AB Svensk Bilprovning.

För statens mät- och provråds del är det tUlfredsställande att en översyn av RPP-Iagsliftningen nu genomförts. RPP-systemet har prövats i ca tio års lid. De erfarenheter som därvid kommit fram ger en god gmnd för förbätt­ringar. Utredningen har enligt MPR:s mening på ett överskådligt sätt beskrivit förhållandena på området och redovisat de faktorer som i stort sett bör vara styrande för framtida åtgärder. MPR delar i de flesta fall de uppfattningar som utredaren redovisat. Detta gäller i huvudsak också de förslag tiU åtgärder som utredaren framför.

2   Terminologi samt avgränsning av området obligatorisk kontroll

Utredningen om RPP-systemet föreslår:

Beträffande terminologi

- att med uttrycket "obligatorisk kontroU" anses sådan kontroll genom

teknisk provning, analys eller liknande undersökning som följer anting-

44

en direkl av författning eller av myndighetsbeslul i särskilt faU

att med uttrycket "egenkontroU" avses kontroll som tillverkare eller Prop. 1985/86: 27 bmkare utför i egen verksamhet och pä eget ansvar. Om kontrollen skall ske i egen regi eUer med anlitande av utomstående är vederbörandes ensak. KontroUen kan vara friviUig men del förekommer alt myndighet föreskriver att egenkontroll skall utföras s. k. "föreskriven egenkon­troU"

att den nuvarande benämningen "riksprovplats" byts ut mot "offentUg kontrollanstalt".

Beträffande avgränsningen av området för obligatorisk kontroU

- att obUgatorisk kontroll skaU omfatta ett betydligt vidare område än officiell provning enligt riksprovplatslagar. De fall som föreslås ulgöra obligatorisk kontroll enUgl lagen om obligatorisk kontroll genom prov­ning m. m. utan att vara officiell provning enligt nuvarande lag är

1.   när en enskUd genom beslut av en myndighet i särskUt fall åläggs att

utföra provning som ett led i myndighetens kontrollverksamhet och

2.   när en provning utförs som ett led i en kontroll, sbm är förutsätt­

ning för att en ekonomisk förmån, ett tiUstånd eller liknande skaU

lämnas en enskUd enligt föreskrift i författning.

Remissopinionen är splittrad både när det gäUer förslaget om införande

av ny terminologi och förslaget om avgränsning av området för obligato­risk kontroll.

Bland de instanser som tillstyrker båda förslagen finns bl. a. RPS, Sbrn, SoS, SJ, luftfartsverket, statens väg- och trafikinstitutet, SSI samt bo-stadsslyrelsen.

Positiva till förslagen om ändrad terminologi i övrigt men negativa tUl uttrycket "offentUg kontroUanstalt" är bl. a, SP, MPR, RRV, Apoteksbo­laget AB, SIS, LO, SEMKO saml AB Svensk Bilprovning. Göta hovrätt ifrågasätter om inte uttrycket "egenkontroU" bortdefinieras.

övervägande negativa till införandet av ny terminologi överhuvudtaget är t. ex. TSV, arbetarskyddsstyrelsen, statens planverk samt kammarrät­ten i Simdsvati.

Positiva till förslaget beträffande avgränsningar av området för obligato­risk kontroll är bl. a. SP, MPR, RRV, länsstyrelsen i Skaraborgs län samt AB Svensk Bilprovning.

Negativa till förslaget om avgränsning är t. ex, statens planverk och Betongvaruindustrins Riksförbund ur framför allt byggnadskontroUens synpunkt samt SLV, JN, SNV och länsstyrelserna i Stockholms och Ble­kinge län vad gäller synpunkter på livsmedels- och miljökontroll. Flera av dessa instanser anser att deras kontrollområden bör håUas utanför det föreslagna systemet.

Kommerskoilegium framhåller att de internationella aspekterna inte uppmärksammats i tilhäckligt hög grad hittUls.

När det gäller utformning och tiUämpning av ny lagstiftning om obligato­risk kontroll, provning m.m. bör enligt kommerskoUegium hänsyn tas tUl de av Sverige biträdda internationeUa överenskommelserna i t. ex. GATT, EFTA och ECE med avsikt att underlätta betingelserna för internationell

Prop. 1985/86:27 handel t. ex. genom undanröjande av tekniska handelshinder. En nationell lagstiftning som alltför strikt reglerar kontroll- och provningsverksamhet i Sverige bereder aUraänt sett större svårigheter att efterleva internationella överenskommelser och rekommendationer än en lagstiftning med mer vidsträckta tiUämpningsmöjligheter. Det är därför av vikt att inte binda kontroll- och provningsmöjligheter aUtför starkt tiU ett system som ej direkt motsvarar förhållanden i andra länder utan att ge utrymme för olika lösningar som från svenska intressen i förhåUande tiU de internationella handelspolitiska överenskommelserna kan finnas vara önskvärda och än­damålsenliga. Vad gäUer frågan om önskvärdheten för svensk del av alt underlätta betingelsema för del internationeUa varuutbytet viU kollegiet särskilt beröra frågan om fömtsättningarna för att upprätta och tillämpa meUanstatliga provnings- och certifieringsarrangemang. Även här gäller att en aUtför strikt och detaljerad nationeU reglering av kontroll- och prov­ningsverksamhet i Sverige i vissa fall kan komma i konflikt med den internationeUa arbetsfördelning av nämnda verksamhet som sådana arran­gemang förutsätter och därmed också motverka möjligheterna att upprätta och tUlämpa sådana arrangemang. Det kan noteras att dessa arrangemang kan förekomma i olika konstellationer; bilaterala, regionala eUer interna­tionella och på olika nivåer: regerings- eller myndighetsnivå eller på det enskilda planet (exempelvis mellan olika provningsorgan). På samma sätt som det angivils att de svenska myndighetemas funktioner avser bl. a. anmälan och notifikation av myndigheters föreskrifter liksom upplysnings­verksamhet om nationeUa tekniska föreskrifter m. m. För svensk del åvUar det kollegiet att svara för de angivna informationsfunktionerna. Kollegiet finner det mot bakgmnd av vad som ovan angivits angeläget all det fortsatta arbetet med att genomföra riksprovplatssystemet till nya objekt­områden sker i nära samverkan med andra länder i internationeUt samarbe­te rörande provningssystem så att framtida svenska insatser pä detta område ej kommer att onödigtvis fjärma sig från motsvarande utveckling hos Sveriges utrikeshandelspartners.

TSV påpekar att utredningen själv konstaterar att det finns vissa nackde­lar med att byta en väl inarbetad terminologi. Inom TSV:s verksamhets­område torde dessa vara större än fördelarna med elt byte.

Livsmedelsverket anser att förslaget lill organisation av en riksprovplats och därmed sammanhängande lokala enheter inte är möjligt för livsmedels­området. De tyngst vågande skälen för detta är enligt verket den ituslag-ning av livsmedelskontrollen som blir följden, dels det opraktiska i en decentraUserad livsmedelstillsyn med en centraliserad livsmedelsprov­ning, dels att livsmedelskontrollen till stor del inte är en objektskontroll utan en kontroll av ett hanteringsskeende.

Livsmedelsverket anser vidare att den enda bestämmelse som är till-

lämpligt är den angående särskUd kontroll som myndighet själv utför eller

låter utföra i tiUsynsverksamheten. Fortfarande gäller dock att det, om

livsmedelskontroUen skall handläggas via statens mät- och provräd, inne­

bär nödvändiga krav pä omorganisation och överföring av viss personal tiU

rådet eller en dubblering av personal.

46

JN anser att den kontroU myndigheten ansvarar för, med undantag för

fodermedelskontroUen, har enbart ett kvalitetssyfte och inte i syfte "att Prop. 1985/86: 27 skydda liv, hälsa och egendom" som angivits för objeklsprovningen. Re­dan detta gör alt JN:s kvalitetskontroH bör hållas utanför det föreslagna systemet. Enligt JN;s mening fungerar den beskrivna kontroUverksamhe­ten väl. Den utförs också av väl meriterade och seriösa företag. Kontrol­lens opartiskhet och oberoende torde inle heUer kunna ifrågasättas. Något behov från JN:s sida att styra verksamheten mer än f. n. föreligger inte. Eftersom kontrollen har aUa de kvaliteter som förslaget syftar tUl torde ett faststäUande av förslaget inte leda till några förbättringar utan enbart till ökade kostnader för statsverket. Om offentUg kontroUanstalt inrättas får enligt förslaget inte någon annanstans liknande verksamhet pågå. Den offentliga kontroUanstalten får heller inte ägna sig åt andra undersökningar utanför det anvisade området. Detta torde leda tiU att man inom JN:s ansvarsområde måste bygga upp en organisation paralleU tUl den nu väl fungerande. Organisationen av offentliga kontroUanstalter med statens mät- och provräd som tiUsynsmyndighet skulle även medföra att personal med kompetens inom de kontroUområden som JN ansvarar för måste föras tiU rådet. Vidare skuUe de kontroUanter som lar prover för JN:s räkning överföras till den offentliga kontrollanstalten då, enligt lagförslaget, den föreskrivande myndigheten skaU vara skild frän den offentliga kontroUan­stalten. Av flera skäl är enligt JN;s mening förslaget om obligatorisk kontroll inte lämpligt för den typ av kvalitetskonlroU som JN ansvarar för. Ur allmän synpunkt har dock inte JN någon erinran mot förslaget. Ett ytterligare skäl för att de kontroUer som JN ansvarar för bör håUas utanför det föreslagna systemet är att regeringen nyligen tillsatt en kommitté med uppdrag att se över livsmedelskontrollens framtida utformning. Även fo­dermedelskontrollens framtida utformning är föremål för statsmakternas överväganden på gmndval av en av lantbmksstyrelsen gjort framstäUning påpekar JN. JN föreslår därför alt antingen övergångsbestämmelsen tiU lagen (1974:896) om riksprovplatser införs öven i det remitterade lagförsla­get eller att regeringen bemyndigas besluta vilken provning som skall omfattas av lagen. SNV bedömer att;

-

betydande praktiska och resursmässiga svårigheter föreligger att nu realisera föreslaget riksprovplatssystem inom miljökontrollomrädet,

-

elt riksprovplatssystem för miljökontrollen fordrar en betydande ut­veckling av föreskrifter, krav och villkor för att kunna fungera och dessutom fordrar systemet att åtgärder vidtas även beträffande till­stånds- och tillsynsmyndigheterna och de fömlsättningar dessa har att arbeta efter,

-

föreslagna rutiner för samråd med statens mät- och provråd och riks­provplatsen innan beslut fattas som föranleder mät- och kontrollverk­samhet kan leda till ett tungrott beslutssystem om det tUlämpas inom mUjöskyddsområdet,

-

det är rimligt att SNV fär del av den finansiering via provningstaxor som enligt förslaget tillkommer statens mät- och provråd om det i sak skulle bli så att provrådet i betydande utsträckning behöver repliera på SNV;s

sakkunskap för att kunna fuUgöra sin myndighetsuppgift i enlighet med

47

utredningens förslag.

Prop. 1985/86:27      - bristema i dagens mUjökontroU inte enbart beror på svagheter i den nuvarande provningsorganisationen utan främst har en resursmässig bakgmnd. SNV föreslår att:

-

firågan om den framtida organisationen av miljökontrollen blir föremål för ytterligare överväganden inom ramen för en särskUd utredning inrik­tad på att finna en total systemlösning för miljöskyddsarbetet som blir så effektiv som möjligt inom tiUgänglig resursram,

-

miljövårdsområdet i avvaktan pä erforderligt utredningsunderlag liUs vidare inle skall omfattas av den föreslagna lagen om kontroll genom provning.

SSI konstaterar att utredningen väljer att vidga området för obligatorisk kontroll jämfört med officieU provning. Dels inkluderas nu kontroU efter beslut i särskilt fall, och inte bara sådan kontroU som baseras på genereUa föreskrifter, och dels inkluderas kontroll som inte i och för sig är obligato­risk men som är en fömtsättning för all ekonomiska förmåner, tiUstånd e. d. skall beviljas. SSI har ingen erfarenhet av det senare problemet, men finner att logiska skäl talar för att kontroll efter särskilt beslut samordnas med övrig kontroU. Det är dock angeläget att beakta all kontroUvolymen på SSI:s område är ganska liten och att antalet inrättningar och personer med erforderlig kompetens är begränsat. Som utredningen nämner är det alltså en förutsättning för det vidgade tiUämpningsområdet att den nya lagen också ger utrymme för variation i fräga om hur provningen skall bedrivas. Under den fömtsättningen tiUstyrker SSI att obligatorisk kon­troll även omfattar kontroU efter beslut i särskilt fall.

Arbelarskyddsstyrelsen anser att uttrycket "obligatorisk kontroU" i den

betydelse det har i betänkandet är ägnat alt vålla missförstånd. Språkligt

sett ligger det mycket nära till hands att anta att det omfattar föreskriven

kontroll, dvs. även föreskriven egenkontroll, som dock inle avses omfattas

av lagen. Det vore därför bättre att för det avsedda begreppet välja uttryc­

ket "officiell kontroU". Härigenom pekar man på den ur formeU synpunkt

väsentUga egenskapen hos kontrollen, nämligen att den utförs av elt organ

med något slag av officiell ställning. Med denna ändrig bör egenkontrollen

undantas redan i 1 § första stycket. "Obligatorisk kontroll" skulle då

kunna användas som beteckning för all föreskriven kontroll. Med uttryc­

ket "teknisk provning, analys eller annan liknande undersökning" avser

utredningen tydligen alt täcka även kontroll av förfarande, t. ex. övervak­

ning av egenkontroll. Styrelsen menar därför alt även ordet "kontroU"

borde tas med i uppräkningen. En definition av begreppet "egenkontroU"

bör enligt styrelsens åsikt i klarhetens intresse införas i lagtexten t. ex.

"Lagen gäller inte sådan kontroll där det står den enskUde fritt att själv

utföra kontrollen eller välja vem som skaU utföra den utan något krav pä

opartiskhet hos den kontrollerande (egenkontroU). Styrelsen tvivlar på att

det är en fördel att byta ul ordet riksprovplats mot offentiig kontroUanstalt.

Del kan medges alt ordet riksprovplats inte är en hek lyckad benämning på

institutioner av den typ som i praktiken har blivit aktueUa. Den har dock

under den tid som gått sedan den infördes blivit välkänd och gått in i del

48

allmänna medvetandet. Att nu byta ut den mot ett nytt begrepp är ägnat att

väcka missförstånd och osäkerhet hos aUmänheten. HärtiU kommer det . Prop. 1985/86:27 stora och kostsamma arbete som måste ulföras med att ändra och trycka om alla blanketter för protokoll, beslut, besvärshänvisningar, besiktning­skyltar, kaUelser liU besiktning m.m. som nu används. Det förefaller onödigt alt dra på sig dessa kostnader, som kan bli avsevärda; endast tor att kunna genomföra en rent terminologisk ändring. Styrelsen anser vidare all uttrycket "auktoriserat kontrolU"öretag" borde kunna bytas ut mot "auktoriserat kontrollorgan".

Enligt statens planverk är den föreslagna terminologin inte ägnad att skapa erforderlig klarhet - snarare tvärtom. Planverket anser det inkonse­kvent alt införa begreppet "obligatorisk kontroU" och att benämnda den nya lagen "Lag om obligatorisk kontroll genom provning m, m,". För det första är egenkontroU ofta föreskriven, dvs, obligatorisk, vilket innebär att ett generellt undantag måste införas i lagen. För det andra är redan begrep­pet föreskrift (och föreskriven) lagfäst och för det tredje används begrep­pet "officiell provning" sedan länge för att benämna sådan provning som utförs av ett oberoende (opartiskt) provningsorgan med erforderlig kompe­tens. Ett sådant provningsorgan benämns vanligen "officiellt provningsor­gan" eller - enligt ISO Guide 2 - "erkänt provningsorgan". Det är därför inte motiverat alt nu lansera begreppet "offentlig" i detta sammanhang. Av vad planverket anfört tidigare i detta yttrande framgår all övervakande kontroll kan ulföras utan samband med provning samt innebära undersök­ningar av heh annan art än provning. Å andra sidan kan provning vara en självständig bedömningsåtgärd. Därför bör de båda begreppen av formella och praktiska skäl hållas i sär (jfr bl. a. SS 02 01 01). Av det nyss anförda framgår all lagförslagets giltighetsområde: "kontroU genom teknisk prov­ning, analys eller annan liknande undersökning" är inkonsekvent och inte kan accepteras. Vidare föreslår planverket att det av utredningen föreslag­na begreppet obligatorisk kontroll ersätts av begreppen officiell provning och officiell alternativt övervakande - kontroll. Dessa begrepp stämmer väl överens med den terminologi som används i förslaget tUl ny plan- och bygglagstiftning. Utredningens förslag att utvidga tiUämpningsområdet till att avse även sådan övervakande tillsyn som föranleds av typgodkännande av produkter och system för vilka statligt stöd kan utgå i form av lån eller bidrag ställer sig planverket avvisande till, eftersom den tillsyn som nu äger rum i princip överensstämmer med den övervakande tillverknings-kontrollen av typgodkända produkter även då statiigt stöd inte utgår. Det sagda innebär att ett kontrollorgan, som i vissa fall kan vara RPP, utövar tillsyn på det sätt som anges i SBN 12; 12. Provning av vissa egenskaper hos produkterna sker vid officiellt provningslaboratorium. Den överva­kande kontrollen sker enligt planverket på ett tillfredsställande sätt och det föreligger inte bärande skäl för att ändra pä denna ordning.

SP tillstyrker alt begreppet "obligatorisk kontroU" ersätter "officiell provning" samtidigt som det nya begreppet fär föreslaget utvidgat tillämp­ningsområde, men förordar (till skillnad från utredaren) begreppen "offici­ellt kontrollorgan" och "auktoriserat kontrollorgan" som ersättning för de tidigare "RPP" och "APP".

MPR anser det vara väl motiverat att byta till begreppet obligatorisk

49

4   Riksdagen 1985/86. 1 saml. Nr 27

Prop. 1985/86:27 kontroll. En ändring av ordet provning till kontroll motiverar i sig också en motsvarande ändring av termen riksprovplats. MPR anser emellertid att fördelarna med alt behålla del gamla uttrycket är större än nackdelarna. Beteckningen riksprovplats har nu blivit inarbetat och accepterad i allt vidare kretsar. Nägon nämnvärd förändring av riksprovplalsernas ställning och uppgifter sker heller inle till följd av utredarens förslag. Ett byte av beteckning skulle dessutom dra med sig kostnader för information; byte av blanketter, formulär, brevpapper m. m. Under alla förhållanden anser MPR att utredarens förslag - offentlig kontroUanstalt - är olämpligt. Uttrycket ofientlig har i allmänt språkbruk en annan innebörd än vad som avses här och beteckningen anstalt ger elt trist och i flera fall vilseledande intryck. Av dessa skäl vill MPR förorda all riksprovplats bibehålls som benämning för de organ som skall ulföra obligatorisk kontroll. Utredaren föreslår vidare att uttrycket auktoriserad provplats ändras till auktoriserat kontrollföretag. Även i detta fall anser MPR att nackdelarna med ett byte är större än fördelarna. Auktoriserad provplats och förkortningen APP börjar nu på samma sätt som beteckningen riksprovplats att bli inarbetat hos t. ex, företag och byggnadsnämnder. Ett byte till auktoriserat kontroll­företag skulle bl, a, medföra påtagliga kostnader för de ca 150 företag som i dag är auktoriserade. MPR vill med hänvisning lill bl. a. dessa förhållanden föreslå att även benämningen auktoriserad provplats behålls. Däremot delar MPR utredarens mening ati begreppet kontroUområde är bättre än objektområde. MPR tillstyrker även den utvidgning av lagstiftningens til­lämpningsområde som utredaren föreslär. Den provning och kontroll som sker lill följd av t. ex. förelägganden eUer tillstånd i enskilda fall - och som hittills inte omfattats av lagstiftningen är av samma slag och har samma syfte som den som krävs i generella föreskrifter. Utredarens förslag att dessa båda områden skall behandlas lika är därför väl motiverat enligt MPR;s uppfattning. MPR anser att förslaget medför en mera konsekvent avgränsning av den föreskrivna kontrollen än tidigare och hittillsvarande problem med olika behandling i likartade fall bör därmed kunna undanrö­jas. Motsvarande gäller också för kontrollen av livsmedel, läkemedel, fröer och den yttre miljön. I flera fall bör det här dessutom finnas möjlighe­ter till teknisk samordning med den provnings- och kontrollverksamhet av likartat slag som sker på andra områden, t. ex. arbetsmiljöområdet. Även för de föreskrivande myndigheterna bör denna utvidgning enligt MPR:s mening ge fördelar i form av ökat erfarenhetsutbyte och ökade möjligheter till jämförelser mellan olika provningsområden. Detta bör kunna leda till effektivare och ändamälsenligare provning och kontroll på alla områden.

RRV instämmer i utredningens motiv för att i framtiden utnyttja begrep­pen obligatorisk kontroll och konlrollområde, RRV är dock tveksam till beteckning "offentiig kontrollanstalt". Uttrycket "kontrollanstalt" är ål­derdomligt och en aning negativt färgat. Såväl riksprovplats som auktori-derad provplals har blivit så etablerade beteckningar att det torde vara förenat med icke oväsentliga kostnader för berörda myndigheter och före­lag att ändra dem. RRV anser därför att beteckningarna riksprovplats och auktoriserad provplals bör bibehållas.

50

De hittillsvarande gränserna mellan officiell provning/kontroll, efter be-

slut i särskilt fall, liksom provning/kontroll som utförs som förutsättning Prop. 1985/86:27 för ekonomisk förmån eller kontroll som utförs som förutsättning för ekonomisk förmän eller tillstånd grundad på författning har huvudsakligen varit av formell art. RRV tillstyrker därtÖr utredningens förslag om en utvidgning av områdel för obligatorisk provning. RRV anser dock all bestämmelsen i den föreslagna förordningen, att föreskrivande myndighe­ter innan de meddelar provningsföreskrifter noga skall överväga hur kon­trollen bör utformas, även bör gälla i fråga om kontroll som åläggs nägon benom beslut i särskilt fall. Inte heller sådan provning bör enligl RRV:s uppfattning bedrivas i mer kvalificerade former än nödvändigt. Regionala och lokala myndigheter bör således inte ulan särskilda skäl kunna kräva att en viss typ av provning, utöver den obligatoriska provningen enligt en lag eller central myndighetsföreskrift, skall utföras av offentiig konirollanstalt. För privata provningsföretag framstår det också som ett rättssäkerhets-krav att det offentliga provningsmonopolel inte utvidgas genom beslut av lokala myndigheter, t, ex. yrkesinspektionen. Sådana särskilda skäl skuUe t.ex. kunna vara all egenkontrollen efter en reparation inte gjorts på ett kompetent sätt eller att det finns anledning att misstänka fusk med redovi­sade mätvärden. Utredningen föreslår att det skall finnas möjligheter till all utse två eller flera offentliga kontroUanstalter för ett och samma objekt-område när det finns särskilda skäl för detta. RRV känner för sin del tveksamhet inför detta förslag med hänsyn lill den klart uttalade förutsätt­ningen att inte tillåta någon konkurrens mellan offentliga kontrollanslaiter. I de fall där särskilda skäl talar för flera kontroUanstalter bör detta behov kunna tillgodoses genom regionala kontor vid en kontroUanstalt. samar-belsavtal med den offentliga kontrollanslalten eller alternativet med aukto­riserade provplatser anser RRV.

Kammarrätten i SundsvaU påpekar alt lagen om riksprovplatser har varit i kraft i närmare tio år och av utredningen framgår all riksprovplats­systemet i stort fungerat tillfredsställande. Med hänsyn härtill och då önskemål om en ny lag eller ändrad terminologi inte framförts vare sig i direktiven eUer på annan plats i utredningen kan möjligen ifrågasättas om inle praktiska skäl talar för att bibehålla den nu gällande lagstiftningen med dess inarbetade terminologi och inom ramen för denna lagstiftning behand­la utredningens olika förslag.

Apoteksbolaget AB anser alt naturiigtvis är en viss nackdel alt en inarbe­tad beteckning ändras, men de av utredaren anförda skälen för ändring är enligt Apoteksbolagets mening starkare än skälen för elt bibehållande. I det sammanhanget vill bolaget uttrycka en viss tveksamhet mot ordet anstalt, men har tyvärr inget bättre förslag.

Slatens maskinprovningar anser att den nya terminologi som föreslås i

utredningen innebär en förbättring. Det nya begreppet "obligatorisk kon­

troll" är klart bättre än "officiell provning". Däremot bör begreppet

"objektområde" bibehållas i stället för del föreslagna "kontrollområde".

En av de stora fördelarna med RPP-systemet är att ägare och brukare av

objekt kan vända sig till endast en RPP för att få objektet provat ur olika

kontrollaspekter oavsett antalet föreskrivande myndigheter inom området.

Denna princip är så viktig att den bör återspeglas även i terminologin.

51

Prop. 1985/86: 27 Riksprovplats är ingen helt lyckad benämning anser statens maskinprov­ningar. Stora ansträngningar har gjorts för alt arbeta in begreppet i vida kretsar, men hittills ulan framgång. Det är dock tveksamt om det föreslag­na nya begreppet offentiig kontroUanstalt innebär någon egentiig förbätt­ring. Statens maskinprovningar tillstyrker förslaget att provning efter före­läggande i särskilt fall skall hänföras till officiell provning.

SIS noterar med tillfredsställelse att de terminologiska oklarheter i lag­stiftningen som funnits när det gäller begreppen kontroll och provning nu har undanröjts och att förslaget till ny lag anpassats till terminologin i svensk standard (SS 02 01 01 Provning och kontroll - Terminologi). Beträffande termen kontrollanstalt och kontrollföretag föreslår SIS alt den genetiska termen kontrollorgan används tillsammans med förleden offent­ligt (eller officieUt) respektive auktoriserat för att särskilja de olika typerna av kontrollorgan. Ett val av denna term överensstämmer med de diskus­sioner om svenska termer till internationell terminologi som sker inom ramen för SIS samarbetsdelegation för certifiering och harmonisering.

Länsstyrelsen i Stockholms län konstaterar all utredningens förslag innebär bl.a. att tiUämpningsområdet för den officiella provningen avse­värt utvidgas. Bl.a. föreslås alt kontroll som sker efter beslul av myndig­het i särskilda fail skall vara organiserad efter samma riktlinjer som nu gäller för ofl:lciell provning. Detta innebär exempelvis att kontroll enligt miljöskyddslagen kommer att omfattas av riksprovplatssystemet. Införs riksprovplatssystemet för kontroU enligt miljöskyddslagen kommer det att resultera i en rad förändringar med icke önskade effekter. Nämnas kan enligt länsstyrelsen:

1.

Koncessionsnämnden och länsstyrelserna kommer att vara föreskri­vande myndigheter och skall vara boskilda från provande organ.

2.

Provande organ utför kontroll enligt utarbetad kravspecifikation (kon­troUprogram) och avgör om uppställda krav är uppfyllda.

3.

För att provande organ skall klara av arbetsuppgifterna (provning och bedömning) kommer huvudparten av länsstyrelsernas resurser att koncen­treras tiU ul£irbetning och anpassning av synnerUgen detaljerade kontroll­program.

4.

Ändringar i kontrollprogram från föreskrivande myndighet (länssty­relsen) skall granskas och godkännas av statens mät- och provråd innan de far tUlämpas av det provande organet.

5.

Tillsyn överförs till stor del från länsstyrelserna (kommunerna) och naturvärdsverket tiU det provande organet. Föreskrivande myndigheter kommer att isoleras från kontrollobjekten.

De ovan angivna punkterna kommer att ställa starkt ökande krav på

länsstyrelsens resurser. Om statsmakterna skulle vara beredda att öka

resurserna till miljövård skulle dessa med betydligt bättre resultat för god

miljö kunna .användas på helt annat sätt anser länsstyrelsen. Länsstyrelsen

anser mot denna bakgmnd att nuvarande flexibla kontrollsystem för miljö­

vården bör bibehållas. Vidare anser länsstyrelsen att SNV bör genomföra

en frivillig auktorisation av provorganen samt att SNV tiUsammans med

provningsorganen får ökade resurser att fastställa testprovtagningsme-

52

toder helt med internationell anknytning (jfr SCAN-standard för provtag-

ning och test av massa och papper). I fråga om livsmedelskontrollen Prop. 1985/86:27 föranleder utredningens förslag följande synpunkter. TiUsyn enligt livsme­delslagen sker genom bl. a. inspektioner och analyser av livsmedelsprover, hygienkontroller (tryckplatlar); personalhälsokonlroll etc. Analysverk­samheten är ett diagnostiskt hjälpmedel i den totala tiUsynen. Enligt utre­daren betecknas sådan analysverksamhet kontroll efter beslul i särskilt fall och skall enligt förslaget tas in i den nya lagstiftningen. Länsstyrelsen finner detta olämpligt och viU bestämt avstyrka förslaget i denna del. Tillsynsmyndigheterna (länsstyrelser och hälsoskyddsnämnder) behöver använda analysverksamheten som ett av flera led i deii löpande tUlsynen. Det går inte alt dra en gräns mellan vad som skulle hänföras till analyser (temperaturkonlroller i varor, tryckplattor etc.) ingående i tillsynsverk­samheten. Regeringen har nyligen tUlsatt en större parlamentarisk utred­ning om hela livsmedelskontrollen. Resultatet av denna utredning bör avvaktas anser länsstyrelsen.

I fråga om miljökontroll vill länsstyrelsen i Skaraborgs län särskilt understryka vikten av att denna inordnas i den föreslagna obligatoriska kontrollverksamheten. Härigenom skulle enhetligare regler för verksam­heten kunna skapas och en effektivare kontroU uppnås.

LO har inget att erinra mot att den nya lagen får ett vidare tillämpnings­område, enär avgränsningen av den föreskrivna kontroUen blir mera kon­sekvent. Ej heller alt begreppet officiell provning ersätts av obligatorisk kontroll. Namnet offentlig kontroUanstalt borde kunna bytas ut mot offent­ligt kontrollorgan anser LO.

SEMKO-Svenska elektriska materielkontrollanstalten AB tillstyrker ut­trycket "obligatorisk kontroU". Uttrycken "kontrollanstaU" och "kon­trollföretag" kan kanske anses vara historiskt motiverade, men anknyter, enligt SEMKO;s uppfattning, alltför myckel till vissa verksamhetsformer. SEMKO föreslår all de båda uttrycken ersätts med "kontroUorgan", ett uttryck som använts i utredningen i ett flertal faU. Vidare föreslår SEMKO att uttrycket "offentiig" ersätts med "officieU".

AB Statens Anläggningsprovning är inte helt införstådd med förslaget om ny terminologi. Det är visserligen riktigt att ersätta "provning" i nuvarande nomenklatur med "kontroll" men "officieU" och "auktori­serad" är väl inarbetade i sammanhanget och det är inte motiverat att ändra dem. SA föreslär därför att begreppen kallas och sorteras enligt nedan:

Aktivitet:__________________ Utförs av_______________ 

obligatorisk kontroll är samlingsnamn för

-

officieU kontroU

officiellt kontrollorgan

-

auktoriserad kontroll

auktoriserat kontrollorgan

-

föreskriven egenkontroll

tillverkare eller brukare

samt

-                                      övervakning av egen-

officiellt kontrollorgan

kontroU

5   Riksdagen 1985/86. 1 saml. Nr 27

Prop. 1985/86: 27

AB Svensk Bilprovning konstaterar att den nuvarande riksprovplatsla-

gen föreslås ersättas med en ny lag som får ett vidare tillämpningsområde än den nuvarande. Genom att även kontroll etter provning, somföreskrivs av myndighet i särskilt beslut, faller in under den nya lagens tillämpnings­område synes avgränsningen av den föreskrivna kontrollen bli mera kon­sekvent. Bolaget har heller inget att erinra mot benämningen obligatorisk konlroU som sammanfattning på kontroU som är föreskriven i tag eder annan författning eller genom beslut av myndighet i särskilt fall. Däremot anser botaget benämningen offentlig kontroUanstalt vara mindre lämplig. Ordet anstalt förekommer visserligen i samband med provning i några faU men benämningen har tillkommit för lång tid sedan. EnUgt bolagets me­ning skidle benämningen officiellt kontroUorgan vara mera passande.

3 Obligatorisk kontroll genom auktoriserade organ m.m.

Utredningen om RPP-systemet föreslår:

-

att möjligheter öppnas att låta auktoriserade kontrollföretag i vissa fall utföra obligatorisk kontroll. I första hand skall kontrollen omfatta an­ordningar som medför begränsade risker för liv eller hälsa eller som uteslutande kan skada egendom. Typprovning anses i regel inte kunna komma i fråga. Beslut i godkännandefrågor bör inte heller delegeras på auktoriserade organ. Auktorisation för enbart kontroU av egna pro­dukter och anläggningar bör inte ges. Alternativet är övervakning av egenkontroll, Auktorisation bör därför i princip endast ske inom områ­den där särskilt godkännandebeslut inte krävs eller där detta utan olä­genhet kan fattas av myndighet på grundval av undersökningsprotokoU,

-

att godkännandefrågor delegeras till de offentliga kontrollanstalterna i så storut;;träckning som möjligt i syfte att undvika dubbelarbete och förkorta handläggningstiderna,

-

att en offentlig kontroUanstalt eller auktoriserade kontrollföretag skall kunna utses för kontroU som myndighet själv utför eller låter utföra eller för kontroll som enligt internationell överenskommelse skall utföras i viss ordning,

-

att vid etablerande av offentliga kontroUanstalter lösningen med halv­statliga bolag allvarligt övervägs.

De flesta remissinstanserna är i huvudsak positiva till förslagen, bl. a. RPS, Sbrn; SoS, SJ; statens väg- och trafikinstitui, konsumentverket, SSI, bosladsstyrelsen, SUI, SP, landstingsförbundet, statens maskinprovning­ar, sprängänmesinspektionen, Hushållningssällskapens förbund, LO samt SEMKO-Svenska elektriska materielkontrollanstalten.

Sveriges Mekanförbund framhåller alt besiktning av hissar inte bör göras av auktoriserade kontorsföretag.

AB Svensk BUprovning anser obligatorisk kontroU utförd hos auktori­serat kontroUföretag bör kallas "kontroU hos auktoriserat kontrollföre-

54

'"-

Remissinstansernas kommentarer

Prop. 1985/86: 27

TSV anser att vad gäUer provning och typgodkännande är det lämpUgt att som hittiUs skUja pä dessa uppgUter när det gäller ECE-reglementen. Provningen enligt olika reglementen är av så olika karaktär att den måste fördelas mellan flera kontroUanstalter, medan godkännandefrågor måste skötas på ett likformigt sätt och därför inte kan spridas ut på för många händer. Ett Uknande resonemang kan föras för sädan kontroll enligt natio­nella föreskrtfter, där antalet kontroUer per föreskrift eller produktområde är måttligt anser TSV.

RSV framhåller att de offentiiga konlroUanstalternas organisationsform kan få viss betydelse vid tolkning av myndighetsbegreppel i andra författ­ningar. Som exempel kan nämnas att del har ifrågasatts om brytande av den plombering av kilometerräknarapparatur som görs av AB Svensk Bilprovning skall kunna jämstäUas med det borttagande av myndighets försegling som nämns i 13 § 17 kap brottsbalken.

NO menar att riskerna för att opartiskheten kommer i fara vid konkur­rens i sådan verksamhet av säkerhetskaraktär som officiell provning utgör inte bör överdrivas. Det konstateras i utredningen att det ligger i producen­temas egen intresse att deras produkter inte vållar skador och att de har ett starkt ekonomiskt ansvar härför. Det bör därmed också vara ett intresse hos dem att få provning och kontroU av säkerhetsskäl gjord på ett sakkun­nigt och vederhäftigt sätt. Konkurrens meUan provningsorgan är i så fall inte en sådan risk från objektiv kvalitetssynpunkt som utredningen vUl göra gällande. Den liberalisering som ligger i all obligatorisk kontroll för visst kontrollområde skall kunna ske vid ett antal auktoriserade kontroUor­gan i stället för vid en enda offentiig kontroUanstalt är i och för sig positiv från konkurrenssynpunkt. Man möjliggör härigenom ett visst mått av konkurrens, vilket befrämjar effektiviteten. Man kan också härigenom bättre ta tillvara befintliga kontrollresurser, vilket måste vara kostnadsbe­sparande. Detta förslag tillstyrkes. EmeUertid är även ett sådant auktorisa­tionssystem en konkurrensbegränsning, som har sina risker, vUket relate­rats (s 55 f) i betänkandet. Över huvud taget bör därför restriktivitet iakttas även när det gäller auktorisationssystem, så att man inte enbart för princi­pens skuU ingriper i fungerande system. Även möjligheten tiU frivUliga auklorisationer bör utnyttjas ytterst sparsamt anser NO.

Konsumentverket välkomnar de strävanden som syftar till ökad flexibili­tet och som leder till minskad byråkrati på provningsområdet. Det är från konsumentsynpunkt angeläget att kostnaderna och provningstiderna för obligatorisk kontroll håUs på en så låg nivå som möjligt. Enligt verkets mening kan detta uppnäs genom att redan tiUgängliga provningsresurser verkligen kommer till utnyttjande och att konkurrensbegränsande åtgärder inte vidtas i större utsträckning än absolut nödvändigt. Beträffande tillska­pandet av nya offentliga kontroUanstalter bör stor restriktivitet iakttas. Under hänsynstagande tUi att de anspråk som ställs på provningsverksam­heten blir tillgodosedda, bör provningarna i sä stor utsträckning som möjligt anförtros åt auktoriserade kontrollföretag.

SNV anser att avsaknaden av konkurrens om provningsuppdragen utgör

Prop. 1985/86:27 en risk för bristande effektivitet. I betänkandet anges vägar att skapa incitament för en god effektivitetsutveckling och kostnadsrationalisering, t.ex. att offentiig kontrollanstalt drivs i bolagsform med privata intressen­ter på branschnivå som aktieägare. Dessa erfarenheter bör tas tUl vara vid en eventuell tUIämpning på miljöområdet menar SNV.

SSI påpekar att avsnitt 12.4 behandlar olika möjligheter att praktiskt nå den större flexibilitet i kontrollorganisationen. SSI instämmer i att egen­kontroll därvid är gmndfömtsättningen för aUt säkerhetsarbete. SSI tUl­styrker också fortsatt utveckling av typkontroU saml kombination av typ­kontroll med ritningsgranskning, vUket förbUUgar och förenklar kontroUen för alla parter. Utredningen påpekar alt en variant av övervakad egenkon­troll kan vara att företag/motsv. efter ansökan kan få tiUstånd att ersätta eljest föreskriven obligatorisk kontroll med övervakad egenkontroll. SSI tUlstyrker att denna möjlighet utnyttjas.

SKI konstaterar att i utredningen (sid 126) anges ett antal kontroUnivåer. I de av SKI utgivna villkoren förekommer ett större antal nivåer än i tabellen. Vidare anser inspektionen inte att ordningsföljden är självklar.

Det är inte självklart att 100-procentig obligatorisk kontroU ger högre reell säkerhetsnivå än övervakad egenkontroll med möjlighet till stick­provsvis omprövning av offentiig kontrollanstalt. SKI fömtsätter att frihet att definiera andra system av kontrollnivåer finns.

SP delar den grundläggande värderingen att det är angeläget att öka

flexibUiteten i det nuvarande systemet. Det är samtidigt nödvändigt att det

även i fortsättningen finns någorlunda klara principer och riktlinjer för hur

systemet skaU byggas upp. Risken blir annars att olika föreskrivande

myndigheter utvecklar och tiUämpar olika synsätt även i gmndläggande

värderingsfrågor. Det är väsentiigt att valet av kontrollform föregås av

noggranna utredningar och överväganden och sker i samråd mellan före­

skrivande myndighet och statens mät- och provräd, I dessa avvägningar

måste självfallet både tekniska och ekonomiska skäl beaktas. För vissa

typer av obligatorisk kontroU kan det visa sig lämpligt att inte utnyttja

officiella kontrollorgan utan i stället auktoriserade. Av utredningen fram­

förs alt dessa tvä kontrollformer inte bör förekomma inom samma

konlrollområde. Vidare sägs alt kontroll genom auktoriserade organ i

första hand bedöms kunna bli aktuell inom områden med begränsade risker

för Uv eller hälsa. Det konstateras att auktorisation för typprovning inte

bör komma i fråga. Vid de kontakter utredningen haft med näringslivet har

framhåUits att behov av likformighet och sekretess är särskilt stort vid

detta slag av provning. Med dessa preciserade fömlsättningar tUlstyrker

SP utredningens förslag om att auktoriserade organ i vissa fall bör kunna

utses för obligatorisk kontroll. Enligt SP:s erfarenhet är det särskUt väsent­

Ugt alt typprovning inle splittras på flera institutioner. Typprovningen

utgör underlag för beslut om typgodkännande och för uppläggning av

typefterkontroll/tillverkningskontroll. I den fortlöpande kontrollen utnytt­

jas ofta förenklade metoder, vUka kan relateras tUl typprovningsmetoden.

Del är därmed av speciell betydelse att lypprovningen ger en korrekt och

fullständig information. Om det i ett senare skede skulle uppdagas att en

56

lypgodkänd produkt inle uppfyller gällande krav kan det bli nödvändigt att

återkalla och byta ul redan levererade produkter. Detta medför självfallet Prop. 1985/86:27 stora olägenheter och kostnader för det berörda förelaget. I utredningen sägs också att det är angeläget att möjligheterna att delegera godkännande­frågor utnyttjas så långt det är möjligt. SP delar denna uppfattning. En fömtsättning är dock alt föreskrifter och godkännanderegler med lämplig utformning finns fastställda av ansvarig myndighet inom det aktuella kon-troUomrädet.

Frågan om lämplig organisationsform för officiella kontroUorgan har kortfattat berörts. Utredaren tycker sig ha konstaterat att de RPP som drivs i bolagsform har högre medvetenhet om betydelsen av effektivisering och rationalisering av sin verksamhet än de RPP som är myndigheter. Enligl SP:s mening är sambandet inte sä enkelt. Det måste t. ex. också beaktas att de RPP som är bolag driver sin verksamhet inom stora, tekniskt sett likformiga monopolområden, där stordriftsfördelar lätt kan utnyttjas. För SP som nationell provningsanstalt utgörs huvuddelen av verksamhe­ten av frivUlig provning och kontroll. Detta förhåUande innebär ett starkare incitament än associationsformen för effektivitetsutveckling och behovs-anpassning. Olika åtgärder och erfarenheter i deta avseende kommer själv­fallet SP:s hela verksamhet, dvs. även RPP-funktionen, tUl godo.

Statens mät- och provråd anser alt förslaget alt låta t.ex. auktoriserade organ utföra officiell kontroU innebär fördelar. Redan i dag finns visserii­gen exempel på att auktoriserade provplatser får genomföra officieU prov­ning av vissa cisterner. De formella besluten som tillåter detta är emellertid svåröverskådliga och de bakomliggande bestämmelsema svårtolkade. Alla inblandade skulle få större förståelse för hur kontroUsystemet fungerar om reglema förenklas och görs klarare. Den största fördelen med utredarens förslag är enligt MPR;s mening emeUertid all valet mellan oUka organisa­tionsformer för kontrollen bHr friare och att lösningarna lättare kan anpas­sas till behoven från fall tiU fall. Samtidigt måste det slå klart att kraven på auktoriserade organ inte omfattar något krav på att de skall ha en opartisk ställning. Om opartiskhet är väsentligt vid en viss obligatorisk kontroll bör således auktoriserade organ inte komma i fråga. En annan följd av förhål­landena beträffande opartiskhet måste bli ett beslut om godkännanden inte skall delegeras till auktoriserade organ. MPR delar alltså utredarens upp­fattning på denn punkt.

Vad beträffar ägarförhållandet av de offentliga kontroUanstalterna in­stämmer RRV i utredningens bedömning att dessa skall vara sådana att anstaltens oberoende ställning inte kan sättas i fråga. Inom denna ram anser RRV att frågan om att omvandla vissa av de nuvarande riksprovplat­serna som bedrivs i myndighetsform tUI hel- eller delägda statiiga bolag bör prövas. I anslutning härtill förtjänar det alt påpekas alt när det gäller att tillfredsställa behovet av offentiig provning bör även utländska provnings­organs resurser beaktas. Härigenom kan kostnaderna för provning/kon­troll begränsas. Ett exempel härpå utgörs av kontrollen.av material i tandregleringar, som enligt socialstyrelsens föreskrifter skall kontrolleras av en provningsinstitution i Norge. Det smidigaste sättet torde dock här vara att föreskrivande myndighet ställer krav på intyg från sädan utiändsk

57

Prop. 1985/86:27      provningsinstitution utan att denna för den skuU fär ställning som offentiig kontrollanstalt i det svenska systemet.

Landstingsförbundet vill understryka utredarens mening att kontroll­verksamheten inte bör organiseras i mer kvalificerade former än som är nödvändigt. Mot bakgmnd härav bör så långt möjligt användas möjligheten att låta auktoriserade kontroUföretag ulföra obligatorisk kontroll.

Sveriges industriförbund delar utredningens uppfattning att kontroll­verksamheten inte bör organiseras i mer kvalificerade former än som är nödvändigt. För att denna intention skall bli verklighet krävs ett organ som ifrågasätter om de föreskriftsutfärdande myndigheternas krav pä obligato­risk kontroU är berättigade. Förbundet hoppas att statens mät- och provråd kan bli den instans om ifrågasätter om obligatorisk kontroll på olika områ­den är nödvändig. Som Industriförbundet vid flera tUlfällen tidigare fram­fört anser vi att en större del av den obligatoriska kontrollen kan genomfö­ras som egenkontroll eUer vid auktoriserade kontrollföretag. Förbundet tycker att det är ett rimligt mål att inte upprätta någon ny offentUg kontroll-anstalt under 80-lalet. Med tanke på att utredningen vill förenkla formerna för obligatorisk kontroU är det beklagligt att utredningen vidhåller uppfatt­ningen att staten skall ha de bestämmande ägarinflytandet i en offentiig kontrollanstalt. Detta skrivs t. o. m. in i den nya lagen. Industriförbundet anser alt kompetensen hos det provande organet skaU vara avgörande för om del skall godkännas som offentlig kontrollanstalt. Kompetensen är i ringa grad beroende av ägarförhåUandena. En privat organisation vars hela existens vUar pä förtroendet hos kunderna kommer med all sannolUchet att uppträda saJ

SLL delar inte utredningens uppfattning att auktorisation skall ges res­triktivt. Auktorisation ger en viss trygghet för de kunder, som anlitar ett kontrollföretag så att kompetens och utrustning svarar mot rimliga krav. Detta har stor betydelse särskilt för den friviUiga kontroUen. Då de "kon-troUerade" icke är och icke bör vara representerade i kontroUföretagens styrelser men att god kontakt är önskvärd, anser SLL att ett rådgivande (icke beslutande) kontaktorgan meUan kontrollförelaget och kunderna för utbyte av erltarenheter bör inrättas.

Statens maskinprovningar stöder med viss tvekan utredningens förslag att viss officiell provning av enklare slag får utföras vid auktoriserad provplats. Denna möjUghet bör utnyttjas restriktivt och endast i de fall, när de praktiska fördelarna med ett sådant arrangemang tillför kontrollverk­samheten ett klart mervärde, som överväger de principiella nackdelarna med att öveilämna provningen tiU ett organ med lägre status än riksprov­plats. Om det finns riksprovplats utsedd för det aktueUa provningsområdei bör riksprovplatsen ges i uppdrag att på lämpligt sätt övervaka den tek­niska verksamheten vid den auktoriserade provplatsen.

SlS-Slandardiseringskommissionen i Sverige hälsar med tillfredsstäUel-

se att en ökad variation och mångfald i kontroUformerna föreslås av

58

utredaren. SärskUt vUl SIS understödja utredarens förslag alt auktorisera-

de kontrollföretag skall kunna utses för kontroll som enligt internationeU     Prop. 1985/86:27 överenskommelse skall utföras i viss ordning. Della och andra förslag torde kunna bidra till att kontrollverksamheten i framtiden inte organiseras i mer byråkratiska och kvalificerade former än som är nödvändigt.

Sprängämnesinspektionen begränsar sina synpunkter lill förslaget om en lagändring som innebär att även viss officiell provning i framtiden skall kunna utföras av auktoriserade kontrollföretag. Scm inspektionen fram­hållit vid diskussioner med företrädare för utredningen har inspektionen enbart positiva erfarenheter av det system med auktoriserade provplatser (APP) som tiUkom 1977 genom en ändring av förordningen om brandfarliga varor. SÄI tiUstyrker därför en lagändring som skapar fömlsättningar för ett likartal kontrollförfarande genom auktoriserade kontrollföretag även inom andra områden.

Hushållningssällskapens förbund har i princip inga erinringar mot de av utredningen framlagda förslagen. Förbundet viU dock i detta sammanhang understryka angelägenheten av att tillgängliga och lämpliga laboratoriere­surser genom auktorisation även i fortsättningen utnyttjas för olika former av kontroU.

LO anser att val av kontrollform bör ingå som en viktig del i myndighe­temas föreskriftsarbete. Kontroll hos såväl riksprovplatser som hos aukto­riserade organ bör därvid kunna komma i fråga, då del är angeläget att öka flexibiliteten och variationerna i kontroUformerna.

SAF vill kraftigt instämma i denna utredarens uppfattning att avsakna­den av konkurrens uppenbarligen medför risker för kostnadsfördyringar, varför det är angeläget att effektiviteten och kostnaderna kontinuerligt övervakas. Dessutom är tveklöst möjligheten att bedöma den ekonomiska . effektiviteten näst intill obefintiig i en monopolsituation. Ett utmärkt sätt att få fram jämförelsematerial är att låta auktoriserade provpaltser företag utföra officiell provning. Utredaren uttalar sig också för en sådan förändring. SAF vill ansluta sig härtill och anser att förändringen tveklöst kommer att leda till ett bättre provningsförfarande.

SEMKO-Svenska elektriska materielkontrollanstalten delar utredarens

synpunkter att variationen och mångfalden i kontrollformerna behöver

öka, framför allt mot bakgrund av den från oss lidigare framförda uppfatt­

ningen att det vore önskvärt att, under väl definierade förutsättningar,

kunna utnyttja vissa provningsresultet från tillverkare som kompletterande

imderlag för utfärdande av typgodkännande. SEMKO noterar med till­

fredsställelse att utredaren år positiv till att sådana möjligheter öppnas.

SEMKO anser dock att andra vågar än övevakning av egenkontroU, som

enUgt anstaltens uppfattning icke är relevant när det gäller utfärdande av

typgodkännande, måste öppnas och noterar utredarens uppfattning att

det bör ankomma på föreskrivande myndigheter att närmare överväga

dessa frågor. Enligt SEMKO:s uppfattning vore det dock smidigare, om

den offentUga kontrollanslalten kunde en gång för alla ges rätten att på

eget ansvar få utnyttja tillverkarens provningsresultat som kompletteran­

de underlag för den obligatoriska kontrollen. Vad gäller relationerna

mellan offentliga kontrollahstalter och auktoriserade konlroltföretag är

SEMKO.s uppfattning densamma som utredarens, dvs. att auktorisation

59

Prop. 1985/86:27 för typprovning inte bör komma ifråga, skälen härför är desamma som anförs av utredaren. SEMKO delar även uppfattningen, att auktorisation i princip endast bör ske inom områden där särskUt godkännandebeslut inte krävs eller där detta utan olägenhet kan fattas av myndighet på grundval av undersökningsprotokoU, liksom att inom kontrollområde där offentlig kontrollanstaU utsetts auktoriserade kontrollförelag inle bör få finnas. SEMKO noterar även med tillfredsställelse utredarens positiva inställning tiU verksamhetsformen halvstatliga bolag för offentliga kontroUanstalter. AB Statens Anläggningsprovning anser att övervakning av egenkontroU ("föreskriven" är underförstått i detta sammanhang) är otUlräckUgt defini­erad i utredningen trots att den är vanUgen förekommande. Bolaget tror att övervakad elJer delövervakad egenkontroll kommer öka i betydelse varför den är värd att uppmärksammas. Övervakning innebär att en utomstående kontrollant genom att närvara vid provningen förvissar sig om att prov­ningen utförs i enlighet med gällande föreskrifter, att dess resultat utvärde­ras på rätt sätt och alt kontrollerade objekt blir så märkta att ingen förväxUng kan ske.

En lindrigare form av övervakning är delövervakning. Uttrycket "del-övervakning" är kanske inte allmänt vedertaget, men det finns heller inget annat inarbetat uttryck. ("Stickprovsövervakning" förekommer men kan vara vilseledande eftersom stickprov är begränsat till mycket liten andel). Delövervakning innebär att man låter en utomstående kontrollant granska om förutsättningarna för egenkontroll av visst parti eller för egenkontroU under viss tid är adekvata. Detta sker genom att kontrollanten före prov­ningens böljan granskar all det föreligger korrekta instruktioner för prov­ningen, att det finns lämplig och kalibrerad provningsulmstning, att perso­nalen som skall utföra provningen och tolka resultaten har erforderlig kompetens samt att det finns lämpliga mtiner att egenkontrollen av en del av partiet övervakas. Storleken av denna del beror på omständigheterna; den anges vanligtvis i förväg som t. ex. ca 1 % eller ca 10%. Obligatorisk övervakning av egenkontroU bör utföras av officieUt kontrollorgan. Vid delövérvakniing är sanktionsmöjligheterna svaga, beslutet att godkänna objekten ligger ju hos den vars egenkontroll övervakas. Övervakarens huvudsakliga verktyg är tillrättavisningar och övertalning. För att fä gehör för sina önskemål kan övervakaren behöva ett officiellt kontrollorgans hela auktoritet bakom sig.

AB Svensk BUprovning menar att valet av kontroUform bör ingå som en viktig del i myndigheternas föreskriftarbete. KontroUen bör givetvis inte göras mer omfattande än som är motiverat av samhällets intresse alt skydda Uv, hälsa och egendom. Kontroll hos såväl riksprovplatser som hos auktoriserade organ bör därvid kunna komma i fråga liksom föreskriven egenkontroU. Avgörande för val av kontroltform bör vara bl, a. bedöm­ningen av risksituationen, vikten av opartisk behandling samt kostnadsbU-den. Bolaget delar utredarens uppfattning att beslutsrätt inte bör delegeras lill auktoriserade kontrollföretag. Enligt förslaget kommer benämningen obligatorisk kontroll att avse även sådan föreskriven provning som utförs av auktoriserat organ. Det finns dock anledning att skilja meUan provning

60

utförd hos riksprovplats och provning hos auktoriserat organ. Kravet på

opartiskhet gäUer endast för rUcsprovplatsema. I många fall bör kravet på Prop. 1985/86: 27 opartisk behandling vid provning ges sådan tyngd att endast riksprovplats bör komma i fråga för uppgiften. Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Förslagsvis skuUe den obligatoriska kontrollen kunna delas upp i officiell kontroll och kontroU hos auktoriserat kontrollföretag. Endast riksprov­plats kan utföra officiell kontroll.

61

Prop. 1985/86:27

Bilaga 4

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till

Lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning m. m.

Härigenom föreskrivs följande

1 § Med obligatorisk kontroll avses i denna lag sådan kontroll genom

teknisk provning, analys eller annan liknande undersökning som

1.     är föreskriven i lag eller annan författning, eUer

2.

åläggs någon genom beslut av en myndighet i ett särskilt fall, eller

3.

utförs som fömtsättning för att en ekonomisk förmån, ett tillstånd eller liknande skall lämnas enligt föreskrift i författning.

2 § En riksprovplats eller auktoriserade provplatser kan utses för varje

särskilt område för obligatorisk kontroll (kontrollområde).

Om det finns särskilda skäl kan två eller flera riksprovplatser utses.

3

§ Har en riksprovplats eller en auktoriserad provplals utsetts för ett kontrollområde, skaU den obligatoriska kontroUen inom området utföras därom inte annat följer av föreskrift eller beslul i särskUt faU.

4

§ En riksprovplats skall utföra den obUgatoriska kontrollen på elt sakkunnigt, objektivt och i övrigt lämpligt sätt.

För att säkerställa att den obligatoriska kontrollen vid en riksprovplats utförs på ett objektivt sätt skall inflytandet i riksprovplatsens organisation och dess veirksamhetsinriktning i övrigt vara sådant att provplatsens obe­roende ställning inle kan sättas i fråga,

Riksprovplatser utses av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

5 § En riksprovplats som skall utföra obligatorisk kontroll får utföra

kontrollen

1.         genom egen provning av produkten eller anläggningen eller

2.   genom kontroll av provningsresultat från tiUverkare eUer andra med

motsvarande ansvar för produkten, som riksprovplatsen godkänt för ända­

målet. För att kontroll skall få utföras enligt första stycket p. 2, skall detta

framgå av en föreskrift eller av ett beslut i särskilt faU.

6

§ Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får över­lämna till en riksprovplats som är bolag eller sttftelse att pröva frågor som gäller godkännande av personal, utmslning, förfarande, organisation, pro­dukt eller anläggning eller faställande av avgift för utförd kontroU.

7

§ Auktoriserade provplatser skall ulföra den obligatoriska kontroUen på ett sakkunnigt, objektivt och i övrigt lämpligt sätt.

Auktoriserade provplatser utses av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

8 §   Auktorisationen för en auktoriserad provplats meddelas för viss tid

eUertiUs vidare.

,_

Auktorisationen kan återkallas om den auktoriserade provplatsen inte

o2

uppfyUer kraven enligt 7 § eller annars bryter mot de villkor som gäller för    Prop. 1985/86:27 verksamheten i något väsentiigt hänseende.

9 § En riksprovplats eller auktoriserad provplats kan utses för kontroU

som det åligger en myndighet att själv utföra eller låta utföra gentemot

enskild eller för kontroU som enligl internationell överenskommelse skall

utföras i viss ordning.

10

§ Tillsyn över verksamheten vid riksprovplatser som inte är statliga myndigheter eUer vid auktoriserade provplatser utövas av den myndighet som regeringen bestämmer.

11

§ En riksprovplats skall lämna bidrag till den centrala förvaltnings­myndighetens kostnader för dess verksamhet enligt denna lag och lagen (1974; 897) om riksmätplatser m. m.

Bidragets storlek faställs av regeringen.

12

§ En auktoriserad provplats skall ersätta kostnaderna för auktorisa­tionen tUl den myndighet som har meddelat auktorisationen.

13

§ En riksprovplats får ta ut avgift för obligatorisk kontroll enligt vad regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer närmare föreskri­ver.

14

§ Regeringen får meddela föreskrifter om auktorisation alt inom ett visst område utföra kontroll genom teknisk provning, analys eller liknande undersökning, som inte är obligatorisk enligt 1 § (auktorisation för frivillig kontroll). I fråga om sädan auktorisation tUlämpas vad som gäller om auktoriserade provplatser enligt 7-10 och 12 §§.

15

§ Har beslut meddelats i fråga som avses i 5 §, får beslutet överklagas genom besvär hos statens mät- och provråd. Mot beslut av slatens mäl-och provråd enligl 5 § får talan inte föras.

Har beslut i annan fråga som avses i denna lag meddelats av annan myndighet än regeringen, får beslutet överklagas hos regeringen genom besvär.

1.   Denna lag träder i kraft den I januri 1986, då lagen (1974:896) om

riksprovplatser m. m. och lagen (1975; 444) om beslutanderätt för riksprov­

plats som ej är myndighet skaU upphöra att gälla.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrifter som ersätts genom bestämmelse i den nya lagen, skall i stället den nya bestäm­melsen tillämpas.

2.   Äldre bestämmelser skall aUtjämt tillämpas i fråga om auktorisation

för termografering av byggnader.

63

Prop. 1985/86:27

Bilaga 5

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 juni 1985

Närvarande: f.d. justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Gregow,

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 23 maj 1985 har regering­en på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttran­de över förslag tiU lag om obligatorisk kontroU genom teknisk provning m,m.

Förslaget har inför lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn Annika Marcus.

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

64

Innehållsförteckning

Prop. 1985/86:27

sid

Propositionens huvudsakliga innehåU   ..................... 

1

Propositionens lagförslag  ..................................... 

... 

2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 oktober     

4

1. Inledning   ...................................................... 

... 

4

2,.................................................................. Allmänna utgångspunkter för en ny lagstiftning om obligatorisk

kontroU genom teknisk provning m, m................... 

... 

5

2.1

Allmänt om kontroll och kontroUsystem   ........... 

5

2.2

Den nya organisationen kan ligga tUl grund för effektivare och

mer flexibla kontrollsystem   ............................ 

7

2.3............................................................. Förhållandet föreskrivande myndigheter - kontrollerande or­

gan............................................................ 

... 

9

3 Gällande ordning ............................................... 

10

3.1

Officiell provning  ......................................... 

10

3.2

Kontroll genom provning efter beslut av myndighet i särskilt

fall ................................................................................ 12

4.................................................................... Allmän motivering till en ny lagstiftning om obligatorisk kontroll

genom teknisk provning m.m................................ 

14

4.1

AUmänt om en ny lagstiftning   ....................... 

.. 

14

4.2

Mitt förslag till lag om obligatorisk kontroU genom teknisk provning m. m         

16

4.3

Ny lag med viss ändrad terminologi  .................. 

16

4.4

Avgränsningen av området för obligatorisk kontroll      

18

4.5

Kontrollverksamhetens organisation   ................ 

20

5

Upprättat lagförslag........................................... 

.. 

24

6

Specialmotivering   ............................................ 

.. 

24

6.1 Förslag till lag om obligatorisk kontroll genom teknisk provning

m.m............................................................ 

24

7 Hemställan  ..................................................... 

.. 

31

8 Beslut   ........................................................... 

.. 

31

Bilaga 1   Sammanfattning av betänkandet Kontroll genom prov­

ning översyn av lagstiftningen    ........... 

32

Bilaga 2  Betänkandets förslag till lag om obligatorisk kontroll ge­

nom provning m. m................................. 

..... 

36

Bilaga 3  Sammanställning av remissyttranden över utredningens om RPP-systemet betänkande; Kontroll genom prov­ning - översyn av lagstiftningen om riksprovplatser

(DS 11983:22)    ................................... 

..... 

38

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag   .................. 

..... 

62

Bilaga 5  Lagrådets yttrande    ........................... 

..... 

64

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1985                                                                                                                       65