Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1977/78: 55 Regeringens proposition

1977/78: 55

om bättre fartygsmiljö;

beslutad den 15 december 1977.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga det förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

BO[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag om olika åtgärder för att förbättra arbetsmiljön ombord på fartyg. Förslagen bygger på fartygsmiljöutred-ningens försia delbetänkande och ulgör ett led i strävandena att anpassa lagstiftningen på detta område till vad som redan gäller i land enligt arbetarskyddslagen.

De förslag till lagändringar som läggs fram avser huvudsakligen skyddsarbetet på fartygen. Förslagen syftar till en effektivisering av skyddsarbetet och innefattar vidgade befogenheter för skyddsombuden. Skyddsombud skall utan undantag finnas på alla fartyg med minst fem ombordanställda. Begreppet huvudskyddsombud introduceras i sjösä-kerhetslagstiflningen. Skyddsombud skall kunna utses gemensamt för flera fartyg inom ett och samma rederi. Skyddsombudens uppgifter breddas och grundläggande regler om deras verksamhet förs in i lagen. Skyddskommitté skall enligt förslaget finnas på fartyg med minst fem­ton ombordanställda och även i övrigt om det begärs av de ombordan­ställda. Även skyddskommittéernas uppgifter breddas. I kommittén skall behandlas frågor om planering av nya eller ändrade lokaler, an­ordningar och arbetsmetoder m. m. Under vissa förhållanden skall en för rederiets fartyg gemensam skyddskommitté kunna utses.

Nya regler föreslås om samordning av och ansvar för skyddsåtgärder­na på fariyg, som är gemensamt arbetsställe för flera arbetsgivares an­slällda. Samordningsansvaret läggs på redaren. I fråga om fartyg som har tagils in på varv eller ligger i hamn och lastar eller lossar läggs dock ansvaret på den för varvsarbetet resp. stuveriarbetet ansvarige arbets­givaren.

Reformen föreslås träda i kraft den 1 juli 1978.

1    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 55

Prop. 1977/78: 55

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg

dels att nuvarande 1 kap. 1015 §§ skall betecknas 1 kap. 1116 §§, nuvarande 3 kap. 811 §§ skall betecknas 3 kap. 912 §§, nuvarande 9 kap. 3, 4 och 512 §§ skall betecknas 9 kap. 4, 6 respektive 13 20 §§ och nuvarande 10 kap. 59 §§ skall betecknas 10 kap. 610 §§,

dels att 1 kap. 3, 6, 7 och 9 §§, de nya 3 kap. 912 §§,7 kap. 1, 5, 15 och 18 §§, 8 kap. 13 §§, de nya 9 kap. 6, 18 och 20 §§, 10 kap. 4 §, de nya 10 kap. 7 och 10 §§ och rubriken till 8 kap. skall ha nedan an­givna lydelse,

dels att i lagen skall införas nya paragrafer, 1 kap. 10 §, 3 kap. 8 §, 8 kap. 4 och 5 §§, 9 kap. 3, 5 och 712 §§ samt 10 kap. 5 § av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3 §1

Tillsyn av fartyg i de hänseen- Tillsyn av fartyg i de hänseen­

den som behandlas i denna lag den som behandlas i denna lag

utövas av sjöfartsverket. Regering- utövas av sjöfartsverket. Regering­

en äger förordna svensk konsul en äger förordna svensk utlands-

att utöva tillsyn utom riket.

myndighet att utöva tillsyn utom

riket.

I frågor som avse ombordanställdas skydd mot ohälsa och olycksfall i arbetet skall tillsynen utövas under samverkan med arbetarskyddssty­relsen.

över fartygs bemanning utövas tillsyn även av mönstringsförrättare.

6 §2 

Om förrättningar för tillsyn enligt denna lag stadgas i 7 kap.

Sjöfartsverket må uppdraga åt

Sjöfartsverket må uppdraga åt

sakkunnig att biträda vid tillsyns-

sakkunnig att biträda vid tillsyns­

förrättning eller att utom riket

förrättning eller alt utom riket

verkställa sådan förrättning. Svensk

verkställa sådan förrättning. Svensk

konsul, som förordnats att utöva

utlandsmyndighet, som förordnats

tillsyn  av  fartyg,  äger utse  sak-

att utöva  tillsyn  av fartyg,  äger

1

Senaste lydelse 1975: 83.

2

Senaste lydelse 1971: 293.

prop. 1911/lS: 55

Nuvarande lydelse

kuimig att verkställa tillsynsför­rättning utom riket eller att biträ­da vid sådan förrättning.

Föreslagen lydelse

utse sakkurmig att verkställa till­synsförrättning utom riket eller att biträda vid sådan förrättning.

7

§

Polismyndighet, tullmyndighet och lotsmyndighet äro pliktiga att lämna tillsynsmyndighet erforder­ligt biträde.

Polismyndighet, tullmyndighet, hälsovårdsnämnd och läkare äro skyldiga att lämna tillsynsmyndig­het det biträde och de upplysning­ar som behövs.

9 §

Den som har eller haft att utöva tillsyn enligt denna lag eller med stöd därav utfärdade föreskrifter eller anlitats såsom biträde vid till­synsförrättning må ej röja eller obehörigen nyttja yrkeshemlighet som därigenom blivit känd för ho­nom.

Den som tagit befattning med tillsyn enligt denna lag eller ut­setts till skyddsombud eller leda­mot i skyddskommitté får ej obe­hörigen yppa eller nyttja vad han under uppdraget eller i tjänsten har erfarit om yrkeshemlighet, ar­betsförfarande, affärsförhållande, enskilds personliga förhållande el­ler förhållande av betydelse för landets försvar.

10 §

Läkare, som i sin verksamhet får kännedom om sjukdom som kan ha samband med fartygsarbe­te, skall anmäla detta till myndig­het som regeringen bestämmer.

3 kap.

8 §

Redare och ombordanställda skola samverka för att åstadkom­ma sunda och säkra arbetsförhål­landen.

9 §

Om ej särskilt förhållande be­rättigar till undantag, skall på far­tyg med minst fem ombordanställ­da bland de ombordanställda utses ett eller flera skyddsombud att fö­reträda de ombordanställda i frå­gor rörande sundhet och säkerhet

På fartyg med minst fem om-bordanstälda skall bland dessa ut­ses ett eller flera skyddsombud. Skyddsombud skall utses även på annat fartyg om det är påkallat. För skyddsombud bör ersättare ut-

Prop. 1911/lS: 55

Nuvarande lydelse

i arbetet. Om det är påkallat, bör skyddsombud utses även på annat fartyg.

Val  av  skyddsombud  förrättas av de ombordanställda.

Föreslagen lydelse

Skyddsombud utses av de om­bordanställda. 7 val av skyddsom­bud deltager ej befälhavare, ma­skinchef eller sådan ledamot i skyddskommitté som utsetts av ar­betsgivare.

Utan hinder av första stycket kan sjöfartsverket, om förhållan­dena påkalla det, medge att ett eller flera skyddsombud i stället utses gemensamt för flera fartyg som tillhöra samma redare. Med redare jämställes den som i reda­rens ställe brukar fartyget. Sådant skyddsombud utses enligt samma grunder som annat skyddsombud eller av företrädare för de om­bordanställda på fartygen.

Har på fartyg eller gemensamt för flera fartyg utsetts mer än ett skyddsombud, skall ett av ombu­den utses att vara huvudskydds­ombud med uppgift att samordna skyddsombudens verksamhet.

10 §

På fartyg med en besättning som normalt uppgår till minst tjugofem man skall finnas en av företrädare för redaren och av skyddsombud sammansatt skyddskommitté, som har att verka för sundhet och sä­kerhet i arbetet. Om det är påkal­lat, bör skyddskommitté tillsättas även på annat fartyg.

På fartyg med en besättning som normalt uppgår till minst femton personer skall finnas skyddskommitté sammansatt av förelrädare för redaren och de ombordanställda. Skyddskommitté skall tillsättas även på annat far­tyg, om det begäres av de om­bordanställda.

I skyddskommitté kan även in­gå företrädare för annan arbets­givare än redaren. Ledamöter i kommittén som ej företräda reda­ren eller annan arbetsgivare utses av de ombordanställda. I val av sådan ledamot deltager ej befälha­vare, maskinchef eller ledamot i kommittén som före valet utsetts av arbetsgivaren.

Utan hinder av första stycket kan sjöfartsverket, om förhållan­dena    påkalla    det,    medge    att

Prop. 1977/78: 55

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

skyddskommitté i stället utses ge­mensamt för flera fartyg som till­höra samma redare. Med redare jämställes den som i redarens stäl­le brukar fartyget. Sådan gemen­sam skyddskommitté utses enligt samma grunder som annan skydds­kommitté.

11 §

Skyddsombud må icke hindras att fullgöra sina uppgifter. Den som utsetts till skyddsombud må icke på grund härav eller på grund av sin verksamhet i denna egen­skap tillskyndas försämrade ar­betsförhållanden eller anställ­ningsvillkor eller skiljas från an­ställningen.

Den som bryter mot stadgandet i första stycket är skyldig ersätta därav uppkommen skada enligt de grunder som anges i 42 § andra stycket arbetarskyddslagen den 3 januari 1949 (nr 1). Avtalsupp­sägning eller annan dylik rätts­handling, som sker i strid mot nämnda stadgande, är ogill.

Skyddsombud må icke hindras atl fullgöra sina uppgifter. Den som utsetts till skyddsombud må icke på grund härav eller på grund av sin verksamhet i denna egenskap tillskyndas försämrade arbetsförhållanden eller anställ­ningsvillkor.

Den som bryter mot stadgandet i första stycket är skyldig ersätta därav uppkommen skada enligt de grunder som anges i 6 kap. 11 § arbetsmiljölagen (1977: 000). Av­talsuppsägning eller annan dylik rättshandling, som sker i strid mot vad i första stycket är stadgat, är ogill.

Skyddsombud som gör gällande att han uppsagts från sin anställ­ning eller tillskyndats försämrade arbetsförhållanden eller anställ­ningsvillkor med anledning av upp­draget att vara skyddsombud har rätt att kvarstå i befattningen på fartyget under oförändrade arbets­förhållanden och anställningsvill­kor till dess frågan slutligt prövats. På yrkande av redaren kan dom­stol förordna att vad nu sagts ej skall äga tillämpning.

Vad i tredje stycket sagts om rätt att kvarstå i befattning på far­tyget utesluter ej tillämpning av 17 eller 18 § sjömanslagen (1973: 282).

Har skyddsombud efter det att anställningen upphört väckt talan om att anställningsförhållandet skall bestå på grund av att uppsäg-

Prop. 1977/78: 55

Nuvarande lydelse

Talan på grund av bestämmel­serna i deima paragraf skall väc­kas inom två år från avslutandet av den åtgärd varpå anspråket grundas. Försummas det, är talan förlorad. Beträffande mål som här avses gälla föreskrifterna i 44 § arbetarskyddslagen.

Föreslagen lydelse

ningen enligt andra stycket är ogil­tig, kan domstol på yrkande för­ordna att skyddsombudet skall äga återgå i arbetet för tiden in­till dess laga kraft ägande dom eller beslut föreligger. För den tid förordnande gäller har skyddsom­budet rått att åtnjuta de anställ­ningsvillkor som äro förenade med hans tidigare befattning.

Talan på grund av bestämmel­serna i deima paragraf skall väc­kas inom två år från avslutandet av den åtgärd varpå anspråket grundas. Försummas det, är rät­ten till talan förlorad. Beträffande mål som här avses gälla föreskrif­terna i 6 kap. 13 § arbelsmiljöla­gen.

12 §3

Bestämmelserna i 210 §§ gäl-

Bestämmelserna i 211 §§ gäl­

la icke utländskt fartyg i vidare

la icke utländskt fartyg i vidare

mån än regeringen förordnar där-

mån än regeringen förordnar där­

om,

om.

7 kap.

1 § De tillsynsförrättningar som skola företagas enligt denna lag äro

a)

regelbunden undersökning av fartyg jämte utrustning (sjövärdig­hetsbesiktning),

b)

regelbunden undersökning av annat fartyg än passagerarfartyg och dess utrusming i viss del eller vissa delar (mellanbesiktning),

c)

regelbunden undersökning av fartyg för fastställande av dess lämp­lighet för passagerarbefordran och högsta tillåtna antal passagerare {pas­sagerarfartygsbesiktning),

d)   regelbunden undersökning och uppmätning av fartyg för åsällande

av lastmärke eller meddelande av tillstånd att bibehålla sådant märke

(Jribordsbesiktning),

e)   särskild undersökning av fartyg i viss del eller vissa delar (extra

besiktning) och

f) annan undersökning av förhållandena ombord (inspektion)

Om det är möjligt skola flera tillsynsförrättningar på ett fartyg ske samtidigt. Förrättning skall om möjligt ske i samband med undersökning i klassificeringsan­stalt, som omfattas av förordnan­de enligt 1 kap. 14 §.

Om det är möjligt skola flera tillsynsförrällningar på ett fartyg ske samtidigt. Förrättning skall om möjligt ske i samband med undersökning i klassificeringsan­stalt, som omfattas av förordnande enligt 1 kap. 25 §.

3 Senaste lydelse av förutvarande 3 kap. 11 § se 1975: 83.

Prop. 1977/78: 55

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Om annat fartyg än passagerar­fartyg är högst tjugofyra år och har högsta klass i klassificerings-anstalt som omfattas av förord­nande enligt 1 kap. 14 §, skall det undergå förnyad sjövärdighetsbe­siktning inom fyrtioåtta månader efter senast företagen sjövärdig­hetsbesiktning eller, om sjöfarts­verket medger det, inom sextio månader efter senast företagen sjövärdighetsbesiktning.

Om annat fartyg än passagerar­fartyg är högst tjugofyra år och har högsta klass i klassificerings­anstalt som omfattas av förord­nande enligt 1 kap. 15 §, skall det undergå förnyad sjövärdighetsbe­siktning inom fyrtioåtta månader efler senast företagen sjövärdig­hetsbesiktning eller, om sjöfarts­verket medger det, inom sextio månader efter senast företagen sjö­värdighetsbesiktning.

Har fartyget icke sådan klass som nu nämnts eller är det äldre än tjugofyra år, bestämmer sjöfartsverket den tid, inom vilken nästa sjö­värdighetsbesiktning skall äga rum. Med beaktande särskilt av fartygets ålder och allmänna tillstånd skall tidpunkten bestämmas till tidigast tju­gofyra och senast fyrtioåtta månader efter senast företagen sjövärdig­hetsbesiktning. Har fartyg som är äldre än tjugofyra år högsta klass, må dock sjöfartsverket medgiva att den tid, inom vilken förnyad sjövärdig­hetsbesiktning skall äga rum, utsträckes till sextio månader, om synner­liga skäl föreligga.

Bestämmelserna i denna paragraf gälla ej fartyg med mindre brutto­dräktighet än 100 registerton.

15 §5

För fartyg, som innehar högsta klass i klassificeringsanslalt, vilken omfattas av förordnande enligt 1 kap. 14 §, och icke är äldre än tjugofyra år, må den undersökning av fartyget, som lett till att farty­get erhållit eller fått bibehålla klassen, godkännas såsom besikt­ning, som avses i 1 § a), b), d) el­ler e) i de delar undersökningen omfattar. Detta gäller dock icke sådan undersökning av sjövärdig­heten som avslutats tidigare än sex månader före förrättningen, om särskilda skäl ej föreligga att god­känna undersökningen, överföres fartyg till ny klassificeringsanstalt eller föreligga i annat fall särskil­da skäl att underkasta fartyg be­siktning, äger sjöfartsverket beslu­ta därom.

För fartyg, som innehar högsta klass i klassificeringsanstalt, vil­ken omfattas av förordnande en­ligt 1 kap. 75 §, och icke är äldre än tjugofyra år, må den undersök­ning av fartyget, som lett till att fartyget erhållit eller fått bibehålla klassen, godkännas såsom besikt­ning, som avses i 1 § a), b), d) eller e) i de delar undersökningen om­fattar. Detta gäller dock icke så­dan undersökning av sjövärdighe­ten som avslutats tidigare än sex månader före förrättningen, om särskilda skäl ej föreligga att god­känna undersökningen, överföres fartyg till ny klassificeringsanstalt eller föreligga i annat fall särskilda skäl att underkasta fartyg besikt­ning, äger sjöfartsverket besluta därom.

-t Senaste lydelse 1971: 293. s Senaste lydelse 1971: 293.

Prop. 1977/78: 55

8

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har fartyget icke klass som avses i första stycket eller är det äldre än tjugofyra år, må sjöfartsverket efter prövning i varje särskilt fall god­känna undersökningen såsom besiktning i den omfattning som föreskri­ves i första styckel.

18 §6

Ritning till fartyg, som bygges eller ombygges för svensk räkning och enligt denna lag skall undergå annan tillsynsförrättning än inspektion, skall ges in till sjöfartsverket i god tid innan det arbete som ritningen avser börjas. I trängande fall eller om fartyget tillfälligt ändras eller ombygges utomlands, må ritning insändas i efterhand.

Ritning till utländskt fartyg, som blivit svenskt och med anledning därav skall undergå sjövärdighetsbesiktning, skall ges in till sjöfartsver­ket så snart det kan ske.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, sjöfartsverket äger meddela erforderliga före­skrifter om vilka ritningar som skola inges samt medge lättnad i fråga om skyldigheten att ge in ritningar till viss typ av fartyg och till fartyg som innehar klass i klas­sificeringsanslalt, vilken omfattas av förordnande enligt 1 kap. 14 §.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, sjöfartsverket äger meddela erforderliga före­skrifter om vilka ritningar som skola inges samt medge lättnad i fråga om skyldigheten att ge in ritningar till viss typ av fartyg och till fartyg som innehar klass i klassificeringsanstalt, vilken om­fattas av förordnande enligt 1 kap. 75 §.

8 kap.

Förbud mot nyttjande

Förbud mot nyttjande m. m.

1 §

Förekommer skälig anledning antaga, att fartyg icke är sjövärdigt för resa i avsedd fart, att fartyget i väsentligt avseende brister i fråga om skyddet mot ohälsa och olycksfall,

att det icke är behörigen lastat eller barlastat,

att det medför passagerare ulöver det högsta tillåtna antalet, eller

att det icke är bemannat på betryggande sätt,

må fartygets resa förbjudas i avbidan på rättelse.

Är allenast fråga om brist i ar-        Är allenast fråga om brist i ar­betsinrättning eller arbetsredskap,     betsinrättning eller arbetsredskap.

må i stället förbud meddelas att begagna inrättningen eller redska­pet innan rättelse vidtagits.

må i stället förbud meddelas alt begagna inrättningen eller redska­pet innan rättelse vidtagits. Före­kommer skälig anledning antaga att användningen av viss lokal, visst ämne eller viss arbetsmetod innebär    fara    för    ohälsa    eller

6 Senaste lydelse 1975: 83.

Prop. 1977/78: 55

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

olycksfall, må även användningen av lokalen, ämnet eller metoden förbjudas i avbidan på rättelse.

Resa må jämväl förbjudas, om fartyg icke hålles tillgängligt för till-synsförrättning eller om fartyg, som enligt denna lag skall ha fart-, pas­sagerarfartygs- eller fribordscertifikat, saknar gällande sådant certifikat.

2 

§

Förbud enligt 1 § må meddelas av sjöfartsverket eller annan till­synsmyndighet som regeringen be­stämmer. Utom riket må sådant förbud meddelas även av svensk konsul som förordnals att utöva tillsyn av fartyg. Förbud enligt 1 § andra siycket må därjämte medde­las av myndighet som avses i 1 kap. 5 § samt, oberoende av för­ordnande, av svensk konsul. Har sådant beslut inom sjöfartsverket meddelals av annan än chefen för den avdelning till vilken frågor om säkerheten på fartyg hör (sjösäker-helsdireklören) eller meddelats av annan myndighet, skall beslutet genast underställas sjösäkerhetsdi­rektören.

Förbud enligt 1 § må meddelas av sjöfartsverket eller annan till­synsmyndighet som regeringen be­stämmer. Utom riket må sådant förbud meddelas även av svensk utlandsmyndighet som förordnats alt utöva tillsyn av fartyg. Förbud enligt 1 § andra stycket må där­jämte meddelas av myndighet som avses i 1 kap. 5 § samt, oberoende av förordnande, av svensk utlands­myndighet. Har sådant beslut inom sjöfartsverket meddelats av annan än chefen för den avdel­ning till vilken frågor om säker­heten på fartyg hör (sjösäkerhets-direktören) eller meddelats av an­nan myndighet, skall beslutet ge­nast underställas sjösäkerhetsdirek­tören.

Beslutet skall innehålla uppgift om skälen för förbudet och de åt­gärder som skola vidtagas för rättelse. Avskrift av beslutet skall genast tillställas redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget, befäl­havaren samt, om förbudet avser utländskt fartyg, diplomatisk eller konsulär representant för det land där fartyget hör hemma.

3 §

Den som inom riket meddelat beslut enligt 1 §, avseende förbud mot fartygs resa, skall genast göra anmälan om beslutet till polismyndighet. Denna skall vidtaga de åtgärder som erfordras för att hindra fartygets avgång.

Anmälan skall göras även till tullmyndighet och lotsmyndighet. På dessa myndigheter ankommande förrättning för fartygets resa skall in­ställas så länge förbudet gäller.

Gäller förbudet svenskt fartyg som befinner sig utom riket, äger svensk konsul till förhindrande av resan avfordra fartygels befälha­vare för fartyget gällande natio­nalitetshandling.

Gäller förbudet svenskt fartyg som befinner sig utom riket, äger svensk utlandsmyndighet till för­hindrande av resan avfordra far­tygets befälhavare för fartyget gäl­lande nationalitetshandling.

t Senasie lydelse 1975: 83.

Prop. 1977/78: 55

Nuvarande lydelse

, Föreslagen lydelse

10

4 

§

8

Förekommer brist som avses i 1 § och finnas ej tillräckliga skäl att förbjuda fartygets resa eller att meddela förbud att begagna inrätt­ning, redskap, lokal, ämne eller ar­betsmetod, kan myndighet som av­ses i 2 § första stycket i stället fö­relägga redaren eller den som i re­darens ställe brukar fartyget att avhjälpa bristen.

Underlåter redaren eller den som i redarens ställe brukar farty­get att inom förelagd tid vidtaga åtgärd som åligger honom enligt föreläggandet eller kan han ej till­ställas beslutet utan dröjsmål som äventyrar syftet med beslutet, får myndigheten låta verkställa åtgär­den på den försumliges bekostnad. Detsamma gäller även i annat fall då föreläggande meddelats, om omedelbar åtgärd påkallas men ej kan väntas bli vidtagen av den som avses med beslutet.

5 §

I beslut om förbud eller föreläg­gande kan utsättas vite.

9 kap.

3 §

På anmodan av sjöfartsverket eller annan tillsynsmyndighet som regeringen bestämmer är redaren eller den som i redarens ställe bru­kar fartyget skyldig att föranstalta om undersökning av ämne eller material som användes på fartyget eller ingår i dess last eller tillhan­dahålla prov för sådan undersök­ning. Samma skyldighet gäller i fråga om maskin, redskap eller tek­nisk anordning på fartyget.

I fråga om ämne eller material vars inlastning är förestående men ännu ej kommit under redarens vård har lastägaren sådan skyldig-

s Förutvarande 4 § upphävd genom 1972: 276.

Prop. 1911/lS: 55

Nuvarande lydelse

11

Föreslagen lydelse

het som enligt första stycket åvilar redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget.

Underlåter någon som är skyl­dig därtill att efterkomma anmo­dan enligt första stycket eller kan han ej tillställas beslut om anmo­dan utan dröjsmål som äventyrar syftet med beslutet, får tillsyns­myndigheten låta verkställa åtgär­derna på dennes bekostnad. Det­samma gäller även i annat fall då beslut meddelats, om omedelbar åtgärd påkallas men ej kan väntas bli vidtagen av den som avses med beslutet.

Undersökning enligt denna pa­ragraf skall bekostas av den som ålagts att föranstalta om under­sökning eller att tillhandahålla prov för undersökning, om ej tillsyns­myndigheten beslutar att kostna­den helt eller delvis skad ersättas av statsmedel.

I beslut med anmodan enligt första stycket kan utsättas vite.

5 §

När två eller flera arbetsgivare samtidigt bedriva arbete på sam­ma fartyg, skola de samråda och gemensamt verka för att åstad­komma sunda och säkra förhål­landen på fartyget.

Redaren eller den som i reda­rens ställe brukar fartyget är an­svarig för samordning av åtgärder till skydd mot ohälsa och olycks­fall på fartyg som är gemensamt arbetsställe.

I fråga om fartyg, som intagits pä varv i Sverige, åvilar det ansvar som avses i andra stycket den för varvsdriften ansvarige arbetsgiva­ren i stället för redaren. Om sär­skilda skäl föreligga kan myndig­het som regeringen bestämmer medge att detta ansvar får över­låtas på redaren.

I fråga om fartyg i svensk hamn åvilar ansvaret för sådan samord-

Prop. 1977/78: 55

12

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ning av skyddsåtgärder som på­kallas av att fartyget är under last­ning eller lossning den för detta arbete ansvarige arbetsgivaren. Detta ansvar kan överlåtas till re­daren.

Den som har ansvar enligt and­rafjärde styckena skall tillse att samordning sker av skyddsåtgär­der på fartyget. Övriga arbetsgi­vare och på fartyget sysselsatta arbetstagare skola följa de anvis­ningar som han lämnar i detta syfte.

Vad i denna paragraf sägs om arbetsgivare äger motsvarande tiUämpning på den soni driver verksamhet utan att ha arbetsta­gare anställd.

6 §

Om de skyldigheter som åvila tillverkare och försäljare av ma­skiner, redskap och andra tekniska anordningar samt den som upplå­ter till begagnande eller installerar sådana anordningar stadgas i arbe­tarskyddslagen.

Om de skyldigheter som åvila tillverkare och försäljare av ma­skiner, redskap och andra tekniska anordningar samt den som upplå­ter rill begagnande eller installerar sådana anordningar stadgas i ar­betsmiljölagen (1977: 000).

7 

§

Skyddsombud företräder de om­bordanställda i skyddsfrågor och skall verka för tillfredsställande skyddsförhållanden. Ombudet skall inom sitt skyddsområde vaka över sundhet och säkerhet i arbetet samt i detta syfte deltaga vid planering av nya eller ändrade lokaler, an­ordningar och arbetsmetoder på fartyget och vid planeringen av andra åtgärder av betydelse för säkerheten i arbetet.

Skyddsombud skall söka vinna övriga ombordanställdas medver­kan i skyddsarbetet.

Redare, annan arbetsgivare och ombordanställda svara gemen­samt för att skyddsombud får er­forderlig utbildning.

Skyddsombud skall beredas till­fälle att under arbetstid fullgöra

Prop. 1977/78: 55

Nuvarande lydelse

13

Föreslagen lydelse

sina uppgifter med bibehållna an­ställningsförmåner. Ombudet skall ges tillfälle att på fartyget dispo­nera lämplig lokal eller annat ut­rymme som behövs för uppdraget. Skyddsombud har rätt att taga del av de handlingar och erhålla de upplysningar i övrigt som äro av betydelse för ombudets verk­samhet.

8 

§

Innebär visst arbete omedelbar och allvarlig fara för ombordva­randes liv eller hälsa och kan rät­telse ej genast uppnås genom hän­vändelse till befälhavaren, kan skyddsombud bestämma att arbe­tet skall avbrytas.

Finner skyddsombud att förbud enligt 8 kap. 1 § överträdes, kan han avbryta arbete som avses med förbudet eller som erfordras för att fartyget skall påbörja förbju­den resa.

9 §

Beslut av skyddsombud enligt 8 § gäller i fråga om fartyg som är förtöjt eller ligger till ankars i svensk hamn till dess sjöfartsver­ket tagit StäUning i saken.

I annat fall än som avses i första stycket eller då fråga är om rädd­ningstjänst, gäller skyddsombudets beslut till dess befälhavaren tagit ställning. Mot skyddsombudets be­slut får befälhavaren beordra ar­bete endast om han finner beslutet ogrundat eller arbetet nödvändigt för att undanröja eller förebygga fara som bedömes större än den risk som föranlett beslutet. Innan befälhavaren i strid mot skydds­ombudets beslut beordrar arbete skall han höra skyddskommittén, om sådan finnes och tvingande hinder ej föreligger.

Prop. 1977/78:55

14

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Beslut av skyddsombud enligt 8 § eller av befälhavare enligt 9 § skall med angivande av skälen an­tecknas i fartygets skeppsdagbok eller om sådan dagbok ej föres nedtecknas särskilt. Befälhavaren skall tillse att avskrift av sådant beslut genast tillställes sjöfartsver­ket.

11 §

För skada till följd av åtgärd som avses i 8 § är skyddsombud fri från ersättningsskyldighet.

12 §

Skyddskommitté skall planera och övervaka skyddsarbetet på fartyget. Den skall noga följa ut­vecklingen i frågor som röra skyd­det mot ohälsa och olycksfall samt verka för tillfredsställande skydds­förhållanden på arbetsstället. I skyddskommitté skola behandlas frågor om de ombordanställdas hälsovård, frågor om planering av nya eller ändrade lokaler, anord­ningar och arbetsmetoder på far­tyg, andra åtgärder av större be­tydelse för säkerheten i arbetet samt frågor om upplysning och ut­bildning rörande skydd mot ohälsa och olycksfall.

18 §9

Har olycksfall under skepps­tjänst medfört dödlig utgång el­ler svårare kroppsskada eller sam­tidigt drabbat flera personer eller är olycksfall eller olyckstillbud under skeppstjänst eljest av sådan beskaffenhet att det kan antagas vara av väsentlig betydelse att det kommer till tillsynsmyndighetens kännedom, skall befälhavaren utan dröjsmål eller, om fartyget befinner sig till sjöss, genast efter ankomsten   till  hamn   underrätta

Om befälhavarens skyldighet att till sjöfartsverket anmäla vis­sa händelser ombord finnas be­stämmelser i sjölagen (7597; 35 s.l).

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan besluta om skyldighet för redare eller befälhavare att anmäla in­träffade olycksfall eller tillbud till olycksfall eller sjukdomsfall ut­över vad som angives i sjölagen.

9 Senasie lydelse av fömtvarande 9 kap. 10 § se 1971: 293.

Prop. 1977/78: 55

15

Nuvarande lydelse

sjöfartsverket eller, om fartyget är utomlands, närmaste svenske kon­sul om olycksfallet eller tillbudet. Detsamma gäller om skada upp­stått eller åtgärd vidtagits som är av betydelse för fartygets sjövär­dighet.

Om befälhavarens skyldighet att till sjöfartsverket anmäla vis­sa händelser ombord finnas be­stämmelser i sjölagen.

Föreslagen lydelse

Bestämmelserna i 1 § andra stycket och 275 §§ gälla icke utländskt fartyg i vidare mån än regeringen förordnar därom.

20 §10 

Bestämmelserna   i   1   §   andra stycket och 270 §§ gälla icke ut­ländskt fartyg.

10 kap,

4 § Bryter befälhavare mot nyttjan-deförbud enligt 8 kap. 1 §, dömes till dagsböter eller fängelse i högst sex månader.

Till böter eller fängelse i högst ett år dömes den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbud som meddelats med stöd av 8 kap. 1 § eller föreläggande som meddelats med stöd av 8 kap. 

4 §.

Bryter någon mot föreläggande eller förbud, som förenats med vite, dömes ej till ansvar enligt första stycket.

5 §

Beordrar befälhavare arbete i strid mot beslut av skyddsombud enligt 9 kap. 8 § utan att skäl som anges i 9 kap. 9 § föreligger och åsidosattes därmed uppenbart in­tresset att skyddsarbetet ombord bedrives i behörig ordning, dömes till böter.

7 §11

Ha flera medverkat till gärning som avses i 15 §§, gäller 23 kap. brottsbalken.

Ha flera medverkat till gärning som avses i 14 och 6 §§, gäller 23 kap. brottsbalken.

10   Senaste lydelse av fömtvarande 9 kap. 11 § se 1975: 83.

11   Senaste lydelse av förutvarande 10 kap. 6 § se 1975: 83.

Prop. 1977/78: 55

16

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §12

Den som försummar vad som åligger honom enligt 9 kap. 2 § andra stycket, 10 §, 13 § eller 15 77 §§, dömes till böter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1978.

12 Förutvarande 10 kap. 10 § upphävd genom 1975: 722.

Prop. 1977/78: 55

17

Utdrag KOMMUNIKATIONSDEPARTEMENTET PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-12-15

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Ullslen,[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om bättre fartygsmiljö

1    Inledning

Under senare år har viktiga förändringar skett i lagstiftningen rörande miljön i arbetslivet. En genomgripande översyn av arbetarskyddslagstift-ningen har företagits av arbetsmiljöutredningen (S 1970: 35), som i del­betänkandet (SOU 1972: 86) Bättre arbetsmiljö föreslog betydelsefulla ändringar i arbetarskyddslagen (1949: 1). På grundval av utredningens förslag föreslogs i propositionen 1973: 130 ändringar i arbelarskyddslag­sliftningen och andra åtgärder för en bättre arbetsmiljö. Ändringarna trädde i kraft den 1 januari 1974.

Arbetsmiljöulredningen har i januari 1976 avlämnat sitt slutbetänkan­de (SOU 1976: 1) Arbetsmiljölag. Riksdagen har den 16 november 1977 på grundval av propositionen 1976/77: 149 beslutat att arbetarskydds-lagen skall ersättas av en arbetsmiljölag. Denna skall träda i kraft den 1 juli 1978.

Den allmänna lagstiftningen om arbetarskydd omfattar inte skepps­tjänst. Huvudförfattning beträffande arbetarskyddet för de ombordan­ställda är lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg (ändrad senast 1975: 722) (sjösäkerhetslagen). Vid denna lags tillkomst var avsikten att söka få till stånd så stor överensslämmelse som möjligt mellan ar­betsförhållandena till sjöss och i land. I detta syfte överfördes arbetar­skyddslagens dåvarande allmänna bestämmelser i så slor utsträckning som ansågs möjligt till sjösäkerhetslagen.

Med anledning av den översyn som skedde beträffande arbetarskyd­det till lands tillkallades 1973 en sakkunnigi med uppdrag att utreda frågor som hänger samman med de ombordanställdas arbets- och miljö­förhållanden m. m. Utredningen, som antog benämningen fartygsmiljö-

1 Generaldirektören Göran Borggärd. 2    Riksdagen 1977178.1 saml. Nr 55

Prop. 1977/78: 55

18

utredningen (K 1973: 04), har överlämnat bl. a. delbetänkandet (Ds K 1975: 2) Bättre fartygsmiljö. I betänkandet föreslås ändrad lagstiftning om skyddet mot ohälsa och olycksfall på fartyg. Betänkandet bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av riksåklagaren (RA), överbefälhavaren (ÖB), försvarels materielverk, socialstyrelsen, statens järnvägar (SJ), statens vägverk, sjöfartsverket, generaltullstyrel­sen, statens personalutbildningsnämnd (PUN), fiskeristyrelsen, arbets­marknadsstyrelsen, arbetarskyddsstyrelsen, styrelsen för arbetarskydds-fonden, ILO-kommittén, arbetsmiljöutredningen (S 1970: 35), Central­organisationen SACO/SR (SACO/SR), Landsorganisationen i Sverige (LO), Rederiföreningen för mindre fartyg. Statsanställdas förbund. Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Svenska hamnförbundet. Svens­ka landslingsförbundet. Svenska maskinbefälsförbundet, Svenska melall-industriarbetareförbundet. Svenska sjöfolksförbundet. Svenska trans­portarbelareförbundel, Sveriges arbetsledareförbund (SALF), Sveriges fartygsbefälsförening, Sveriges fiskares riksförbund, Sveriges redareför­ening, Sveriges varvsindustriförening, Tjänslemännens centralorganisa­tion (TCO) och AB Trafikrestauranger.

ÖB har bifogat yttranden från chefen för marinen och försvarels sjuk­vårdsstyrelse medan socialstyrelsen har bifogat yttranden från förste stadsläkarna i Stockholm och Göteborg. SAF har överlämnat yttranden från Sveriges stuvareförbund och SAF:s allmänna grupp.

2    Gällande rätt

2.1 Arbetarskyddslagen

I arbetarskyddslagen (1949: 1, omtryckt 1973: 834, ändrad senast 1977: 534) finns de cenlrala reglerna rörande arbetarskydd. Enligt be­stämmelserna i första kapitlet är lagen i princip tillämplig på varje verksamhet vari arbetstagare används till arbete för arbetsgivares räk­ning. Lagen gäller dessulom i vissa andra särskilt angivna fall men även undantag från dess tillämpning förekommer. Sålunda har bl. a. arbete som är att hänföra till skeppstjänst undantagils.

Lagens andra kapitel innehåller allmänna föreskrifter om åtgärder till förebyggande av ohälsa och olycksfall. Arbetsgivaren är skyldig att iaktta allt som med hänsyn till arbetets natur och de förhållanden under vilka arbetet bedrivs samt arbetstagarens ålder, yrkesvana och övriga förutsättningar för arbetet skäligen kan fordras för att förebygga att hos honom sysselsatt arbetstagare ådrar sig ohälsa till följd av arbetet eller drabbas av olycksfall i arbetet. Arbetstagaren å sin sida åläggs att an­vända de skyddsanordningar som finns och att noga följa i lagen eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter och i övrigt iaktta tillbörlig försiktighet och medverka till alt ohälsa och olycksfall förebyggs.

Prop. 1977/78: 55

19

Genom 1973 års reform av arbetarskyddslagstiftningen Ullkom be­stämmelser om gemensamma arbetsställen. När två eller flera arbets­givare samtidigt bedriver arbete på samma arbetsställe skall de samråda och gemensamt verka för att åstadkomma sunda och säkra förhållanden på arbetsplatsen. På gemensamma arbetsställen kan arbetsgivarna kom­ma överens om att en av dem skall ha ansvaret för samordningen av skyddsåtgärder. Finns det inte någon överenskommelse kan yrkesinspek­tionen bestämma vem som skall ha samordningsansvaret. Arbetsgivare som inte har sådant ansvar skall å sin sida följa de anvisningar som lämnas i samordnande syfte av den huvudansvarige. För byggarbets­platser gäller särsldlda regler om ett obligatoriskt samordningsansvar.

Arbetarskyddslagen innehåller i 6 kap. förhållandevis utförliga reg­ler om samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare. I dessa anges till en början att arbetsgivare och arbetstagare skall samverka för att åstadkomma sunda och säkra arbetsförhållanden. På arbetsställe med minst fem arbetstagare skall utses ett eller flera skyddsombud. Skydds­ombud utses i första hand av lokal arbetstagarorganisation som är bun­den av kollektivavtal i förhållande till arbetsgivaren. I vissa fall kan lokal facklig avdelning efter medgivande av yrkesinspektionen utse skyddsombud utanför kretsen av arbetstagare vid arbetsstället (s. k. regionalt skyddsombud). Huvudskyddsombud med samordnande upp­gifter skall utses om det vid ett arbetsställe finns mer än ett skyddsom­bud.

Skyddsombud företräder arbetstagarna i skyddsfrågor. I fråga om skyddsombudets uppgifter föreskrivs bl. a. att skyddsombudet skall delta vid planering av nya eller ändrade lokaler, anordningar och arbetsmeto­der. Arbetsgivare och arbetstagare svarar gemensamt för att skyddsom­bud får den utbildning som behövs. Skyddsombud skall beredas erfor­derlig ledighet för att fullgöra sina uppgifter. Vidare har skyddsombu­det rält att ta del av de handlingar och erhålla de upplysningar i övrigt som är av betydelse för ombudets verksamhet. Innebär visst arbete omedelbar och allvarlig fara för arbetstagares liv eller hälsa och kan rättelse inte genast uppnås genom hänvändelse till arbetsgivaren, kan skyddsombud bestämma att arbetet skall avbrytas i avvaktan på att yr­kesinspektionen tar ställning i saken. Överträds gällande förbud som har meddelats av tillsynsmyndighet kan skyddsombud avbryta arbete som avses med förbudel. Skyddsombud är fri från ersättningsskyldighet för skada till följd av sådana åtgärder. Skyddsombud får inte hindras att fuUgöra sina uppgifter och får inte på grund av sin verksamhet som skyddsombud ges försämrade arbetsförhållanden eller anställningsvill­kor. Arbetsgivare eller arbetstagare som bryter mot detta är skyldig att ersätta skada som uppkommer därav.

Vid arbetsställe med minst 50 arbetstagare eller vid annat arbetsställe där arbetstagama begär det skall finnas skyddskommitté, sammansatt av

Prop. 1977/78: 55

20

företrädare för arbetsgivaren och arbetstagarna. Företrädare för de an­ställda utses i första hand av lokal arbetstagarorganisation, som är bun­den av kollektivavtal i förhållande till arbetsgivaren. Skyddskommitté skall planera och övervaka skyddsarbetet inom arbetsstället. Den skall noga följa utvecklingen i frågor som rör skyddet mot ohälsa och olycks­fall och verka för tillfredsställande skyddsförhållanden på arbetsstället. I skyddskommitté skall behandlas frågor om företagshälsovård, frågor om planering av nya eller ändrade lokaler, anordningar och arbetsmeto­der samt frågor om upplysning och utbildning rörande arbetarskydd.

I lagen finns också regler om bl. a. arbetstider, minderårigas och kvin­nors användande i arbete, skyldigheter för tillverkare och försäljare liksom ansvars- och besvärsbestämmelser. Tillsyn över efterlevnaden av arbetarskyddslagen utövas av arbetarskyddsstyrelsen och under dess överinseende och ledning av yrkesinspektionen.

2.2 Arbetsmiljölagen

I januari 1976 redovisade arbetsmiljöutredningen sitt slutbetänkande (SOU 1976: 1) Arbetsmiljölag jämte tre bilagor (SOU 1976: 24) med bakgrundsmaterial till betänkandet. Detta innehåller förslag till arbels-miljölag och arbetsmiljöförordning. Slutbetänkandet har remissbehand­lats och remissinstanserna har i allt väsentligt ställt sig bakom utred­ningsförslaget. Lagrådet har lämnat förslaget till arbetsmiljölag utan erinran. I proposition 1976/77: 149 om arbetsmiljölag m. m. föreslogs att arbetarskyddslagen skulle ersättas av en arbetsmiljölag. Riksdagen har beslutat om detta den 16 november 1977 (SoU 1977/78: 1, rskr 1977/78: 18).

Arbelsmiljölagen innehåller nio kapitel. Dessa handlar om lagens tillämpningsområde, arbetsmiljöns beskaffenhet, allmänna skyldigheter, arbetstidens förläggning, minderåriga, samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare, tillsyn, ansvar och fullföljd av talan. I delta samman­hang torde jag bara översiktligt behöva beröra innehållet i några av kapitlen.

I likhet med vad som gäller enligt arbetarskyddslagen skall arbets­miljölagen inte omfatta skeppstjänst.

I lagens andra kapitel återfinns regler om arbetsmiljöns beskaf­fenhet. Arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället. Arbetsför­hållandena skall anpassas till människans förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. Det skall eftersträvas att arbetet anordnas så, att ar­betstagare själv kan påverka sin arbetssituation.

Tredje kapitlet behandlar allmänna skyldigheter. Inledningsvis slås fast att arbetsgivare och arbetstagare skall samverka för att åstadkom­ma en god arbetsmiljö. Vidare ges regler om de närmare skyldigheter

Prop. 1911/lS: 55

21

som vilar på arbetsgivare och arbetstagare för att förverkliga detla mål. När två eller flera samtidigt driver verksamhet på samma arbetsställe skall de samråda och gemensamt verka för att åstadkomma tillfredsstäl­lande skyddsförhållanden. Ansvaret för samordningen av skyddsåtgärder på gemensamt arbetsställe för byggnadsverksamhet ligger på byggher­ren, som dock kan överlåta detta ansvar till någon av dem som bedriver verksamhet på arbetsstället. Om fast driftställe är gemensamt arbetsställe för flera verksamheter, har den som råder över arbetsstället motsvarande ansvar, som likaledes kan överlåtas. I fråga om annat gemensamt arbets­ställe kan de som bedriver arbete där överenskomma att en av dem skall ha ansvaret för samordningen. Den ansvarige skall se till att samordning sker av skyddsåtgärder på arbetsstället. Övriga arbetsgivare och de som arbetar där skall följa de anvisningar som han lämnar i detta syfte.

I lagens sjätte kapitel finns regler om samverkan mellan arbets­givare och arbetstagare. Till kapitlet har överförts de grundläggande be­slämmelserna i arbetarskyddslagen om skyddsombud och skyddskom­mitté. Utöver dessa redan nu gällande bestämmelser anges bl. a. alt lagen (1974: 358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen (ändrad senast 1976: 594) skall tillämpas i vissa fall på skyddsombud och ledamot av skyddskommitté. Arbetarskyddslagens regler om trygg­het för skyddsombud mot försämrade arbetsförhållanden och arbetsvill­kor har skrivits in i arbetsmiljölagen liksom en regel om s. k. efter-skydd som finns i förtroendemannalagen. Den sistnämnda regeln inne­bär att arbetstagaren, när uppdraget som skyddsombud upphör, skall vara tillförsäkrad arbetsförhållanden och arbetsvillkor, som överens­stämmer med eller är likvärdiga med dem som skulle ha gällt om han inte hade haft uppdraget. Skyddsombuds möjlighet att avbryta arbete som bedrivs i strid mot tillsynsmyndighets förbud vilken hittills har avsett förbud i enskilt fall har utvidgats till alt gälla även gene­rella förbud. Vidare får skyddsombud möjlighet alt avbryta ensamarbe­te när det är påkallat från skyddssynpunkt.

Arbelsmiljölagen träder i kraft den 1 juli 1978.

2.3 Sjösäkerhetslagen

I betänkandet Bättre fartygsmiljö finns i avsnittet 1.2 en översikt över gällande bestämmelser om fartygsmiljön. Jag får därför i första hand hänvisa till den redogörelsen. Härutöver vill jag framhålla följande.

I tredje kapitlet sjösäkerhetslagen finns regler om åtgärder till före­byggande av ohälsa och olycksfall. Den grundläggande regeln är att far­tyg skall vara så inrättat och anordnat att de ombordvarande i möj­ligaste mån bereds skydd mot ohälsa och olycksfall. Vidare finns be­stämmelser om bostäder och andra erforderliga utrymmen ombord, om skyddsanordningar, om tillhandahållande av personlig skyddsutrustning.

Prop. 1911/lS: 55

22

om åtgärder för bedrivande av sjukvård ombord och om kosthåll och dricksvatten.

Regler om samverkan mellan redare och ombordanställda i frågor som rör sundhet och säkerhet på fartyget återfinns i 3 kap. 810 §§. Här ges också regler om hur skyddsombud skall utses och hur skydds­kommitté skall tillsättas. På fartyg med minst fem ombordanställda skall, om inte särskilt förhållande berättigar till undantag, utses ett eller flera skyddsombud. Skyddsombud skall företräda de ombordanställda i frågor som rör sundhet och säkerhet i arbetet. Om det är påkallat bör skyddsombud utses även på annat fartyg. Val av skyddsombud förrättas av de ombordanställda. På fartyg med en besättning som normalt upp­går till minst 25 personer skall finnas en skyddskommitté som är sam­mansatt av företrädare för redaren och av skyddsombud. Om det är på­kallat bör skyddskommitté tillsättas även på annat fartyg. Skyddsombud får inte hindras att fullgöra sina uppgifter. Inte heller får den som har utsetts till skyddsombud på grund härav eller på grund av sin verksam­het i denna egenskap ges försämrade arbetsförhållanden eller anställ­ningsvillkor eller skiljas från anställningen. Som påföljd för brott mot dessa bestämmelser föreskrivs dels skadeståndsskyldighet, som kan drab­ba såväl arbetsgivare och arbetsledare som arbetskamrater, dels ogiltig­het av avtalsuppsägning eller annan sådan rättshandling.

8 kap. innehåller bestämmelser om nyttjandeförbud. Om det t. ex. fö­rekommer anledning anta att fartyg i väsentligt avseende brister i fråga om skyddet mot ohälsa och olycksfall kan fartygets resa förbjudas i avvaktan på rättelse. Är det enbart fråga om brist i arbetsinrättning eller arbetsredskap får i stället meddelas förbud att använda inrättningen eller redskapet innan rättelse har vidtagits.

I 9 kap. behandlas åligganden för redare, befälhavare m. fl. till tryg­gande av säkerheten. Kapitlet inleds med en hänvisning till bestämmelser i sjölagen (1891: 35 s. 1, omtryckt senast 1975: 1289, ändrad senast 1977: 681) enligt vilka befälhavaren skall rillse att fartyget är i behörigt skick med avseende på bl. a. anordningar till förebyggande av ohälsa och olycksfall. Närmare regler om vad som skall iakttas finns i 9 kap. 3 § sjösäkerhetslagen. Redare och befälhavare eller annan som leder arbete ombord skall iaktta allt som skäligen kan fordras för att före­bygga att ombordanslälld ådrar sig ohälsa till följd av arbetet eller drabbas av olycksfall eller för alt i övrigt trygga sjösäkerheten. Därvid skall hänsyn tas till arbetets natur och de förhållanden under vilka ar­betet bedrivs samt ombordanställds ålder, yrkesvana och övriga förut­sättningar för arbetet. Den ombordanställde är i sin tur skyldig att an­vända de skyddsanordningar som finns och att noga följa lagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av denna. Ombordanslälld skall även i övrigt iaktta tillbörlig försiktighet och medverka till att mot­verka ohälsa eller olycksfall. Vidare föreskrivs en skyldighet att tillse

Prop. 1977/78: 55

23

att användande av minderårig i fartygsarbete inte medför fara eller men för denne. Regeringen eller myndighet som regeringen besiämmer får meddela närmare föreskrifter om användande av minderårig i arbeten som är farliga etc.

2.4 Annan lagstiftning

I betänkandet Bättre fartygsmiljö finns i avsnitten 1.2.1.21.2.1.5 en redogörelse för vissa bestämmelser om arbelsmiljöförhållanden i sjö­manslagen (1973:282, ändrad senast 1976: 591), sjöarbetsridslagen (1970: 105, ändrad senast 1976: 586), livsmedelslagen (1971: 511, änd­rad senast 1976: 589), kungörelsen (1965: 908) med tillämpningsföre­skrifter till lagen den 19 november 1965 (nr 719) om säkerheten på far­tyg (ändrad senast 1976: 773) (tillämpningskungörelsen till sjösäker-helslagen), mönslringsförordningen (1961: 87, ändrad senast 1973: 287) och livsmedelskungörelsen (1971: 807, ändrad senast 1976: 830). Jag finner i della sammanhang inte anledning att närmare beröra irmehållet i denna lagstiftning. I stället får jag hänvisa till redogörelsen i betänkan­det.

3    Fartygsmiljöutredningens förslag

Betänkandet innehåller förslag till ändringar i sjösäkerhetslagen, sjö­lagen och tillämpningskungörelsen till sjösäkerhetslagen. De föreslagna ändringarna avser främst skyddsarbetet på fartyg, utbildningsfrågor, far-tygel som gemensamt arbetsställe och åtgärder för att trygga efterlev­naden av lagstiftningen.

I fråga om det närmare innehållet i betänkandet ber jag att få hänvi­sa till bilaga 1.

4    Remissyttrandena 4.1 Allmänna synpunkter

Flera remissinstanser har helt allmänt uttalat sig positivt om utred­ningens förslag och förklarat att dessa är väl ägnade att bidra till en ef­fektivisering av skyddsarbetet till sjöss. Huvudlinjerna har lämnais utan erinran av bl. a. arbetarskyddsstyrelsen, sjöfartsverket, arbetsmdjöutred-ningen, LO, SACOISR, SAF, Svenska hamnförbundet. Svenska maskin­befalsförbundel. Svenska sjöfolksförbundet. Svenska transportarbetare-förbundet, Sveriges fartygsbefälsförening, Sveriges redareförening, Sve­riges varvsindustriförening och TCO.

Enligt arbetarskyddsstyrelsen synes det lämpligt att arbetet med att

Prop. 1977/78: 55

24

förbättra fartygsmiljön sker etappvis på samma sätt som har skett be­träffande arbetarskyddslagstiftningen i övrigt. Det bör därvid eftersträ­vas att så enhetliga regler som möjligt kommer att gälla ombord på fartyg resp. i land. Mot bakgrund härav finner styrelsen det värdefullt att de av utredningen föreslagna reglerna har avfattats i huvudsak efter mönster från arbetarskyddslagen. Liknande synpunkter har även fram­förts av sjöfartsverket, arbetarskyddsfonden och SAF. Svenska hamn­förbundet finner de föreslagna ändringarna allmänt väl motiverade och helt i linje med den målsättning som har gällt för utredningen. SACOI SR understryker att det är av största vikt att de generella arbelsmiljö­förbättringar som genomförs för arbetstagare i land även kommer att gälla för de ombordanställda så långt detta är möjligt. Detta gäller inte minst med hänsyn till att arbetsmiljön för de ombordanställda inte en­bart är en fråga om arbetsförhållanden i allmänhet utan även omfattar fritiden. Sveriges redareförening konstaterar att arbetslivet till sjöss un­der senare år genom lagstiftning och avtal mellan parterna alltmer har sökt närma sig förhållandena i land och att utredningens förslag speglar denna tendens.

4.2 Skyddsverksamheten ombord

4.2.1 Allmänna utgångspunkter

Utredningen har med förebild i 39 § arbelarskyddslagen föreslagit att det i 3 kap. 8 § sjösäkerhetslagen tas in en bestämmelse om alt redare, annan arbetsgivare och ombordanställda skall samverka för att åstad­komma sunda och säkra arbetsförhållanden. Remissinstanserna har i allmänhet lämnat förslaget utan erinran. Sveriges stuvareförbund fram­håller att paragrafen inte bara återspeglar vad som sägs i 39 § arbetar­skyddslagen om samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare utan också i viss mån vad som sägs i 7 a § arbelarskyddslagen om samråd mellan två eller flera arbetsgivare. Förbundet ifrågasätter om inte "an­nan arbetsgivare" bör utgå ur paragrafen, som därigenom inskränks till att avse samverkan mellan redare och ombordanställda. I annat fall bör också annan arbetsgivares anställda likaväl som de ombordanställda inbegripas i den föreskrivna samverkan.

Sjöfartsverket uttalar att skyddsarbetet i allmänhet bör kunna fördju­pas genom de föreslagna reglerna, vilket kan förväntas ge utslag i mindre aniai Olyckor. Inom sjöfarten, som besväras av ett större antal arbets­olycksfall än många andra näringar, är detta angeläget. Arbetarskydds­styrelsen tillstyrker att bestämmelserna om skyddsombud och skydds­kommitté anpassas till de regler som gäller i land. De avvikelser från arbelarskyddslagens regler som har föreslagits på grund av de speciella förhållandena inom sjöfarten föranleder ingen erinran från styrelsens sida. Svenska sjöfolksförbundet uttrycker sin tillfredsställelse över att

Prop. 1911/lS: 55

25

skyddsombud och skyddskommittéer föreslås få betydligt vidgade befo­genheter i framtiden.

4.2.2 Skyddsombud

I fråga om tillsättande av skyddsombud har utred­ningen i 3 kap. 9 § sjösäkerhetslagen föreslagit att skyddsombud skall finnas på alla fartyg med minst fem ombordanställda. Förslaget har all­mänt godtagits av remissinstanserna liksom förslaget att skyddsombud skall finnas även på annat fartyg, om det är påkallat.

Enligt utredningens förslag skall skyddsombud utses av de ombord­anställda. I val av skyddsombud skall inte delta befälhavare, maskin­chef eller sådan ledamot i skyddskommitté som har utsetts av arbets­givare. Dessa förslag har kommenterats av Svenska sjöfolksförbundet, som pekar på att val av skyddsombud enligt arbetarskyddslagen förrät­tas av lokal facklig organisalion. Förbundet förklarar sig om än med tvekan kunna acceptera utredningens motiv till en annorlunda reglering, nämligen att samtliga kategorier ombordanställda som bör delta i val inte är representerade av fackklubb ombord. Ännu tveksammare är förbun­det till förslaget ur den synpunkten att det ger möjlighet för arbetsledare att åtaga sig uppdrag som skyddsombud. Enligt förbundets synsätt är-arbelsledande funktioner inte förenliga med skyddsombudets grundläg­gande uppgift att företräda arbetstagarna i skyddsfrågor.

Även förslaget att skyddsombud skall kunna vara gemen­samt för flera fartyg inom samma rederi har godtagits av remissinstanserna.

Svenska hamnförbundet påpekar att antalet ombordanställda på bog­serbåtar och hamnisbrytare ofta understiger fem, vilket antal enligt för­slaget utgör den nedre gränsen för skyldigheten att utse skyddsombud. Förslaget om gemensamt skyddsombud medför enligt förbundets me­ning goda möjligheter till en anpassning av skyddstjänsten efter de skif­tande förhållanden, som råder för bogserbåtsverksamheten i olika ham­nar. Minimikravet bör enligt förbundet vara att det i varje hamn med minst en bogserbåt skall finnas åtminstone elt skyddsombud bland be­sättningen. Generaltullstyrelsen förklarar att möjligheten till gemensamt skyddsombud för en grupp fartyg kan erbjuda fördelar för tullverket, eftersom en viss samordning av slcyddsproblem av likartat slag därige­nom kan nås samtidigt som antalet skyddsombud kan begränsas.

Svenska sjöfolksförbundet förklarar sig inte ha något att erinra mot förslaget om gemensamt skyddsombud. Det kan komma att innebära att t. ex. de anställda i ett rederi med skärgårdstrafik med flera men mindre och därmed fåtaligt bemaimade passagerarfartyg också kan till­försäkras en kontinuerlig skyddsverksamhet. Utanför förslaget faller emellertid större delen av det mindre lasttonnaget, där bemanningen, förutom befälhavaren ofta också fartygets redare består av ett

Prop, 1977/78: 55

26

eller elt par fartygsbefäl, eventuellt ett maskinbefäl samt ett par jung-män. Även om inget hindrar de anställda att utse skyddsombud hyser förbundet misstanken att dagens förhållanden, dvs. att skyddsombud med något enstaka undantag saknas på de mindre fartygen, kommer att bestå även efter det att ändringsförslagen har antagits. Eftersom de re­derier med mindre fartyg som förbundet syftar på inte bedriver lokal-eller linjelrafik, kan systemet med gemensamt skyddsombud, vars verk­samhet begränsas till det egna rederiets fartyg och där ombord anslällda, inte tillämpas. Enligt förbundets synsätt är den lämpligaste lösningen på problemet att en motsvarighet till 40 § tredje siycket arbelarskydds­lagen förs in i sjösäkerhetslagen.

SAF:s aUmänna grupp är kritisk till förslaget att det skall behövas medgivande från sjöfartsverket för att få utse gemensamt skyddsombud. Enligt gruppen är beslutsnivån väl hög. Med tanke på bogserbåtsrede-rierna, som i flera fall har sina fartyg inom ett och samma hamnområde, borde frågan kunna lösas genom lokal överenskommelse. Genom att utse gemensamt skyddsombud kan skyddsarbele komma till stånd också på de mindre fartygen där skyddsombud annars inte skulle ha utsetts.

I 3 kap. 9 § sista stycket sjösäkerhetslagen föreslår utredningen att en bestämmelse om huvudskyddsombud tas in. Enligt förslaget skall, när mer än ett skyddsombud har utsetts på fariyg eller gemensamt för flera fariyg, ett av ombuden vara huvudskyddsombud med uppgift att samordna skyddsombudens verksamhet. Förslaget har lämnats utan erinran av remissinstanserna.

Fiskeristyrelsen och Sveriges fiskares riksförbund understryker att de särskilda förhållanden som hänger samman med fiskefartyg och arbetet ombord på dessa inte har beaktats tillräckligt under utrednings­arbetet. Grundläggande begrepp som "ombordanställda", "arbetsgiva­re", "arbetstagare" eller "redare" i den föreslagna författningstexten är inte aktuella i fråga om de flesta svenska fiskefartyg. I många fall äger hela besättningen del i fartyget.

Utredningen har i 9 kap. 7 och 8 §§ sjösäkerhetslagen föreslagit nya regler om skyddsombuds uppgifter och befogen­heter. De föreslagna bestämmelserna har sin motsvarighet i 40 a och 40 b § § arbetarskyddslagen. Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. Till vissa kritiska synpunkter i elt par avseenden återkommer jag i det följande.

Svenska sjöfolksförbundet ser med stor tillfredsställelse att de grund­läggande beslämmelserna om skyddsombudens uppgifier ombord före­slås motsvara de som infördes i arbetarskyddslagen genom 1973 års ändringar. De uppgifter skyddsombuden ombord fullgör skiljer sig inte från motsvarande uppgifter för landanställda.

Svenska metallindustriarbetareförbundet kritiserar att förslaget till 9 kap. 7 § sjösäkerhetslagen använder uttrycket "ombordanställda". Det

Prop. 1911/lS: 55

27

innebär enligt förbundet en begränsning så att reparatörer och andra servicemän, som inte är att betrakta som ombordanställda, inte kommer alt täckas av paragraftexten. Förbundet hemställer därför alt ordet "ombordanställda" ersätts med ordet "arbetstagarna", som används i arbetarskyddslagen.

Efter mönster från 40 a § arbetarskyddslagen om skyddsom­buds ledighet för att fullgöra sitt uppdrag har fartygsmiljöutred­ningen föreslagit att skyddsombud skall beredas tillfälle att under ar-betslid fullgöra sina uppgifter med bibehållna anställningsförmåner. Re­missinstanserna har inte haft något att erinra mot förslaget. Svenska sjö­folksförbundet understryker att frågan har stor betydelse och framhåller att del är nödvändigt alt skyddsombuden frikopplas från ordinarie ar­betsuppgifter för att kunna arbeta för en bättre arbetsmiljö. Förbundet delar emellertid utredningens uppfattning att tidsåtgången självfallet måste variera med skyddsområdets storlek och arbetets natur.

I 9 kap. 8 § sjösäkerhetslagen föreslås vissa bestämmelser som ger skyddsombud rätt att avbryta arbete, s. k. stoppningsrätt. Följande paragraf innehåller bl. a. ett förslag att befälhavare under vissa förutsättningar kan beordra arbete i strid mot skyddsombuds beslut alt stoppa arbetet. Över dessa och hithörande frågor i lagförslaget har sjö­fartsverket, SJ, generaltullstyrelsen, chefen för marinen, LO, Rederiför­eningen för mindre fartyg. Svenska maskinbefälsförbundet. Svenska me­tallindustriarbetareförbundet. Svenska sjöfolksförbundel, Svenska trans­portarbetareförbundet, SACOISR, Sveriges fartygsbefälsförening, Sve­riges redareförening och TCO uttalat sig.

Sjöfartsverket, generaltullstyrelsen och Sveriges fartygsbefälsförening är i huvudsak positiva till förslaget. Sjöfartsverket biträder förslaget men framhåller att befälhavaren har möjlighet att ta fartygsinspektörs tjänster i anspråk inom rimlig tid även i utlandet i vissa fall, t. ex. genom att anlita fartygsinspektör från Rotterdamkontoret. Verket delar utred­ningens åsikt att det är självklart alt befälhavaren fattar ifrågavarande beslut efter samråd med dem som har bäst erfarenhet och kunskap på aktuellt område och att en särskild bestämmelse om detta inte krävs. Generaltullstyreisen anser att det kan uppstå olycklig fördröjning om tillsynsmyndighetens ställningstagande skall avvaktas även om fartyget befinner sig i svensk hamn. Som exempel nämns när styrelsens fariyg skall ul på sjöräddningsuppdrag eller annan räddningstjänst. Styrelsen föreslår därför alt 9 kap. 9 § andra stycket får följande lydelse. "Befin­ner sig fartyget utom svensk hamn eller är det fråga om räddningstjänst gäller skyddsombudets beslut till dess befälhavaren tagit ställning." Sveriges fartygsbefälsförening anser förslaget väl ägnat att tjäna sitt syfte när fartyget befinner sig utom svensk hamn. Vad avser fall då fartyget befinner sig inom svensk hamn hyser föreningen betänkligheter i fråga om ansvarsfrågan vid skadefall. Det är tveksamt om reglerna i

Prop. 1977/78: 55

28

sjösäkerhetslagen kan fria en befälhavare eller hans ställföreträdare från ansvar enligt sjölagen. När det gäller uttrycket "utom svensk hamn" anser föreningen detla vara för vagt för att kunna tjäna som riktpunkt för så väsentliga ansvarsfrågor. Det bör därför förtydligas med ett ut­talande om att med svensk hamn i detta avseende skall förstås fall när fartyget ligger förtöjt i svensk hamn.

För experten Hadrups förslag att befälhavaren, innan han i slrid mot skyddsombudets beslut beordrar arbete, skall samråda med maskinchefen i frågor som berör dennes ansvarsområde uttalar sig Sveriges redareförening, Rederiföreningen för mindre fartyg, SACO/SR, TCO, Svenska maskinbefälsförbundet och Svenska transport­arbetareförbundet. Sveriges redareförening framhåller att i gällande lagstiftning åläggs i första hand redaren att skapa säkra och sunda för­hållanden i fartygsarbetet. Med stort inslag av självständighet vilar emellertid detta ansvar även på befälhavaren och inom sitt ansvarsom­råde maskinchefen. Rederiföreningen för mindre fartyg framhåller att ett åsidosättande av ett skyddsombuds beslut måste ske under sådana former att de ansvariga inte riskerar straff för att de upprätthåller sä-kerhetsbelingade drifts- och arbetsförhållanden. SACOISR finner med hänsyn till att maskinchefen redan har lagstadgal ansvar för säkerheten ombord och med hänsyn till hans tekniska expertkunnande att det är helt följdriktigt och naturligt att samråd sker i de fall som omfattas av ut­redningsförslagets 810 §§. Svenska transportarbetareförbundet finner det orimligt att en befälhavare ensam på subjektiva grunder skall kunna upphäva den lagfästa rätt till inflytande som skyddsombud skall äga. Det framstår som självklart att ett sådant beslut endast skall kunna fat­tas efter samråd inom fartygsledningen.

Svenska sjöfolksförbundet anser det olyckligt att befälhavaren i dessa frågor både skall vara den person till vilken skyddsombud skall hänvän­da sig för att uppnå rättelse i fråga om farligt arbete och den som har befogenhet att beordra fortsatt arbete, om rättelse inte har nåtts och skyddsombudet därför har begagnat sig av sin rätt att avbryta arbetet. Förbundel anser att hänvändelsen för att få rättelse i en fråga av denna art skall ske till maskinchefen i fråga som berör fartygets maskineri med tillhörande anläggningar och inrättningar och till den främste av styrmännen i annan fråga. Eftersom skyddskommittén, med vilken be­fälhavaren är skyldig att rådgöra, endast har rådgivande funktion måste befälhavaren innan han häver skyddsombudets beslut ingående ha redogjort för de sakskäl som hans beslut bygger på. Förbundet anser att uttrycket "tvingande hinder" måste definieras. Förbundet föreslår att med sådan situation skall förstås endast de tillfällen då fartygets eller de ombordanställdas säkerhet kräver ett omedelbart ställningstagande, dvs. en akut nödsituation. När det gäller reservanten Hadrups mening anför förbundet att den av honom åberopade bestämmelsen i 9 kap. 8 § sjö-

Prop. 1977/78: 55

29

säkerhetslagen inte ger maskinchefen ett självständigt ansvar likvärdigt med befälhavaren utan ett sådant under befälhavaren. I fråga om t. ex. fartygets brandsläckningsanordningar ansvarar visserligen maskinchefen för att de är klara till omedelbart bruk, men om anordningarna till antal och mängd inte uppfyller gällande bestämmelser inskränker sig maskinchefens ansvar till att informera befälhavaren därom. Enligt för­bundet kan en skyldighet för befälhavaren att samråda med maskinche­fen innebära att syftet med samrådet går förlorat. Maskinchefen bör i fråga som berör arbetet inom maskinområdet redan innan skyddsombu­det hänvänder sig till befälhavaren ha varit engagerad och tagit ställning i frågan. Först om hänvändelsen till ansvarig arbetsledare besvaras ne­gativt eller inte har lett till önskat resultat sker ju hänvändelsen till befälhavaren. Ett ovillkorligt samråd med maskinchefen kan i sådant fall inte leda till att maskinchefen ändrar inställning utan tvärtom att befälhavaren kan vara böjd att acceptera maskinchefens utsago utan att närmare sätta sig in i frågeställningen eftersom ansvaret för beslutet är delat med maskinchefen. Förbundet instämmer emellertid i Hadrups uppfattning att maskinrummet är en svår arbetsmiljö och att åtskilliga svårare olyckor eller olyckstillfällen uppstår där eller i dithörande ut­rymmen. Situarioner i vilka skyddsombudet ställs inför beslutet att be­gagna sig av sin rätt att avbryta farligt arbete om rättelse inte genast kan uppnås kan därför tänkas ofta bli aktuella inom detta område. Om förbundets synpunkter på den föreslagna lydelsen av 9 kap. 8 § inte godtas, kan förbundet acceptera 9 kap. 9 § endast i föreslaget skick. Om förbundets förslag till ändrad lydelse godtas bortfaller alla reser­vantens skäl för samråd.

LO delar Svenska sjöfolksförbundets uppfattning att maskinchef och förste styrman ytterst är att betrakta som arbetsgivare i dessa fall och att hänvändelse skall ske till dessa om farligt arbete. Stoppningsrätten kan annars bli fikliv om samma person, befälhavaren, skall motta krav på åtgärd och senare upphäva stoppningsbeslut på grund av brist på ålgärd. Svenska metallindustriarbetareförbundet anser att befälhavarens rätt att upphäva skyddsombuds beslut bör beskäras ytterligare. Förutom att han skall höra skyddskommittén anser förbundet att hans beslut också måste få stöd av en enig kommitté innan han kan upphäva ett beslut. I övrigt ansluter sig förbundet till utredningens förslag.

Utredningen föreslår i 9 kap. 10 § sjösäkerhetslagen att beslut enligt 8 och 9 §§ samma kapitel skall antecknas i fartygets skeppsdagbok eller om sådan inte förs nedtecknas särskilt, varvid befälhavaren skall tillse att beslutet genast tillställs sjöfartsverket. Svenska sjöfolksförbundet erinrar om alt särskilda bestämmelser om skeppsdagbok finns i sjölagen. Bl. a. gäller skyldighet för redare att förvara sådan minst tre år efter dess avslutande. Utredningen har inte föreslagit något krav på förvaringstid för särskild

Prop. 1977/78: 55

30

handling på vilken beslut enligt 8 och 9 §§ antecknas. Även om sådant beslut genast skall tillställas sjöfartsverket är det förbundets uppfattning att krav bor ställas på att redaren förvarar handlingen lika länge som skeppsdagbok skall förvaras.

Utredningen föreslår i 3 kap. 11 § sjösäkerhelslagen delvis nya regler i fråga om skyddsombuds anställningstrygghet. Re­missinstanserna har lämnat förslagen utan erinran. Svenska sjöfolksför­bundet anmärker att begreppet "anställningen" i paragrafen har bytts ut mot sjömanslagens motsvarighet, "befattningen", utom i sista stycket där det sägs alt "skyddsombudet skall äga återgå i arbetet". Efiersom utredningen i sista stycket av specialmotiveringen till denna paragraf klargör att domstols dom bör innebära att skyddsombud återinträder i den befattning han tidigare har innehaft, föreslår förbundet att lagtex­ten förtydligas genom att det mera allmänna uttrycket "i arbetet" byts ut mot orden "i tidigare befattning". Sveriges stuvareförbund frågar sig vad uttrycket "nämnda stadgande" i paragrafens andra stycke andra mening syftar på. Syftar det på första stycket i samma paragraf eller på 42 § andra stycket arbetarskyddslagen? Enligt förbundets mening bör uttrycket ersättas med "vad i första stycket är stadgat" för att göra klart att det inte är bestämmelsen i arbetarskyddslagen som åsyftas.

4.2.3 Skyddskommitté

I 3 kap. 10 § sjösäkerhetslagen föreslår utredningen utförligare be­stämmelser om skyddskommittéer än de som gäller f.n. En principiell nyhet är förslaget att en gemensam skyddskommitté skall kunna utses för flera av rederiets fartyg. De remissinstanser som har uttalat sig i dessa frågor är överlag positiva till förslagen.

Arbetsmiljöutredningen betonar det önskvärda i att så långt som möj­ligt söka nå överensstämmelse mellan reglerna för landanställda och om­bordanställda. I förslaget till regler om skyddskommitté finns dock, framhåller utredningen, vissa avvikelser som inte föranleds av speciella arbetsförhållanden till sjöss eller av nuvarande lagstiftnings principiella uppläggning. Sålunda har i den föreslagna bestämmelsen om skydds­kommitténs uppgifter i förhållande till den i övrigt praktiskt taget likalydande bestämmelsen i arbetarskyddslagen tillagts, alt i kommittén skall behandlas frågor om åtgärder av större betydelse för säkerheten i arbetet. Arbetsmiljöutredningen menar att bestämmelsen i arbetarskydds­lagen anger skyddskommitténs uppgifter på ett sådant sätt att däri själv­klart ingår att behandla frågor av nämnda art. Genom det föreslagna tillägget antyds en skillnad i sakinnehållet som inte existerar. Arbets­miljöutredningen anför vidare att det i sjösäkerhetslagen föreslås en be­stämmelse att ordförande och sekreterare i skyddskommitté utses av redaren om inte annat överenskommes. Utredningen framhåller att mot­svarande beslämmelse i arbelarskyddskungörelsen (1949: 208, omtryckt

Prop. 1977/78: 55

31

1973: 841) har kommit till av rent praktiska skäl och därför fått sin plals i kungörelsen och inte i lagen.

Förslaget om gemensam skyddskommitté för flera av rederiets fartyg finner LO mycket intressant. Genom sådana kommittéer kan de ombord­anställda få möjlighet att delta i planering av nya fartyg, nya eller änd­rade utrymmen, anordningar och arbetsmetoder. För att skyddskom­mittéerna ombord inte endast skall bli ett övervakande organ av redan befintlig miljö är det, som LO ser det, angeläget att "rederikommittéer" kommer till stånd utan att särskilda skäl måste föreligga. Svenska sjö­folksförbundet framhåller att förslaget saknar motsvarighet såväl i gäl­lande sjösäkerhetslag som i arbelarskyddslagen. Om en sådan kommitté skall kunna bedriva en kontinuerlig och effektiv skyddsverksamhet be­gränsas antalet berörda rederier till färjerederier och då egentligen endast till sådant rederis fartyg inom samma räjong samt andra rede­rier vars fartyg har lokal anknytning, t. ex. bogserbåtar i lokalfart eller skärgårdsbåtar. Förbundet har dock inte något att erinra mot att en så­dan beslämmelse införs.

4.3 UtbUdningsfrågor

Flertalet av de remissinstanser som har uttalat sig i utbildningsfrå­gorna ansluter sig till utredningens synpunkter beträffande utbildningens betydelse för strävandena att skapa en bättre arbetsmiljö.

Utredningens förslag att genom en lagregel slå fast att redare, annan arbetsgivare och ombordanställda gemensamt skall svara för att skydds­ombuden får den utbildning som behövs tillstyrks eller lämnas utan er­inran av de remissinstanser som har yttrat sig i frågan. Utredningens uttalande att kostnaderna för skyddsombudens utbildning i princip bör falla på arbetsgivarna har också godtagits av de remissinstanser som har uttalat sig i frågan.

I fråga om vikten av utbildning framhåller sjöfartsverket alt elt gott skyddsarbele inte kan komma till stånd ulan en väl genomförd utbild­ning av skyddsombud och arbetsledare. Utredningens förslag till åtgär­der på utbildningssidan är angelägna att genomföra. Sjöfartsverket vill därtill framhålla vikten av att genom den skolmässiga utbildningen av sjömän och andra kategorier, t.ex. skeppsbyggnadstekniker, fördjupa kunskaperna om arbetsmiljön, vilket bör beaktas vid utformningen av kursplaner för vederbörande läroanstalter. Även TCO menar att det måste finnas tillräckligt med välutbildade skyddsombud och arbetsledare för att åstadkomma en bra skyddsverksamhet ombord i fartyg. Den reformerade lagstiftningen kommer därför enligt TCO att ställa stora krav på en utbildningsverksamhet för såväl skyddsombud som befäl. Inom arbetarskyddet i land har man gjort stora satsningar på utbildning av motsvarande kategorier. Målet där är att under en treårsperiod klara

Prop. 1977/78: 55

32

den grundläggande utbildningen. Tjänstgöringsförhållandena för de om­bordanställda kan göra utbildningsverksamheten mera komplicerad än när det gäller landanställda. Det framstår därför för TCO som ytterst viktigt alt utbildningen planeras och genomförs med ännu större mål­medvetenhet för dem som tjänstgör i fartygen. Kravet på lämplig ut­bildning av skyddsombuden betonas av generaltullstyrelsen, som anser det viktigt att skyddsombuden besitter gedigna kunskaper inom de om­råden som är aktuella. Ställningstaganden måste baseras på tekniska, ekonomiska och i vissa fall även medicinska insikter och skyddsombuden måste även ha förmåga att bedöma konsekvenserna av föreslagna åtgär­der. Enligt styrelsens mening kan skyddsombuden fungera rationellt och bidra rill förbättrad arbetsmiljö endast med väl underbyggda erinringar och förslag. Sveriges fartygsbefälsförening anför att det i synnerhet un­der de första åren efter tillkomsten av bestämmelserna om skyddsombud och skyddskommittéer ombord i fartyg märktes en markant obenägenhet bland sjöfolket att verka som skyddsombud eller att vara ledamot av skyddskommitté. Detta torde till stor del ha berott på att få ansåg sig ha erforderliga kunskaper för dessa ansvarsfulla uppdrag. Elt effektivt skyddsarbete förutsätter även att befälet är väl skickat för sina arbets­uppgifter.

Om de speciella problem som hänger samman med utbildning av om­bordanställda har Svenska sjöfolksförbundet närmare uttalat sig. För­bundet framhåller bl. a. att den grundläggande utbildning av skyddsom­bud m. fl. som i form av studiecirklar pågår i land inte kan tillämpas på ombordanställda skyddsombud.

Utredningens principiella uppfattning alt de närmare formerna för utbildningen inte bör regleras i lag delas av PUN. Det bör i stället över­låtas till arbetsmarknadens parter att var för sig eller i samverkan ut­veckla formerna härför. För statsförvaltningens vidkommande, anför PUN vidare, slöts ett principavtal år 1972 som bl. a. omfattade inrättan­de av statens arbelsmiljönämnd. PUN vill i detta sammanhang peka på möjligheten att genom initiativ från arbetsmiljönämnden komplettera studiematerialet Bättre arbetsmiljö så att detta särskilt avpassas för sjöfartens miljöfrågor. Även chefen för marinen förordar att studie­materialet Bättre arbetsmiljö omarbetas och anpassas för självstudier av ombordanställda.

PUN instämmer i utredningens uppfattning att det saknas anledning att vid sidan av den centrala utbildningsdelegationen med anknytning till arbetarskyddsstyrelsen inrätta en särskild utbildningsdelegation för sjöfartens behov. Även sjöfartens utbildningsbehov i arbetsmiljöfrågor bör enligt PUN kunna behandlas av den redan existerande utbildnings­delegationen. Då ärendena föranleder detta kan företrädare för sjöfar­tens utbildningsintressen kallas till delegationens sammanträden. Det förhållandet att frågor om utbildning av skyddsombud inom sjöfarten

Prop. 1977/78: 55

33

bör kunna diskuteras i utbildningsdelegationen utgör enligt arbetar-skyddssiyrchen inte i och för sig skäl för atl ändra sammansättningen av delegationen.

4.4 Fartyget som gemensamt arbetsställe

I 9 kap. 5 5 försia stycket sjösäkerhetslagen föreslås atl redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget skall ansvara för samordnings­åtgärder till skydd mot ohälsa och olycksfall på fartyg när två eller flera arbetsgivare samtidigt bedriver arbete på samma fartyg. Enligt andra stycket åvilar samordningsansvaret i fråga om fariyg, som har ta­gils in på varv i Sverige, den för varvsdriften ansvarige arbetsgivaren i stället för redaren. Varvsarbelsgivaren skall dock kunna överlåta ansva­ret lill redaren. Enligt tredje stycket kan på fariyg i svensk hamn sam­ordningsansvaret för skyddsåtgärder som behövs därför att fartyget är under lastning eller lossning överlåtas till den arbetsgivare som är an­svarig för detta arbete. Samordningsansvaret skall primärt vila på reda­ren. Övriga arbetsgivare och på fartyget sysselsatta arbetstagare skall enligt fjärde siycket följa de anvisningar som den samordningsansvarige arbetsgivaren lämnar.

Över förslaget har ÖB, chefen för marinen, försvarets materielverk, crbetarskyddsstyrdsen, sjöfartsverket, arbetsmiljöutredningen, LO, SAF, Sveriges siuvc.reförbund, Svenska hamnförbundet, Svenska maskinbefäls-förbundet. Svenska mctallinduslriarbetareförbiindet, Svenska sjöfolks-förbunda, Svenska transportarbelareförbundel, SALF och Sveriges fartygsbefälsförening uttalat sig. Remissinstanserna har i allmänhet god­tagit utredningens förslag i 9 kap. 5 § första resp. andra stycket sjö­säkerhetslagen att redaren i normalfallet är samordningsansvarig och att varvsarbetsgivaren svarar för samordningen vid gemensamma arbe­ten på svenskt varv. Övervägande antalet remissinstanser har däremot varit kritiska mot förslaget i fråga om lastning och lossning i svensk hamn.

Chefen jör marinen anser att formuleringen i 9 kap. 5 § sjösäkerhets­lagen inte är tillräckligt tydlig. Ytterligare genomgång av ansvarsförhål­landena vid fartygs varvsvistelse, lossning och lastning bör ske. För att undvika tvister i efterhand vid utredning av inträffade olycksfall bör det övervägas om att skriftligt överenskomma vem som är huvudansvarig för säkerheten.

Den av utredningen föreslagna huvudregeln att redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget skall ha samordningsansvaret vid gemen­samt arbete på samma fartyg kritiseras av Sveriges fartygsbefälsförening. Föreningen uttalar atl det enligt 59 § sjölagen ankommer på befälhava­ren atl sörja för att fartyget framförs och handhas på sätt som är för-

3    Riksdagen 1977178. 1 saml. Nr 55

Prop. 1977/78: 55

34

enligt med gott sjömansskap. Härmed förstås bl. a. rält handianae i olika situationer till sjöss och i hamn. I gott sjömansskap, framhåller föreningen vidare, anses ingå även alt samordna skyddsåtgärderna, när två eller flera arbetsgivare låter bedriva arbete på samma fartyg. Enligt föreningens uppfattning står utredningens förslag inte i samklang med nyssnämnda regler och lorde inte vara praktiskt genomförbart. Svenska handelsfartyg trafikerar nämligen huvudsakligen utländska hamnar och en del fartyg kommer sällan eller aldrig till svensk hamn. Under nor­ mala driftsförhållanden är det omöjligt för redaren att svara för alt skyddsåtgärderna samordnas då exempelvis lastning eller lossning pågår ombord. I praktiken blir det ändå befälhavaren som kommer all få an­svaret för samordningen av skyddsåtgärderna och som även får svara för eventuell påföljd vid skadefall som kan ha uppkommit på grund av oklara instruktioner. Föreningen anser därför att lagreglerna bör utfor­mas så att det klart framgår, atl del är befälhavaren som har ansvaret för samordningen.

I fråga om samordningsansvaret på fartyg, som har tagits in på varv i Sverige, biträder sjöfartsverket, Svenska hamnförbun­det, Svenska sjöfolksförbundet och Sveriges fartygsbefälsförening försla­get. Sistnämnda förening anser det nödvändigt att den för samordningen ansvarige arbetsgivaren åläggs att samråda i dessa frågor med fartygets befälhavare.

Arbetarskyddsstyrelsen och arbelsmiljöutredningen anser att möjlig­heten för den arbetsgivare som svarar för varvsdriften att överlåta sam­ordningsansvaret till redaren bör slopas. Arbetarskyddsstyrelsen framhål­ler att del vid de diskussioner styrelsen har haft med berörda parter t samband med utarbetandet av anvisningar om varvsarbete har rått enig­het om att den för varvsdriften ansvarige bör vara ansvarig för sam­ordningen vid allt varvsarbete. Svenska metallindustriarbelareförbundet anser det inte riktigt klarlagt när ansvaret kan övergå från den för varvsdriflen ansvarige arbetsgivaren lill redaren. När fartyget ligger vid varvets kaj eller dockanläggning bör ansvarel alllid åvila varvet. Ligger fartyget däremot som reparenl i hamn eller på redd bör ansvarel läggas på den som bedöms ha bästa förutsättningar för atl upprätthålla sam­ordningsansvaret.

När det gäller ansvaret för sådan samordning av skyddsåtgärder som behövs därför att fartyget är under lastning eller loss­ ning biträds förslagel av sjöfartsverket, Svenska hamnförbundet och Sveinka sjöfolksförbundet. Sjöfartsverket anser att ansvarel endast un­ danlagsvis skall kunna överiåtas till annan än redaren och i så fall på grund av yttre omständigheter. Svenska hamnförbundet framhåller att redaren bör vara primärt ansvarig och det bör ankomma på honom alt avgöra om samordningsansvaret skall delegeras lill stuveriarbetsgivaren eller inte. I många fall, t.ex. vid färje- och ro-ro-trafik, torde det enligt

Prop. 1977/78: 55

35

förbundet vara lämpligast atl samordningsansvaret ligger kvar hos re­daren.

Kritik mot förslaget i nu berört avseende framförs av arbetarskydds­styrelsen,  arbetsniiljöutredningen,  LO,  SAF,  Sveriges stuvareförbund. Svenska   maskinbefälsförbundet,   Svenska   transportarbetareförbundet, SALF och Sveriges fartygsbefälsförening. Arbetarskyddsstyrelsen anser atl ansvaret i första hand bör åvila den för lastning och lossning ansva­rige arbetsgivaren med möjlighel för denne och redaren att avtalsvägen komma överens om att redaren skall ha detta ansvar. Yrkesinspektionen bör emellertid ha rätt atl föreskriva att ansvaret återgår till den sluveri-ansvarige arbetsgivaren. I andra hand bör arbeiarskyddssiyrelsen ges rätt att för vissa kategorier fariyg ge generella föreskrifter om att sam­ordningsansvaret vid stuveriarbete skall åvila stuveriarbetsgivaren. Sty­relsen anser inte alt samordningsfrågor när det gäller arbeten på fartyget och i land är lösta. Styrelsen anför vidare att samordningsansvaret i vissa hamnar enligt 7 a § arbelarskyddslagen åvilar hamnmyndigheten. I dessa fall är det olämpligt att ansvaret enligt sjösäkerhetslagen läggs på stu­veriarbetsgivaren. Lagen bör ge möjlighet att samordningsansvaret över­låts på hamnmyndigheten. Arbetsmiljöutredningen betonar att samord­ningsansvaret bör läggas på den stuveriansvarige arbetsgivaren särskilt när det gäller utländska fartyg. LO framhåller att när lastnings- eller lossningsarbete pågår ombord är della arbete det primära. Det är också ett mycket farligt arbete och allt annal arbete ombord bör stå tillbaka för och underordnas stuveriarbetet. LO anser därför att samordningsan­svaret i svenska hamnar skall vila på sluveribolaget. Av samma upp­fattning är Svenska maskinbefalsförbundel, som anger alt det i prakti­ken är den vanligaste ordningen alt sluveribolaget svarar för samord­ningen. Förbundet pekar på atl godshanteringen på kaj och ombord är en sammanhängande uppgifl och atl de bästa kunskaperna i godshante­ring finns hos stuveriarbetare och deras ansvariga arbetsledning. 5v

Prop. 1977/78: 55

36

till uttryck i författningen. Redaren skall hålla befälhavaren underrättad om vad som skall hända i de hamnar som fartyget anlöper. Det är vik­tigt alt samordningsfrågorna inte får en lösning för svenska hamnar och en annan när fartyget trafikerar utländska hamnar.

Enligt utredningsförslaget skall i 1 kap. 6 § tillämpningskungörelsen till sjösäkerhetslagen föreskrivas alt sjöfartsverket får med­dela de föreskrifter som behövs i fråga om sam­ordning av skyddsåtgärder på fartyg där flera arbetsgi­vare samtidigt bedriver arbete. I fråga om fartyg som har tagits in på varv i Sverige skall emellertid yrkesinspektionen meddela sådana före­skrifter liksom när det gäller fartyg i svensk hamn där ansvaret för samordningen av skyddsarbetet har överlåtits till den som har ansvaret för lastning och lossning på fartyget. Flertalet remissinstanser som har yttrat sig i denna fråga biträder förslaget men förutsätter att yrkesinspek­tionen blir tillsynsmyndighet om samordningsansvaret vid lastning och lossning i större utsträckning övergår på stuveriarbetsgivaren. Sjöfarts­verket förutsätter att alla föreskrifter som yrkesinspeklionen utfärdar i detta avseende skall tillkomma i samråd med sjöfartsverket.

4.5 Övriga frågor

Utredningen föreslår i 1 kap. 7 § sjösäkerhelslagen att även hälso­vårdsnämnd och sjömansläkare skall vara skyldiga att lämna till­synsmyndighet erforderligt biträde samt att de och även polismyndighet och tullmyndighet skall lämna tillsyns­myndighet upplysningar som behövs.

Remissinstanserna har i allmänhet lämnat förslaget utan erinran. Socialstyrelsen anför i anslutning härtill alt hälsovårdsnämndernas re­surser och kunnande i dessa frågor är mycket varierande. Del är därför enligt styrelsen angeläget att kraven på nämndernas insatser blir mera preciserade. Försvarets sjukvårdsstyrelse finner det ändamålsenligt att i skyddsarbetet utnyttja även den expertis som finns tillgänglig på lokal nivå med kännedom om arbetssituationen ombord.

Över utredningens förslag i 3 kap. 2 § sjösäkerhetslagen att på fartyg skall finnas särskilt inrättade utrymmen även för förenings- och skyddsverksamhet har Rederiföreningen för mindre fartyg, SAF:s allmänna grupp. Svenska sjöfolksförbundet och Sveriges varvsindustriförening uttalat sig. Alla dessa utom Svenska sjöfolksförbundet har anfört kritiska synpunkter på förslaget.

Svenska sjöfolksförbundet erinrar om att 3 § lagen om facldig för­troendemans ställning på arbetsplatsen stadgar, att förtroendeman skall ges tillfälle alt disponera lokal eller annat utrymme på arbetsplatsen som fordras för det fackliga uppdraget. Att sådan möjlighet skall finnas ock-

Prop. 1977/78: 55

37

så för skyddsombud, så alt de kan bedriva skyddsverksamheten på det för alla ombordvarande bästa sättet, synes förbundet vara ett rimligt krav. Förutsättningarna att praktiskt genomföra kravet varierar med hänsyn till fartygets storlek. Behovet av rillgång till egen lokal för för­enings- och skyddsverksamhet kan vara stort även i mindre fartyg, men­begränsningar av totalutrymmet i bostadshänseende, beroende av bl. a. stabilitelskraven, gör önskemålet svårgenomförbart. Ett minimikrav är dock enligt förbundet att det finns låsbara förvaringsutrymmen av till­räcklig storlek för att rymma de handlingar facklig förtroendeman och skyddsombud behöver för sin verksamhet.

Sveriges varvsindustriförening anser att skyddsarbetet ombord själv­fallet bör underlättas men ifrågasätter om lagen måsle kräva särskilt in­rättade utrymmen ombord för förenings- och skyddsverksamhet. Orda­lydelsen av förslaget till lagändring antyder enligt föreningen all ifrå­gavarande lokaler inte skulle vara möjliga att disponera för andra än­damål. På medelstora och stora fartyg finns normalt två mässar, två dagrum, ett fritidsrum och ibland ytterligare publika rum. Föreningen anser att något eller några av dessa utrymmen bör kunna duga som sammanträdeslokaler för föreningsverksamhet. Lagförslaget utesluter, enligt föreningens tolkning, denna möjlighet. Föreningen framhåller vidare att lagförslaget är oacceptabelt för fartyg som byggs med ett bruttotonnage på högst 1 599 registerton. Fartyg med denna storleks­begränsning har redan i dag betydande svårigheter att under svensk flagg konkurrera med utländska fartyg. Införs krav på ytterligare ul­rymmen i fartygets inredning måste motsvarande volym tas från dispo­nibelt lastutrymme, vilket direkt medför en minskad lastkapacitet för det svenska fartyget. Föreningen föreslår mot denna bakgrund att 3 kap. 2 § sjösäkerhetslagen inte ändras på det sätt utredningen har föreslagit. I stället bör anges att lämpliga lokaler ombord skall vara disponibla för förenings- och skyddsverksamhet och att nya fartyg utformas för alt underlätta sådan verksamhet. I motiven till lagstiftningen bör anges att krav på särskilda lokaler för förenings- och skyddsverksamhet på fariyg under 1 600 bruttoregisterton inte ställs.

Rederiföreningen för mindre fartyg menar atl kravet på särskilda lo­kaler för skyddsverksamheten i mindre fartyg ar helt ogenomförbart. Seriebyggda fartyg ligger som regel vid någon mätningsgräns under 500 eller under 1 600 bruttoregisterton. Specialbyggen för svensk räkning måste brytas ur serierna och detta medför enligt föreningen stora för­dyringar, vilka effektivt stoppar svenskt deltagande i transportarbetet med mindre fartyg. SAF:s allmänna grupp uttalar sig om förhållandena för bogserbåtsrederier. Dessas verksamhet utgörs av hamn- och lång-bogsering, isbrytning och timmerbogsering. Bl. a. kraven på manövrer-barhet medför att bogserbåtar är i förhållande till maskinstyrkan små fartyg.   Att   därför   inrätta   särskilda   utrymmen   för   förenings-   och

Prop. 1977/78: 55

38

sksddsverksamhet enligt utredningens förslag framstår inte som prak-nskt möjligt för gruppen.

Utredningens förslag lill ändringar i 8 kap. sjösäkerhetslagen, innefat­tande bl. a. möjlighet att dels förbjuda användningen av visst ämne eller viss arbetsmetod, dels förelägga re­dare att avhjälpa brister och dels förknippa förbud eller föreläggande med vite, tillslyrks av de remissinstanser som har yttrat sig i frågan. Arbeiarskyddssiyrelsen menar dock atl den föreslagna lagtexten synes kunna ge upphov lill missuppfattningen att föreläggande i motsats till vad scm föreslås gälla beträffande förbud inte kan avse arbetsmetod eller ärane. Sjöfartsverket anser alt 8 kap. 1 § sjösäkerhetslagen bör kompletteras med en regel som ger verket stöd att förbjuda användning­en av viss lokal i fariyg även om sådan rätt möjligen kan antas föreligga redan enligt gällande lag. En sådan regel kan komma till användning då en lokal befinns bristfällig i fråga om ventilation så att hygieniska gräns­värden för luftburna ämnen överskrids, om utrymningsvägarna är satta ur stånd, larmanordningar är bristfälliga eller annars då uppehåll i lo­kaler kan medföra risk för ohälsa och olycksfall.

Förslagel i 9 kap. 3 § sjösäkerhetslagen all redare eller lastägare skall kunna anmodas alt föranstalta om undersökning av ämne eller malerial eller tillhandahålla prov för undersökning tillstyrks av Svenska sjöfolksförbundet. I anslutning lill denna fråga på­pekar Sveriges stuvareförbund att yrkesinspektionen är tillsynsmyndig­het beträffande bl. a. fartygels utrustning när fartyget ligger i hamn och lossar eller lastar. Detta bör enligt förbundets mening komma lill uttryck i paragrafen.

5    Föredraganden

5.1 Alhnän översikt

Under senare år har arbetsmiljöfrågor spelat en central roll i den allmänna debatten. De snabba förändringarna inom näringslivet med övergäng lill alltmer rationaliserad och specialiserad produktion har skapat ändrade förhållanden för de anställda i deras yrkesverksamhet. I mänga fall har väsentliga framsteg gjorts genom alt arbetslokaler har blivit rymligare och sundare och genom att arbetsredskap och arbetsme­toder har förbättrats. Samtidigt har ny teknik och nya processer medfört lidigare okända problem. Automalisering och rationalisering har för­ändrat innehållet i arbetet och har i många avseenden fört med sig att detla har blivit psykiskt pressande. Ökad användning av maskiner har lett till problem med buller, vibrationer och andra störningar. Framslällning och användning av kemiska ämnen med farliga eller okända långtidsverkningar har framkallat nya yrkesrisker.

Prop. 1977/78: 55

39

För alt man skall komma till rätla med problemen på arbetsmiljöom­rådet krävs samverkan mellan anslällda, arbetsgivare och myndigheter. Del inlresse som har visals arbetsmiljöfrågoma på senare tid visar enligt min mening att arbetslagarna i allmänhet känner ett starkt engagemang för förhållandena på sina arbetsplatser. Detta ökade intresse har tagits till vara av de anställdas fackliga organisationer, som i många fall har drivit på utvecklingen. Också från arbetsgivare och myndigheter har visats stort intresse för miljön på arbetsplatserna. Företagen har satsat avsevärda summor på att förbättra arbetsmiljöerna i olika hänseenden och statsmakterna har på olika sätt främjat denna utveckling. Det kanske mest positiva är den enighet som råder om alt samverkan är det bästa medlet i strävandena att uppnå en tillfredsslällande arbetsmiljö. Ett uttryck för detta är det avtal om allmänna regler för arbetsmiljöverk­samhet i företagen samt om rekommendationer för partssamarbete i företagshälsovårdscentraler (arbelsmiljöavtalel), som ingicks mellan Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Landsorganisationen i Sverige (LO) och Privattjänstemannakartellen (PTK) den 22 april 1976.

Jämsides med förändringarna i arbetslivet har ett omfattande re­formarbete ägt rum på lagsiifiningsområdet i fråga om arbetslivs- och arbetsmiljöfrågor. En genomgripande översyn av arbetarskyddslagstift­ningen har företagits av arbelsmiljöutredningen (S 1970: 35). Utredning­en lämnade år 1972 sill första belänkande (SOU 1972: 86) Bättre ar­betsmiljö, på grundval av betänkandet reformerades år 1973 arbetar­skyddslagstiftningen till vissa delar (prop. 1973: 130, SoU 1973: 25, rskr 1973: 290, SFS 1973: 834). Genom reformen stärktes de anställdas inflytande över arbetsmiljön. De fackliga organisationernas roll när det gäller att skapa en bättre arbetsmiljö betonades kraftigt. I syfle alt förbättra skyddsförhållandena infördes nya regler om skyddsombudens och skyddskomm.ittéernas uppgifier och befogenheter. Nya bestäm­melser skapades om förhandsgranskning av arbetslokaler och om skydds­åtgärder på gemensamma arbetsställen. Viktiga förändringar skedde i fråga om sanktionssystemet och tillsynsverksamheten. Arbetarskydds-myndighetevna omorganiserades och förstärktes. Samordningen mellan forskning och tillämpning inom arbetsmiljöområdet förbättrades.

1 januari 1976 lämnade arbetsmiljöulredningen sitt slutbetänkande (SOU 1976: 1) Arbelsmiljölag. Betänkandet ligger till grund för prop. 1976/77: 149 om arbetsmiljölag m. m. I propositionen föreslogs att arbe­tarskyddslagen (1949: 1, omtryckt 1973: 834, ändrad senast 1977:534) skulle ersättas av en arbetsmiljölag. Riksdagen har den 16 november 1977 beslutat om detta (SoU 1977/78: 1, rskr 1977/78: 18). Arbelsmiljölagen innebär i väsentliga delar en helt ny reglering jämfört med vad som nu gäller. Arbelarskyddslagsliflningens allmängiltighet betonas genom en utvidgning av tillämpningsområdet bl. a. i fråga om familjejordbruken, ensamföretagarna, utbildningen och försvaret. Inom arbetsmiljölagens

Prop. 1977/78: 55

40

ram ryms åtgärder mol alla slag av hälso- och säkerhetsrisker som an­knyter till arbetsmiljön. Grundläggande är att arbetsmiljön skall anpassas till människans förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. De an­ställdas medverkan i utformningen av sin arbetsmiljö framhävs starkt. Genom olika regler om förhandsbedömning ges underlag för alt hän­syn skall tas till arbetsmtljösynpunkter på ett tidigt stadium. Detta kan gälla en hel anläggning, tekniska anordningar eller kemiska ämnen. Det kan också vara en fråga om arbetsprocesser eller arbetsmetoder. Grundläggande principer för överväganden om gränsvärden slås fast. Stor vikt läggs vid arbetarskyddsslyrelsens författningsverksamhet. I be­tydande utsträckning kan direkta straffpåföljder knytas till överträ­delser av arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter. Arbelarskyddsmyndig-heternas möjligheter alt kontrollera och göra direkta ingripanden stärks dessutom. Vidare sker en utveckling av de regler som infördes genom 1973 års reform av arbelarskyddslagsliftningen. Detta innebär bl. a. alt skyddsombudens och skyddskommittéernas ställning ytterligare stärks. Arbetsmiljölagen skall träda i Icraft den 1 juli 1978.

Till arbetsmiljöfrågor i vidare bemärkelse hör även trygghet i an­ställningen och möjlighet att beredas sysselsättning. På dessa områden utfärdades år 1974 lagen (1974: 12) om anställningsskydd (ändrad senasi 1976: 593) och lagen (1974: 13) om vissa anställningsfrämjande åt­gärder (ändrad senast 1975: 743). Anställningsskyddslagens viktigaste regel innebär ett krav på saklig grund för uppsägning. Främjandelagen syftar lill att för äldre och handikappade arbetstagare förbättra arbets­förhållandena och trygga fortsatt anställning eller främja nyanställ­ning. För att ge stöd åt facidigt arbete antogs år 1974 även lagen (1974: 358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen (änd­rad senast 1976: 594).

En annan arbetsrättsreform av stor räckvidd har trätt i krafl den 1 januari 1977. Jag syftar på lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet (ändrad senast 1977:532), som ger de anställda medbe­stämmande i fråga om deras arbetsvillkor. Lagen förutsätter alt arbets­marknadens parter träffar kollektivavtal om arbetslagarnas medbestäm­mande. De anställdas strävanden stöds i lagen av bl. a. en vidsträckt för­handlings- och informationsrätt och tolkningsföreträde i vissa frågor för den fackliga organisationen. Grundtanken är att arbetslivet skall byggas upp genom lönlagarnas aktiva medverkan.

Arbetarskyddslagens bestämmelser gäller enligt uttrycklig föreskrift inte skeppstjänst. Arbetsmiljölagen medför ingen ändring i detta av­seende. Med skeppstjänst förstås enligt 1 § sjöarbetstidslagen (1970: 105, ändrad senast 1976: 586) arbete, som på svenskt fartyg anställd person utför för fartygels räkning eller annars på grund av förmans uppdrag utför ombord på fartyget eller på annat ställe. För skepps-tjänst finns en särskild reglering av arbetarskyddet i lagen (1965: 719)

Prop. 1977/78: 55

41

om säkerheten på fartyg (ändrad senast 1975: 722) (sjösäkerhetslagen). Vid tillkomsten av denna lag var den allmänna målsättningen att de principer som gällde i fråga om arbetarskyddet för landanställda ock­så skulle användas för ombordanställda. Vissa av arbetarskyddslagens allmänna regler fördes därför över till den nya lagens tredje kapitel, som behandlar åtgärder till förebyggande av ohälsa och olycksfall m. m. Bestämmelserna kvarstår oförändrade sedan lagen trädde i kraft den 1 januari 1966.

Genom beslut den 5 juli 1973 bemyndigade Kungl. Maj:t chefen för kommunikationsdepartementet att tillkalla en sakkunnig med uppdrag att utreda frågor som hänger samman med de ombordanställdas arbets- och miljöförhållanden. I utredningsdirektiven framhölls att den ändrade lag-sriftningen om arbetarskyddet lill lands krävde alt molsvarande regler för fartyg i sjösäkerhetslagstiflningen sågs över.

Utredningen, som har antagit benämningen fartygsmiljöutredningen (K 1973: 04), lämnade i januari 1975 delbelänkandet (Ds K 1975: 2) Bättre farlygsmiljö. I detla har utredningen tillvaratagit resultatet av det arbete som redovisades i arbetsmiljöulredningens delbetänkande (SOU 1972: 86) Bättre arbetsmiljö och 1973 års ändringar i arbetarskyddslag­stiftningen. Som en följd härav har utredningen föreslagit tillägg och ändringar i lagstiftningen om säkerheten på fariyg.

Betänkandet har remissbehandlats. Remissinstanserna har i huvud­sak ställt sig positiva till att utredningens förslag genomförs. På en del punkter har de föreslagit ändringar i förhållande lill utredningens för­slag. Jag återkommer härUll i det följande.

Innan jag övergår lill alt presentera de förslag till ändringar i lagstift­ningen som jag förordar vill jag ytterligare något beröra bakgrunden till reformen såvitt avser förhållandena ombord på våra fartyg.

Den svenska handelsflottan har genomgått slora förändringar under senare år. Tonnaget har moderniserats i en allt snabbare takt och har alltmer inriktats på stora och specialiserade enheter. Utvecklingen av fartygens tekniska utrustning har varit belydande och har bidragit till att göra fartygsarbelet fysiskt mindre ansträngande än tidigare. Trots atl det under den fortgående moderniseringen av fartygen har gjorts stora ansträngningar för alt förbättra arbets- och boendemiljön ombord har inte alla olämpliga arbetsmiljöer försvunnit. Antalet olycksfall ligger också traditionellt högt för de ombordanställda. Även om man beaktar att statistiken i delta avseende i motsats till vad som gäller land-arbetsplatser omfattar såväl arbetstid som frilid ombord och alt an­talet olyckor har minskat på senare tid bör utvecklingen mot en för­bättrad arbetsmiljö ombord på våra fartyg drivas vidare. Ett led häri är att genomföra de förslag som fartygsmiljöutredningen har lagt fram i delbelänkandet Bättre fartygsmiljö.

De reformer i fråga om arbetsmiljön som jag kommer atl förorda

Prop. 1977/78: 55

42

läggs fram i samråd med chefen för arbetsmarknadsdepartementet. De innebär i korthet följande.

Den lokala skyddsverksamheten byggs ul och de anställdas inflytande i de lokala skyddsfrågorna stärks. Skyddsombud skall finnas på alla fartyg med minst fem ombordanställda. Därmed slopas en nu gällande regel om undantag för särskilda förhållanden som har haft sin förebild i förul gällande landbestämmelser. Begreppet huvudskyddsombud före­slås införi i sjösäkerhelslagen. Skyddsombud skall under vissa omstän­digheter kunna vara gemensamt för flera fartyg inom ett och samma rederi. Skyddsombudens uppgifter breddas och grundläggande regler om deras verksamhet förs in i lagen. Bl. a. skall skyddsombud delta i plane­ringen av anordningar och arbetsmetoder ombord. Vidare skall skydds­ombud beredas tillfälle att fullgöra sina uppgifter under arbetstid. Ef­ter mönster från arbetarskyddslagen föreslås regler om skyddsombuds rätt att ingripa genom atl avbryta arbetet när omedelbar och allvarlig fara hotar.

Skyddskommitté skall finnas på fartyg med minst 15 ombord.nställ-da och även på andra fartyg, om de ombordanställda begär det. Om förhållandena kräver det skall en för rederiets fartyg gemensam skydds­kommitté kunna ulses. Även skyddskommittéernas uppgifter breddas, bl. a. i fråga ora planeringen av nya eller ändrade arbetslokaler, arbets­metoder etc.

Genom en lagbestämmelse slås fast alt arbetsgivare och arbetstagare gemensamt svarar för att skyddsombud får den utbildning som behövs. Kostnaderna för utbildningen skall falla på arbetsgivarna.

Nya lagregler föreslås ora saraordning av skyddsåtgärderna på fartyg som är gemensamma arbetsställen för flera arbetsgivares anställda. Där­vid skall ansvaret falla på redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget. I fråga om fartyg som har tagils in på varv i Sverige blir dock den arbetsgivare som har hand om varvsdriften ansvarig. Då fartyg lastar eller lossar i Sverige skall samordningsansvaret vila på den arbets­givare sora är ansvarig för detla arbete.

Till komplettering av gällande regler om förbud att nyttja fartyg eller arbetsinrättningar föreslås en bestämmelse som ger tillsynsrayndighet möjlighet alt meddela förelägganden som är förenade med vite. För­bud skall också kunna meddelas mot att använda viss arbetsmetod eller visst ämne.

Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 juli 1978. Sjösäker­hetslagen i den nya lydelse som jag föreslår bör fogas till protokollet i detta ärende sora bilaga 2.

Prop. 1977/78: 55

43

5.2 Skyddsverksamheten ombord

5.2.7 AUmänna utgångspunkter

Genom 1973 års ändringar i arbetarskyddslagen reforraerades be­slämmelserna om den lokala skyddsverksamheten i land. Fartygsrailjö-utredningens förslag till nya och ändrade regler för skyddsverksamheten ombord innebär i allt väsentligt en anpassning av reglerna i sjösäker­hetslagen till vad som föreskrivs i arbetarskyddslagen. De avvikelser som förekommer beror på sjöfartens speciella villkor.

Jag vill i detta sammanhang stryka under vad utredningen har anfört, att elt effektivt skydd raot ohälsa och olycksfall förutsätter ett väl funge­rande skyddsarbete som de ombordanställda är engagerade i. Elt sådant engagemang leder samridigt till förbättrat inflytande över arbetsmiljön för de anställda. Frågan om de anställdas inflytande i skyddsverksam­heten ombord är enligt min mening av grundläggande betydelse när det gäller att genomföra reformer på arbetsmiljöområdet. Utredningens förslag till nya lagregler för skyddsverksamheten ger enligt min mening det underlag som behövs för att kunna vidga de anställdas inflytande på arbetarskyddsonirådet.

I sjösäkerhetslagen saknas en uttrycklig regel om samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare i syfle att åstadkomma sunda och säkra arbetsförhållanden. En bestämmelse av denna innebörd finns däremot sedan länge i 39 § arbetarskyddslagen.

Utredningen anför att det i förarbetena lill sjösäkerhetslagen uttalas att lagens samverkansregler bygger på sararaa förutsättningar som gäller för motsvarande bestämmelser i arbetarskyddslagen. Någon avvikelse från samverkansreglernas allmänna målsättning enligt arbelarskydds­lagen kan enligt utredningen inte anses ha varit avsedd. Utredningen föreslår därför att en särskild bestämmelse om samverkan mellan re­dare, annan arbetsgivare och ombordanställda för alt åsladkorama sun­da och säkra arbetsförhållanden införs i en ny 8 § i 3 kap. sjösäkerhets­lagen.

Förslaget att införa en samverkansregel har lämnats utan erinran av remissinstanserna.

Eftersora arbetsgivare och arbetstagare kan förutsättas åstadkomma väsentligt bättre resultat i samverkan när det gäller att uppnå goda arbetsförhållanden bör enligt min mening en allmän samverkansregel uigöra grunden för skyddsarbetet ombord. Jag vill också erinra om den vikt samverkan i hithörande frågor tillmäts av parterna på arbets­marknaden. I det mellan SAF, LO och PTK ingångna arbetsmiljö-avtalet sägs sålunda i den inledande paragrafen att arbetsgivare och arbetstagare skall saraverka för alt uppnå en tillfredsställande arbets­miljö. Jag kan också erinra om den samverkan i arbetarskyddsfrågor som sedan åtskilliga år sker i ett gemensamt organ för redare och om-

Prop, 1977/78: 55

44

bordanslällda. Sjöfartens arbetarskyddsnämnd. Sedan några år tillbaka deltar också sjöfartsverket i detla arbete. Jag förordar således all en all­män samverkansregel införs.

Till en speciell fråga om samverkan mellan flera arbetsgivare åter­kommer jag i avsnitt 5.4.

5.2.2 Skyddsombud

Genom 1973 års ändringar i arbetarskyddslagen stärktes skyddsom­budens ställning i den lokala skyddsorganisationen på olika sätt. Far­tygsmiljöutredningen har lagt fram förslag till regler som till stora delar stämmer överens med reglerna i arbetarskyddslagen. Utredningens för­slag har i huvudsak mottagits positivt vid remissbehandlingen. Försla­gen omfattar huvudfrågorna om tillsättande av skyddsombud och ge­mensamt skyddsombud för flera fartyg, om skyddsombudets uppgifier och befogenheter och om skyddsombudels anställningstrygghet. En särskild bestämmelse föreslås dessulom om utbildning av skyddsombud. Till den sistnämnda frågan återkomraer jag i ell senare avsnitt.

Av de nyss nämnda huvudfrågorna avser jag att inledningsvis be­handla frågan om tillsättande av skyddsombud. Enligt 3 kap. 8 § sjösäkerhetslagen skall, om inte särskilt förhållande berät­tigar till undantag, på fariyg med minst fem ombordanställda ulses etl eller flera skyddsombud att företräda de ombordanställda i frågor rö­rande sundhet och säkerhet i arbetet. Om del behövs bör skyddsombud ulses även på annat fartyg. Val av skyddsombud förrättas av de om­bordanställda. I motsats till vad som gäller enligt arbetarskyddslagen finns ingen hänvisning till medverkan av facklig organisalion.

Utredningen föreslår, efter mönster från arbetarskyddslagen, att un­dantagsregeln slopas och atl skyddsombud följaktligen skall finnas på alla fartyg med minst fem ombordanställda. Anledningen till att mot­svarande bestämmelse i arbelarskyddslagen slopades år 1973 var att förhållandena på de arbetsplatser som kom i fråga för undantag mindre kontor och butiker inte sällan är sådana att organiserat skyddsarbete är motiverat. Enligt uiredningen har dessa tankegångar aktualitet även för sjöfarten.

Remissinstanserna har inte hafl något att erinra mot förslaget att skyddsombud skall utses på alla fartyg med minst fem ombordanställda. Enligt min mening är det värdefullt att arbetsmiljöförhållandena på alla fartyg av en viss storleksklass blir föremål för bättre bevakning. Jag förordar därför att utredningens förslag genomförs.

Utredningen föreslår vidare att det inte görs någon ändring i regeln att de ombordanställda utser skyddsombud. Enligt utredningens upp­fattning är det inte möjligt att till sjösäkerhelslagen föra över motsva­rande beslämmelse i arbelarskyddslagen, som anger att skyddsombud i första hand ulses av lokal arbetstagarorganisation sora är bunden av

Prop. 1977/78: 55

45

kollektivavtal i förhållande till arbetsgivaren. Skälet härtill är att inte alla kategorier ombordanställda som bör della i val av skyddsombud är representerade av lokal facklig organisalion på fartygen. För att till­försäkra arbetstagarna till sjöss samma inflytande på valet av skydds­ombud som de landanställda föreslår utredningen att vissa ombordan­ställda, som i skyddsarbetet vanligen företräder arbetsgivaren, inte skall della i valet. 1 överensstämmelse härmed utesluts i förslaget lill 3 kap. 9 § andra siycket sjösäkerhetslagen befälhavaren, maskinchefen och sådan ledamot i skyddskommitté som har utsetts av arbetsgivaren från att delta i valet av skyddsombud.

Svenska fjofolksförbundet ställer sig tvekande lill den föreslagna ord­ningen därför att den ger möjlighet för arbetsledare att åtaga sig upp­drag som skyddsombud. Enligt förbundets synsätt kan arbelsledande uppgifter inte /örenas med skyddsombudels grundläggande uppgifter, nämligen all företräda arbetstagarna i skyddsfrågor, verka för tillfreds­slällande skyddsförhållanden inom silt skyddsområde och vaka över sundhet och ;;äkerhet i arbetet.

För egen del tar jag anföra följande. Svenska sjöfolksförbundets syn­punkter skulle i och för sig kunna anläggas inte bara på förhållandena ombord utan beträffande arbetslivet i dess helhet. I arbetarskyddslagen har personer med arbelsledande funktioner inte undantagits som skydds­ombud. Även oai förbundels åsikt är förståelig, för det enligt min mening för långt all isndanta arbetsledare från möjligheten att vara skyddsom­bud. Med lanke på alt det inte alllid är lätt att finna lämpliga skydds­ombud skulle det vara olyckligt om en besättningsmedlem, som har de ombordanställdas förtroende och som är väl lämpad att fungera som skyddsombud, inte skulle kunna väljas därför att han har vissa arbels­ledande funktioner. Enligt min mening framstår det däremot som natur­ligt att visst högre befäl inte bör komma i fråga som skyddsombud. I den man det förekommer måste det betecknas som olämpligt. Delta framgår f. ö. indirekt av utredningens förslag, som jag biträder, om att befälhava:e, maskinchef eller sådan ledamot i skyddskommitté som har utsetts av arbetsgivare inte får delta i val av skyddsombud. Jag ansluter mig också till förslaget alt skyddsombud skall ulses av de om­bordanställda och inte av lokal facklig organisation och lill de skäl sora utredningen har åberopat för en sådan ordning. Jag förordar således alt utredningsförelagel genomförs.

Genom ]973 ärs reform av arbetarskyddet i land infördes vidgade möjligheter all utse regionala skyddsombud, dvs. skyddsombud utsedda utanför kretsen av de anställda på ett visst arbetsställe och med upp­gifl alt verka på flera arbetsplatser. Med detta som förebild har fartygs­miljöutredningen föreslagit alt skyddsombud skall kunna vara gemensamt för flera fartyg inom samma rederi. Utredning­en menar alt det kan finnas behov av ombud som är gemensamt för

Prop. 1977/78: 55

46

flera fariyg inte bara för rederier som bedriver trafik med flera mindre fartyg utan även för fartyg med fem eller flera ombordanställda. För sådana fartyg i t. ex. samraa färjetrafik kan ett gemensamt skyddsombud visa sig vara betydligt mer effektivt än ett skyddsombud som verkar en­bart i varje fartyg. I vissa fall kan del vara lämpligt att gemensamt om­bud kompletterar ett eller flera skyddsombud som finns utsedda i de enskilda fartygen. Utredningen föreslår alt sjöfartsverket, om särskilda skäl föreligger, bör kunna medge att ett eller flera skyddsombud ulses gemensamt för flera fariyg som tillhör samma redare. En given förut­sättning för ett sådant medgivande bör enligt uiredningen vara alt initia­tivet härtill har tagits från de ombordanställdas sida.

Förslaget att skyddsombud skall kunna vara gemensamt för flera far­tyg har tillstyrkts av remissinstanserna. För egen del finner jag det naturiigt atl ett slags motsvarighet lill landsidans regionala skydds­ombud införs i sjösäkerhetslagstiflningen. Det behov av effektiva insat­ser på skyddsområdet som gör sig gällande på mindre arbetsplatser i land har sin fulla motsvarighet i rederier som bedriver trafik med flera mindre fartyg. Jag förordar därför att utredningens förslag genomförs.

SAF:s allmänna grupp och Svenska sjöfolksförbundel har i sina re­missyttranden ställt sig tveksamma lill vissa av utredningens förslag om hur gemensamt skyddsombud skall tillsättas. När det gäller kravet på medgivande från sjöfartsverket menar SAF:s allraänna grupp atl be­slutsnivån är väl hög. Frågor om gemensamt skyddsombud borde i stäl­let kunna lösas genom lokala överenskommelser. Enligt min mening utgör sådana överenskommelser den naturliga grundvalen för tillsättande av gemensamt skyddsombud. Om en överenskommelse har träffals bör i normalfallet sjöfartsverket kunna medge atl skyddsombud utses att fungera gemensamt för flera fariyg. En omständighet som talar för atl sjöfartsverket bör beslula i sådana frågor är atl del är önskvärt att det inte uppslår oenhetlig praxis vid utseende av gemensamma skyddsom­bud. För övrigi kan nämnas atl det ankommer på yrkesinspektionen atl lämna medgivande till att regionalt skyddsombud får ulses i land. Jag förordar därför att sjöfartsverket skall ges molsvarande befogenhet i fråga om skyddsombud som skall vara gemensamt för flera fariyg. Ut­redningen har föreslagit alt det skall föreligga särskilda skäl för att så­dant medgivande skall lämnas. Ett krav på särskilda skäl synes mig kun­na innebära en mer restriktiv lillämpning av beslämmelsen än sora är sakligt befogad. Enligt min mening är det rikligare att använda samma ordalydelse som förekommer i 40 § arbetarskyddslagen, "om förhål­landena påkalla det".

Svenska sjöfolksförbundels tveksamhet föranleds av all förslaget som förbundet ser det troligen inte kommer all leda till ökad före­komst av skyddsombud inom det mindre kusllonnaget. Delsamma gäller enligt förbundet för bogserfartyg som är sysselsatta med långbogseringar

Prop. 1977/78: 55

47

av pråmar och timmersläp. Den lämpligaste lösningen på detta problem är enligt förbundets mening att en motsvarighet lill 40 § Iredje stycket arbetarskyddslagen förs in i sjösäkerhetslagen. Del skulle innebära alt lokal avdelning av sådan organisation, som är att anse som central ar­betstagarorganisation enligt lagen om medbestämmande i arbetslivet, ut­ser skyddsombud utanför kretsen av de ombordanställda i fartygen. Det skulle i sin tur innebära att skyddsombud skall kunna fungera på fariyg sora ägs av olika redare. För egen del finner jag att en sådan ordning kan medföra komplikationer av konkurrens- och insynskaraktär. Jag kan därför inte ansluta mig till Svenska sjöfolksförbundets förslag utan förordar den lösning som utredningen har valt.

Genora 1973 års ändringar i arbetarskyddslagen infördes begreppet huvudskyddsombud i denna. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i sjösäkerhelslagen. 1 betänkandet anges att principen med huvudskyddsombud sedan en tid har varit inskriven i överenskommel­sen mellan de ombordanställda och Sveriges redareförening om princi­perna för arbetarskyddet. Utredningen anser alt elt stöd för ordningen med huvudskyddsombud bör finnas i lag och föreslår därför atl regler om huvudskyddsombud förs in i sjösäkerhelslagen. Huvudskyddsombud skall enligt förslaget utses när det finns mer än etl skyddsombud på fartyg eller gemensamt för flera fartyg. Huvudskyddsombud skall ha till uppgift att samordna skyddsorabudens verksamhet. Remissinstan­serna har inte haft något alt erinra mot förslaget. Svenska sjöfolksför­bundet anser att förslaget har stort värde för de ombordanställda. För egen del finner jag att förslaget bör genoraföras.

I detta sammanhang kan det vara lämpligl alt något beröra de spe­ciella förhållanden som råder för fiskefartyg. Både fiskeristy­relsen och Sveriges fiskares riksförbund understryker i sina remissytt­randen atl de särskilda förhållanden som rör fiskefartyg och arbetet ombord på dessa inte har beaktats tillräckligt av utredningen. Riksför­bundet pekar på att fiskefartygen internationellt, inom Mellanstatliga rådgivande sjöfartsorganisationen (IMCO), är föremål för separat be­handling. Under hänvisning bl. a. härtill hävdar förbundet att frågan om elt förbättrat skyddsarbete för fiskare bör behandlas för sig.

Alt fiskefartyg inte undantas i sjösäkerhetslagstiflningen överens­stämmer med de allmänna riktlinjerna på området i vårt land. På det internationella fältet har däremot fiskefartygen undantagits från regle­ringen i 1960 och 1974 års konventioner om säkerheten för människo­liv till sjöss. Efter ett långvarigt förberedelsearbete inom IMCO ägde en konferens om säkerheten på fiskefartyg rum i Spanien under tiden den 7 marsden 2 april 1977. Sverige deltog i konferensen, som utar­betade en konventionslext rörande säkerheten på fiskefartyg. Om Sve­rige ansluter sig till konventionen blir del nödvändigt alt se över mot­svarande regler i svensk lagstiftning. Med hänsyn till vad jag nu har

Prop, 1977/78: 55

48

anföri anser jag inte alt fiskefartyg bör bli föremål för särbehandling i nu förevarande sammanhang. Det bör dock strykas under att det i allmänhet inte kommer att finnas någon skyldighet att utse skydds­ombud på svenska fiskefartyg, eftersom det normalt inte finns fem om­bordanställda. I den mån del inte finns anslällda ombord faller upp­giften att verka för sunda och säkra arbetsförhållanden på delägarna själva.

Närmast avser jag att behandla frågor som rör skyddsombuds uppgifter och befogenheter, som regleras i förslaget till 9 kap. 7S §§ sjösäkerhelslagen.

Sjösäkerhetslagen anger inte vilka uppgifier som skyddsombudet skall ha. När bestämmelser härom år 1973 fördes in i arbetarskyddslagen ansågs detta nödvändigt för att skyddsombuden skulle få en tillräckligt stark ställning. Del framhölls också som angelägel att skyddsorabudens uppgifter breddades och all de gavs ökade möjligheter att göra en aktiv insats. Fartygsmiljöutredningen har föreslagit alt reglerna i 40 a § ar­betarskyddslagen i huvudsak oförändrade förs in i sjösäkerhetslagen. Enligt utredningen skall skyddsombud företräda de ombordanställda i skyddsfrågor och verka för tillfredsställande skyddsförhållanden. Skydds­ombud skall vaka över säkerheten i arbetet och i detla syfle delta vid planeringen av lokaler, anordningar och arbetsmetoder på fartyget. Vidare skall skyddsombud sträva efter atl vinna övriga cmbordanställ-das medverkan i skyddsarbetet.

Förslagel har lämnats ulan erinran av remissinstanserna. Svenska sjöfolksförbundet uttrycker i sitt remissyttrande sin tillfredsställelse över att de grundläggande bestämmelserna för skyddsombud ombord skall motsvara de som infördes i arbetarskyddslagen gencm 1973 års ändringar. Enligt förbundets mening skiljer sig inte de uppgifter skydds­ombuden ombord fullgör från dem som deras kolleger i land utför. Där­för bör skyddsombudens befogenheter Ull lands resp. sjöss i görligaste mån vara likvärdiga, även om de bakomliggande lagstiftningarna inte lill alla delar överensstämmer. Jag instämmer i vad förbundel har ut­talat. De obetydliga skiljaktigheier i förhållande till arbetarskyddslagen som förekommer föranleds av speciella arbetsförhållanden till sjöss eller av nuvarande lagstiftnings principiella uppläggning.

Svenska metallindustriarbetareförbundet vänder sig mot alt i 9 kap. 7 § lagförslaget används uttrycket "ombordanställda". Förbundet anser all delta innebär en olycklig begränsning genom att reparatörer och andra servicemän, som har andra arbetsgivare och inte är ombordan­ställda, inte kommer all täckas in i denna paragraftext. Eftersom det är mycket vanligt alt dessa människor följer med på fartyg under gång är det betydelsefullt att de innefattas i lagen. Förbundet hemställer därför att ordet "ombordanställda" ersätts med ordet "arbetstagarna", som används i arbetarskyddslagen.

Prop, 1977/78: 55

49

Även om jag förstår förbundets önskan att verka för sina medlem­mars bästa kan jag f. n. inte biträda ändringsförslaget. Skyddsombud skall utses av de ombordanställda och själv i normalfallet vara ombord­anslälld. Han är därför en förelrädare för dem som har utsett honora och något mandat alt företräda andra än dessa har han inte. Det kan inte heller komma i fråga atl de kategorier som förbundet syftar på vid till­fälliga arbeten ombord skall della i val av skyddsombud. Det nu sagda innebär naturligtvis inte alt resereparatörer ra. fl. skall vara sämre ställda än besättningsmedlemmar i fråga om arbetarskydd. Skyddsombud skall ju verka för sundhet och säkerhet i arbetet och det gäller även på sådana ställen ombord där förbundets medlemmar utför sina arbeten. Om skyddsförhäilandena är otillfredsställande bör delta påpekas för skyddsombudet.

Den ståndpunkt jag har intagit i denna fråga utesluter självfallel inte att en ändrad reglering i fråga om arbetarskydd för resemontörer m. fl. kan komma att genomföras längre fram. De speciella förhållanden som råder för der.sa kategorier har berörts bl. a. i prop. 1976/77: 149 med förslag till arbetsiniljölag (s. 214). Jag avser atl föreslå regeringen att fartygsmiljöutredningen får i uppdrag alt närmare överväga dessa frågor.

Utredningen har vidare föreslagit att en bestämmelse om utbildning­en av skyddsombud tillförs sjösäkerhetslagen efter mönsier från ar­betarskyddslagen. Jag avser att närmare behandla frågor om utbildning av skyddsombud i avsniti 5.3, till vilket jag får hänvisa.

För att tillförsäkra skyddsombuden möjlighet alt ägna sig åt skydds­arbete logs år 1973 i 40 a § arbetarskyddslagen in en föreskrift om alt skyddsombud skall beredas ledighet som behövs för all fullgöra sina uppgifter. Innebörden härav är att skyddsombud skall kunna verka utan att göra ekonomisk förlust genom mistad arbetsinkomst. Fartygs­miljöutredningen har föreslagit all en motsvarande bestämmelse tas in i sjösäkerhelslagen som etl fjärde stycke i 9 kap. 7 §. Eftersom det med ledighet til! sjöss ofta förstås att man lämnar fartyget för kortare eller längre tid har utredningen i silt förslag valt en annorlunda formu­lering än den som finns i 40 a § arbetarskyddslagen. Sålunda har före­slagits att skyddsombud skall beredas tillfälle att under arbetstid full­göra sina uppgifter med bibehållna anställningsförmåner. Remissinstan­serna har ej haft något att erinra mot den föreslagna lydelsen av be­stäramelsen. För egen del tillstyrker jag den.

Såsom utredningen har framhållit kan del givetvis i det enskilda fallet uppstå tvekan eller olika meningar om den tid som bör stå till skyddsombudets förfogande. Tiden för den insats som skyddsombudet behöver göra i akuta risksitualioner eller i samband med olycksfall eller liknande kan självfallet inte bedömas och fastläggas på förhand. Det måste därför enligt utredningen ankomma på skyddsombudet alt själv avgöra  tidsåtgången  i  sådana fall.  Jag delar härvidlag utredningens

4    Riksdagen 1977/78.1 saml. Nr 55

Prop. 1977/78: 55

50

uppfattning som inte har mött några invändningar från remissinstan­sernas sida.

I betänkandet behandlas också frägan om lidsåtgången för det lö­pande skyddsarbetet, t. ex. deltagande i skyddsronder och rådgivning i skyddsfrågor. Utredningen menar alt tidsåtgången med fördel bör kunna beslämmas genom överläggningar ombord, eventuellt med bi­träde av de organisationer som företräder redare och ombordanställda. Även det cenlrala parisorganet Sjöfartens arbetarskyddsnämnd bör en­ligt utredningen kunna fastställa riktlinjer.

Att parterna på arbetsmarknaden är inställda på alt själva lösa så­dana frågor som jag nyss har nämnt framgår bl. a. av remissyttrandet från Svenska sjöfolksförbundet och av vad som sägs i det av SAF, LO och PTK ingångna arbetsmiljöavtalet. I det senare uttalas i § 12 bl. a. alt överenskommelse bör träffas i skyddskommittén eller om sådan saknas mellan arbetsgivaren och berörd lokal facklig organisation om den tid som skall åtgå för det ordinarie arbetsmiljöarbetet. Härvid skall hänsyn tas lill skyddsområdets storlek och arbetets natur, vilket leder lill att lidsåtgången kommer att växla från fall till fall. Om parterna inte kan enas om vad som är behövlig tid för det löpande skyddsarbetet bör enligt utredningen hänvändelse kunna ske till sjöfartsverket för ut­låtande i frågan.

Mot bakgrund av vad jag nu har anföri delar jag utredningens upp­fattning om bestämmande av tidsåtgången för skyddsarbetet.

En annan betydelsefull fråga för skyddsombuden är deras möjlig­heter att få ta del av handlingar oeh upplysningar. I sjösäkerhetslagen finns f. n. inte någon regel härom av generell räck­vidd inskriven. Uiredningen anser att skyddsombud bör ges en laglig rält all la del av handlingar och erhålla de upplysningar i övrigi som är av belydelse för skyddsombudets verksamhei. Med förebild från 40 a § femte siycket arbetarskyddslagen föreslår utredningen därför en reglering av dessa frågor i 9 kap. 7 § femte stycket sjösäkerhetslagen. Under remissbehandlingen har inte förekommit någon invändning mot den föreslagna ordningen. För egen del förordar jag en lagregel som tillförsäkrar skyddsombud en rätt av angivet slag. Jag återkommer i det följande till frågan om tystnadsplikt i vissa avseenden för bl. a. skyddsombud och ledamot i skyddskommitté.

Vid 1973 års revision av arbetarskyddslagen tilldrog sig en ny be­stämmelse om skyddsombuds s. k. sloppningsräii stor uppmärksamhet. Dessförinnan hade det inte funnits någon allmän regle­ring vare sig i lag eller på annat sätt av skyddsombuds möjlighet atl in­gripa i fariiga situationer. Enligt 40 b § arbetarskyddslagen kan skydds­ombud, om visst arbete innebär omedelbar och allvarlig fara för arbets­tagares liv eller hälsa och rättelse inte genast kan uppnås genom hän­vändelse till arbetsgivaren, bestämma att arbetet skall avbrytas i av-

Prop. 1977/78:55

51

vaktan på att yrkesinspektionen tar ställning i saken. Överträds gäl­lande förbud som i enskilt fall har meddelats av tillsynsmyndighet kan skyddsombud avbryta arbete som avses med förbudet. Skyddsombud skall vidare vara fri från ersättningsskyldighet för skada rill följd av sådan åtgärd.

Med arbetarskyddslagens bestämmelser som förebild föreslår utred­ningen att det i 9 kap. 8 § sjösäkerhetslagen förs in en befogenhet för skyddsombud alt avbryta fariiga arbeten. I 911 §§ samma kapitel föreslås vissa nya regler som hänger samman med skyddsombuds s. k. sloppningsräii. Uiredningen pekar i anslutning till de framlagda för­slagen på de speciella lydnadsförhållanden för arbetstagaren som existe­rar till sjöss. Enligt 47 § sjömanslagen (1973: 282, ändrad senast 1976: 591) gäller sålunda att sjöman skall rätta sig efter förmans order an­gående tjänsten och noga följa givna föreskrifier. Lydnadsplikten på fariyg hänger samman med de särsldlda krav som måste ställas från säkerhetssynpunkt. För att inte fariyg, ombordvarande eller last skall utsättas för fara krävs att givna order följs snabbt och ovillkorligt. Sjö­tjänsten förutsätter också i motsats lill vad som vanligtvis är regeln inom det övriga arbetslivet att arbetstagaren, när säkerheten ombord kräver särskilda insatser, pålar sig arbetsuppgifter som utsätter honom för fara till liv och hälsa. Utredningen anser att de skäl som har anförts till stöd för att ge skyddsombud lill lands större befogenheter när det gäller all ingripa mot farligt arbete gör sig gällande även beträffande fartygsarbete. Det som har sagts om lydnadsplikt för sjömän utgör en­ligt utredningen inte något principiellt hinder mot atl på detta sätt stärka skyddsombudets ställning ombord. Den regel som utredningen föreslår i 9 kap. 8 § sjösäkerhetslagen innebär att skyddsombud ges rätt att bestämma att arbete skall avbrytas, om det medför allvarlig fara för de ombordvarandes liv eller hälsa och rättelse inte genast kan nås efter hänvändelse till befälhavaren. Om skyddsombud finner att förbud som har meddelats enligt 8 kap. 1 § sjösäkerhetslagen mot fartygs avresa överträds, skall han kunna avbryta arbete som omfattas av förbudet eller som behövs för att fartyget skall påbörja förbjuden resa.

Som framgår av vad jag nyss har sagt gäller skyddsombuds beslut atl stoppa visst arbete enligt arbelarskyddslagen till dess yrkesinspektionen har tagit ställning i saken. Ett motsvarande beslut enligt 9 kap. 8 § sjösäkerhetslagen skall enligt vad utredningen föreslår i 9 kap. 9 § första siycket i lagen gälla till dess sjöfartsverket har tagit ställning i saken. Det måste emellertid enligt utredningen beaktas alt tillsynsmyn­dighetens beslut ofta på grund av det slora avståndet mellan fartyget och hemlandet inte kan erhållas inom rimlig tid. I sådana fall anser utredningen del inte möjligt att göra skyddsombudels beslut beroende av sjöfartsverkets slällningslagande. I stället har utredningen, för de fall då fartyget befinner sig utom svensk hamn, i förslaget till 9 kap. 9 §

Prop. 1977/78: 55

52

indra stycket sjösäkerhetslagen stannat för att överlåta på befälhavaren att ta det yttersta ansvaret för om elt av skyddsombud förbjudet arbete skall fortsätta eller inte. Utredningen föreslår således för sådant fall en iagbestämnielse om att skyddsombudels beslut skall gälla till dess be-läihavaren har tagit ställning. För den föreslagna lösningen talar enligt utrednir.gon såväl praktiska skäl som det självständiga säkerhetsansvar som vilar på befälhavaren ombord. Utredningen framhåller dock att det är givet att etl skyddsombuds beslut att avbryta arbetet inte får åsido­sättas av befälhavaren utan vidare. För atl understryka den allvarliga innebörden av skyddsorabudens ställningstaganden i frågor som rör de ombordvarandes liv eller hälsa föreslår utredningen alt befälhavaren mot sådant ställningstagande får beordra arbete endast om han finner beslutet cgruadat eller arbetet nödvändigt för all undanröja eller före­bygga fara, som bedöms större än den risk som har föranlett beslutet. Innan befälhavaren i strid mot skyddsombudels beslul beordrar arbete skall han höra skyddskommittén, om sådan finns och tvingande hinder inte föreligger.

Utredningen har också övervägt att i författningstexten ge uttryck ät skyldigheten att samråda med dem som i egenskap av arbetsledare har det närmaste ansvaret för arbetet. I det sammanhanget har maskin­chefens särskilda i lag angivna säkerhelsansvar för fartygets maskineri och annan teknisk utrustning berörts. Uiredningen anför alt när den har avstått f:än att författningsmässigt reglera samrådsskyldigheten hänger detta främst samman med att förhållandena får antas variera så starkt frftn faJl till fail att någon mer vägledande regel för samråd knappast kan ges. Samverkan av detta slag skall givetvis sökas med den eller dem som har bäst erfarenhet och kunskaper på det aktuella området. För­sök atl mera strikt binda inhämtandet av råd lill viss eller vissa befatt­ningshavare ombord kan enligt uiredningen lätt bli vilseledande i det praktiska fallet. Häremot har experten Hadrup anfört att befälhavaren med den av utredningen valda lösningen på enbart subjektiva grunder kan bortse från det inflytande som enligt lagen skall tillkomma skydds­ombudet. Enligt Hadrup kan maskinchefen på grund av sina teoretiska kunskaper och praktiska erfarenheter vara en balanserande och kom-pielterande faktor mellan skyddsombud och befälhavare. Hadrup anser det orimligt att den tekniskt mest erfarne befattningshavaren ombord inte skaii medverka i arbetarskyddet i den ytterst komplicerade miljö som ett fartyg utgör. Hadrup föreslår därför en utlrycklig bestämmelse om att befälhavaren skall sararåda även med raaskinchefen i frågor som rör dennes ansvarsområde.

Remissinstanserna har ägnat stort intresse åt frågorna om skydds­ombudets s. k. stoppningsrätt och befälhavarens rätt att beordra arbete. E tråga om rätten för skyddsombud att avbryta ett farligt arbete har remissinstanserna utan undanlag tillstyrkt utredningens  förslag  eller

Prop. 1977/78: 55

53

lämnat det ulan erinran. Mot den föreslagna lydelsen av 9 kap. 8 § sjösäkerhelslagen har kritik framförts enbart från Svenska sjöfolksför­bundet. Förbundet framhåller därvid att rätten alt ändra skyddsombuds beslut har getts åt befälhavaren med hänvisning till det självständiga säkerhetsansvar som åvilar denne enligt lag. Om befälhavaren vägrar skyddsombud rättelse då skyddsombud har hänvänt sig till honom i en­lighet med 8 §, har han därmed tagit ställning i frågan. Ett nekande svar till ett skyddsombud, som hänvänder sig till befälhavaren med be­gäran om rättelse, innebär alltid i praktiken att avgörande enligt 9 § samtidigt fattas. Även om befälhavarens självständiga säkerhetsansvar beakias är det tvivelaktigt om den opartiskhet som ett myndighetsbeslut innebär kan uppnås såsom förslaget är utformat. Enligt förbundets uppfattning kan det således inte vara lämpligt att hänvändelse om rättelse skall riktas till samma person som har den yttersta beslutande­rätten i frågan. Förbundet föreslår att hänvändelse om rättelse i stället för till befälhavaren skall riktas till den som har ansvaret för den av­delning ombord inom vilken det farliga arbetet utförs eller skall ul­föras. 9 kap. 8 § första stycket bör enligt förbundels mening utformas med beaktande härav.

Remissinstanserna har i allmänhet inte haft något atl erinra mot den föreslagna lydelsen av 9 kap. 9 § första stycket sjösäkerhetslagen, enligt vilket beslut av skyddsombud att avbryta arbete på fartyg i svensk hamn skall gälla till dess sjöfartsverket har tagit ställning i saken. Sve­riges fartygsbefälsförening hyser betänkligheter i fråga om ansvarsfrågan vid skadefall. Det är enligt föreningen tveksamt om reglerna i sjösäker­hetslagen kan fria en befälhavare eller hans ställföreträdare från ansvar enligt sjölagen (1891: 35 s. 1, omlryckt senast 1975: 1289, ändrad senast 1977: 681). När det gäller uttrycket "utom svensk hamn" anser för­eningen alt det är för vagt för att kunna tjäna sora riktpunkt för vä­sentliga ansvarsfrågor. Det bör därför förtydligas med ett uttalande om att med svensk hamn förstås fall när fartyget ligger förtöjt i sådan hamn. Generaltullstyrelsen anser att det i vissa fall kan uppstå en olycklig fördröjning om tillsynsmyndighetens ställningstagande skall avvaktas även när fartyget befinner sig i svensk hamn. Som exempel nämns lillfällen då styrelsens fartyg skall ut på sjöräddningsuppdrag eller annan räddningstjänst. Styrelsen föreslår därför att vid räddningstjänst skyddsombudets beslut skall liksom när fartyget befinner sig utom svensk hamn gälla till dess befälhavaren har tagit ställning.

Flertalet remissinstanser lämnar ulan erinran utredningens förslag till 9 kap. 9 § andra stycket sjösäkerhetslagen som innebär att skyddsombu­dets beslut när fartyget befinner sig utom svensk hamn skall gälla till dess befälhavaren har tagit ställning. Sjöfartsverket uttalar att det är självklart all befälhavaren fattar ifrågavarande beslut efter samråd med dem som har bäst erfarenhet och kunskap på aktuellt område och att

Prop. 1911/lS: 55

54

en särskild föreskrift om delta i lagen inte krävs. Verket pekar också på att befälhavaren har möjlighet att ta fartygsinspektörs tjänster i anspråk inom rimlig tid även i utlandet i vissa fall, t. ex. genom att anlita ver­kets kontor i Rotterdam. Även Sveriges fartygsbefälsförening anser att förslaget är väl ägnat att tjäna silt syfte när fartyget befinner sig utom svensk hamn. Etl anlal remissinstanser Rederiföreningen för mindre fartyg. Centralorganisationen SACO/SR (SACO/SR), Svenska maskin­befälsförbundet. Svenska transportarbetareförbundet, Sveriges redare­förening och Tjänslemännens centralorganisation (TCO) har emel­lertid anslutit sig lill experten Hadrups förslag att befälhavaren skall samråda med maskinchefen i frågor som rör dennes ansvarsområde in­nan han i strid mot skyddsombudets beslut beordrar arbete. Hadrups åsikt har kritiserats av Svenska sjöfolksförbundet.

För egen del får jag anföra följande i fråga om den föreslagna rätten för skyddsombud alt stoppa farliga arbeten och hithörande frågor.

När möjligheten för skyddsombud att avbryta arbeten i farofyllda si­tuationer år 1973 fördes in i arbelarskyddslagen visste man inte hur beslämmelsen skulle komma alt tillämpas i praktiken. Eventuella far­hågor för att den skulle missbrukas har inte besannats. Skyddsombuden har använt sig av sin befogenhet med gott omdöme. Bakom remiss­instansernas tillstyrkande av att en motsvarande bestämmelse förs in i sjösäkerhetslagen ligger säkerligen de goda erfarenheter som har redovi­sats på landsidan sedan år 1974. Mot denna bakgrund förordar jag alt skyddsombud ges en sådan rätt att avbryta arbetet som utredningen har föreslagit. Svenska sjöfolksförbundets kritik mot att hänvändelse om rättelse enligt 9 kap. 8 § första stycket skall göras till befälhavaren kan jag ha viss förståelse för. Det förslag förbundet har lagt fram om atl hänvändelse skall göras lill maskinchefen eller den främste av styr­männen är tilltalande genom alt befälhavaren inte redan har bundit sig för någon raening när han skall ta ställning till skyddsombudels beslul. Genom en sådan ordning skapar man ett två-instans-förfarande som är förknippat med vissa fördelar. Samtidigt innebär det enligt min mening en onödig formalisering som kan få negativa följder. I praktiken torde ett skyddsombud, som vill påtala allvarliga fel eller brister, vända sig till närmast berört befäl. Först om rättelse inte kan nås har ombudet anledning att gå vidare. Är dét fråga om elt så farofyllt arbete all skyddsombudet överväger att stoppa det, bör man i praktiken kunna räkna med att någon av de personer som förbundet nämner först skall ta ställning. Ombudet hänvänder sig inte till befälhavaren förrän t. ex. maskinchefen om hans ansvarsområde berörs har sagt nej till skyddsombudets framställning. Det kan som jag ser det närmast vara en fördel att befälhavaren är den som skall motta den formella hänvän­delsen. Om befälhavaren får klart för sig att skyddsombudet avser att avbryta arbetet och han själv därefter måste upphäva skyddsombudets

Prop. 1977/78: 55

55

beslut har han alt särskilt noga beakia de förutsättningar som krävs för ett upphävande av skyddsombuds beslul. Befälhavaren har vidare att beakta sitl egel särskilda straffansvar för brott mot dessa regler, något som jag återkommer till i det följande. Sammanfattningsvis menar jag atl vad jag nu har framhållit medför att befälhavarna kommer att ta hänvändelser i skyddsfrågor med stort allvar och pröva dem med om­sorg och noggrannhet. Fördelen härraed är att man har anledning att räkna med att skyddsorabud bara i undantagsfall själv behöver av­bryta arbetet. Vidare måsle beakias att, om hänvändelse kan göras till olika personer för olika ansvarsområden, tveksamhet i vissa fall kan uppkomma om till vilken person hänvändelse skall göras. I tider av snabba förändringar ombord kan därvid lätt en ojämn praxis uppslå på olika fartyg. Med hänsyn till vad jag nu har anfört förordar jag att ut­redningens förslag i fråga om hänvändelse genomförs.

Jag delar i princip utredningens och remissinstansernas uppfattning att skyddsombuds beslul på fartyg i svensk hamn skall gälla till dess sjö­fartsverket har tagit ställning. Samtidigt håller jag raed Sveriges fartygs­befälsförening om atl del i förslaget till 9 kap. 9 § andra slyckel sjö­säkerhetslagen använda uttrycket "utom svensk, hamn" är vagt och där­med mindre lämpligt i detta sammanhang. De områden som hör till svenska hamnar kan ofta vara vidsträckta och fartyg är därför ofta under resa inom hamnområden på etl sådant sätt att befälhavaren raåste ha vidsträckt befogenhet att agera, bl. a. för att kunna uppfylla de krav som sjölagen ställer på honom. Jag finner det därför riktigt att, som far-tygsbefälsiöreningen föreslår, sjöfartsverkels beslul skall behöva avvak­tas bara när fartyget ligger förtöjt i svensk hamn. Delsamma bör gälla när fartyget ligger till ankars i sådan hamn. Detla bör enligt min mening framgå redan av första stycket i paragrafen. Jag förordar därför att det där sägs att beslul enligt 8 § skall, i fråga om fartyg som är förtöjt eller ligger till ankars i svensk hamn, gälla till dess sjöfartsverket har tagit ställning i saken.

Någon invändning mol alt befälhavaren utom svensk hamn skall kunna ompröva skyddsombudets beslut har inte framförts under remiss­behandlingen.

Med det nyss angivna, mer begränsade lillämpningsorarådet för sjö­fartsverkets prövning som utgångspunkt förordar jag atl skyddsombuds stoppningsbeslut i övrigt skall gälla lill dess befälhavaren har tagit ställ­ning. De omständigheter som enligt utredningens förslag skall föreligga för att befälhavaren mot skyddsombudets beslut skall få beordra arbete har godtagils av remissinstanserna. Även jag har samma uppfattning som utredningen på denna punkt. Jag förordar därför en regel om att befälhavaren får beordra arbete endast om han finner beslutet ogrundat eller arbeiei nödvändigt för atl undanröja eller förebygga fara, sora bedöms större än den risk som har föranlett skyddsombudels beslut.

Prop,1977/78: 55

56

Jag delar generaltullstyrelsens uppfattning att utredningens förslag inte är anpassat till sjöräddningsuppdrag eller annan räddningstjänst av brådskande karaktär. En olycklig fördröjning kan uppstå om sjöfarts­verkels ställningstagande skall behöva avvaktas innan räddningsföreta­get kan påbörjas. Jag förordar därför atl befälhavaren skall ta ställning även i sådana fall.

Remissinstanserna instämmer allmänt i att samråd måsle äga rum innan befälhavaren beordrar arbete. Vad gäller obligatoriskt samråd med maskinchefen i frågor som rör dennes ansvarsområde delar jag ut­redningens uppfattning all förhållandena får antas variera så starkt från fall till fall att någon mer vägledande regel för samråd knappast kan ges. Samverkan av detta slag skall även som jag ser det sökas med den eller dem som har bäst erfarenhet och kunskaper på det aktuella områdel. Detta skall i praktiken kunna ske utan att sararåd med viss person anges i lagen. Det ligger i befälhavarens eget inlresse all höra andras uppfatt­ning i uppkommande frågor. Från principiell synpunkt finns också in­vändningar mot ett obligatorium. Jag avser att i det följande (avsnitt 5.4) i enlighet med utredningens förslag förorda ett särskill straffansvar för befälhavare som utan alt sådana skäl som anges i 9 kap. 9 § sjö­säkerhetslagen föreligger beordrar arbete, som har stoppats av skydds­ombud. Ansvarsfrågan skulle enligt min mening kunna kompliceras med ett obligatoriskt samrådsförfarande. Däremot står det helt klart att befäl­havaren skall höra skyddskommittén, ora sådan finns. Jag ansluler mig således till den av utredningen förordade lösningen av dessa frågor. I delta ligger alt jag inte kan biträda Svenska metallindustriarbetareför­bundets raening alt befälhavaren måsle få stöd av en enig kommitté innan han kan upphäva skyddsombudets beslul. Efiersom skyddsorabud skall ingå I kommittén skulle ett sådant krav i regel medföra alt befäl­havaren fråntas möjligheten att ändra ett av skyddsombud fatlat be­slut. Befälhavaren bör dock inte vara skyldig att höra skyddskommittén om det föreligger tvingande hinder häremot. Med uttrycket "tvingande hinder" bör förstås huvudsakligen sådana situationer då fartygets eller de ombordanställdas säkerhet kräver ett omedelbart ställningstagande.

Utredningen föreslår atl beslut av skyddsombud eller av befälhavare skall antecknas i skeppsdagboken. På fartyg som saknar dagbok skall beslul nedtecknas särskill. Skälen för besluten skall anges och befäl­havaren skall se till att beslut genast tillställs sjöfartsverket. Över ut­redningens förslag i denna del har endasl Svenska sjöfolksförbundet uttalat sig. Förbundet pekar på att det i sjölagen finns särskilda regler om skyldighel alt förvara dagbok och atl någon motsvarighet inte före­slås gälla för sådana handlingar på vilka beslut har tecknats ned särskilt. Enligt förbundets uppfattning bör det ställas krav på att sådana hand­lingar förvaras på samma sätt som dagbok. För egen del anser jag inte att detta är nödvändigt. I dagboken skall antecknas en mängd upp-

Prop. 1911/lS: 55

57

gifter som kan ha belydelse för lång lid framöver och som gör del nödvändigt med föreskrift om förvaringstid. Sådant särskilt uppsatt be­slut sora här avses skall sändas till sjöfartsverket och kommer att fin­nas tillgängligt där. Både skyddsombud och befälhavare bör se lill alt envar av dem alltid skaffar sig bestyrkta avskrifter av besluten och sedan står det var och en fritt att själv förvara sådan handling så länge som det bedöms nödvändigt.

1973 års ändringar i arbetarskyddslagen innefattade också en bestära­raelse om atl skyddsom.bud skulle vara fri från ersättningsskyldighet för skada till följd av att han hade stoppat ett farligt arbete. Fartygs­miljöutredningen föreslår atl en molsvarande bestäraraelse förs in i 9 kap. 11 § sjösäkerhetslagen. Ingen av reraissinstanserna har haft några invändningar häremot. Svenska sjöfolksförbundet understryker atl för­slaget har stor betydelse när det gäller skyddsombudets möjligheter alt ulan ekonomiska risker för egen del praktiskt arbeta för säkrare arbets­förhållanden ombord. Jag delar denna uppfattning och förordar således en lagbestämmelse i enlighet med utredningens förslag. Sveriges fartygs­befälsförening önskar ett tillägg till den föreslagna lydelsen, varigenom klargörs att ersättning för sådan skada inte heller skall kunna utkrävas av annan ombordanslälld. Enligt föreningen är det inte rimligt alt andra ombordanställda skall ge ul ersättning för skada som har vållats av an­nan person, vilket skulle kunna bli fallet ora befälhavaren inte ändrar på ett olyckligt beslut av skyddsombudet. Till detla vill jag anföra atl motsvarighet till en sådan regel som fartygsbefälsföreningen föreslår inte finns i arbelarskyddslagen för landsidans del. Vad beträffar befäl­havaren är han enligt 67 § sjölagen skyldig ersätta skada, som han genom fel eller försummelse i tjänsten tillskyndar redaren, lastägaren eller annan vars rätt och bästa han har att beakta. Skyldighet för befäl­havare att i förevarande sammanhang ersätta skada kan givetvis komma i fråga om sådant förhållande föreligger som anges i nämnda författ-ningsrura i sjölagen. Med det anförda är jag inte beredd att tillstyrka något tillägg till utredningens förslag.

En viktig fråga utgör skyddsombuds anställnings­trygghet. Om detta finns f. n. vissa bestämmelser i 3 kap. 10 § sjösäkerhetslagen. Enligt dessa får skyddsombud inte hindras alt full­göra sina uppgifter. Den sora har utsetts lill skyddsorabud får inte på grund härav eller på grund av sin verksamhet i denna egenskap ges för­sämrade arbetsförhållanden eller anställningsvillkor eller skiljas från anställningen. Vidare ges i paragrafen regler om skadestånd, verkan av avlalsuppsägning eller annan rätlsslridig handling och om tid för väckande av talan enligt bestämmelserna i paragrafen. En bestämmelse med i huvudsak samma innehåll fanns tidigare i arbetarskyddslagen. 1973 års ändringar i denna medförde vissa tillägg till paragrafen. Far­tygsmiljöutredningen föreslår atl dessa tillägg med vissa justeringar förs

Prop, 1977/78: 55

58

in i sjösäkerhetslagen och att reglerna om skyddsombuds anställnings­trygghet skall tas in i 3 kap. 11 § sjösäkerhetslagen. Utredningen anför därvid atl reglerna i lagen om anställningsskydd, som ledde till att de särskilda reglerna om anställningsskydd för skyddsombud i arbetar­skyddslagen slopades, inte kan tillämpas på arbetslivet till sjöss. Skälet härtill är bl. a. atl anställningstryggheten bör knytas till det för denna del av arbetsmarknaden karaktäristiska begreppet befattning ombord. Vidare måste enligt uiredningen vid den rättsliga regleringen av skyddet beakias de speciella säkerhetsaspekter som gäller ombord på fariyg och vilka har närmare reglerats i sjömanslagen. Uiredningen har därför funnit skäl att i sjösäkerhetslagen ta in en kompletterande reglering av det anställningsskydd som bör tillkomma ell skyddsombud. Det före­slagna anställningsskyddet har utformats som en rätt att kvarstå i be­fattningen ombord. Detta skall dock inte hindra tillärapningen av de av säkerhetsskäl motiverade bestämmelserna i 17 eller 18 § sjömanslagen. Enligt 17 § kan befälhavare skilja sjöman från hans befattning på far­tyget på grund av sjukdom och enligt 18 § kan sjöman skiljas från be­fattningen o.Ti han är oduglig eller väsentligt har åsidosatt vissa för­pliktelser i tjänsten. Utredningen föreslår slutligen en bestämmelse om atl skyddsombud, som efter anställningens upphörande har väckt talan om att anställningsförhållandet skall bestå, på domstols förordnande skall få återgå i arbetet inlill dess målet slutligl har avgjorts. Skydds­ombudet skall under den tid förordnandet gäller åtnjuta de anställnings­villkor som är förenade med hans lidigare befattning.

Remissinstanserna har i allmänhet inte berört nyssnämnda frågor. För egen del kan jag i allt väsentligt ansluta mig till utredningens övervä­ganden. Jag förordar således alt de ytterligare bestämmelser som har föreslagits för alt stärka skyddsombuds anställningstrygghet tas in i sjösäkerhetslagen.

Svenska sjöfolksförbundel anför alt begreppet "anställningen" i 3 kap. 11 § sjösäkerhetslagen har bytts ut mot sjömanslagens motsvarighet "befattning" utom i sista stycket, där det sägs att "skyddsombudet skall äga återgå i arbetet". Eftersom utredningen i specialmotiveringen lill paragrafen klargör att domstols dom bör innebära att skyddsombud återinträder i den befattning han tidigare har innehaft föreslår förbun­det att lagtexten förtydligas genora att uttrycket "i arbetet" byts ut mot orden "i tidigare befattning". För egen del anser jag att en sådan ändring i texten inte bör göras. Av betänkandet framgår på denna punkt att domstolens dom t regel bör innebära att skyddsombudet återinträder i sin tidigare befattning. Om han saknade befallning, t. ex. tillbringade väntelid eller semester, bör tillämpning av lagregeln medföra all ora­budet återinsätts i sin kontraktsenliga rält att tillträda befattning av den art och i den ordning som var förutsatt när anställningen upphörde. Av det sagda följer att det inte alllid bhr aktuellt att skyddsombudet åter-

Prop. 1977/78: 55

59

går till tidigare befattning, även om han skall ha rätt att åtnjuta de an-ställningsvj]l]:or sora är förenade med denna. Därför bör enligt min mening det mer allmänna begreppei "i arbetet" användas. Jag förordar följaktligen all utredningens förslag genomförs.

5.2.3 Skydd:;hjmmUté

I nu gällande sjösäkerhetslagstiftning finns ytterst knapphändiga be­stämmelser 07.1 skyddskommitté. I 3 kap. 9 § sjösäkerhetslagen stadgas atl del på iarlyg raed en besättning som normall uppgår lill minst 25 man skaii fjr-.nä en skyddskommitté sora är sammansatt av företrädare för redaren och av skyddsombud. Kommittén har alt verka för sundhet och säkerhet i arbetet. Om det är påkallat bör skyddskoraraitté tillsältas även på annal :?.rtyg. Vidare finns i 9 kap. 7 § iredje stycket kungörel­sen (1965: 90S) med tillämpningsföreskrifter lill lagen den 19 november 1965 (nr 719) om säkerheten pä fartyg (ändrad senast 1976: 773) (till-lämpningsliiingörelsen till sjösäkerhetslagen) en bestämmelse om alt skyddsombii-l :ur begära att skyddskommittén behandlar fråga som om­budet finne.'- vara av större vikt.

Fram lill 1973 års ändringar fanns i arbetarskyddslagen i detta avse­ende endast en motsvarighet till bestämmelsen i 3 kap. 9 § sjösäkerhets­lagen. Ar j y73 gjordes vissa ändringar i bestäraraelsen i arbetarskydds-lagen och dess.'.tom tillkom regler om sättet att utse företrädare för de anställda och cm skyddskommittés uppgifter och befogenheter. Fartygs­miljöutredningen föreslår att motsvarande regler, med de modifieringar som behovs rned hänsyn lill sjöfartens förhållanden, skrivs in i sjösä­kerhetslagen. Förslaget innebär all skyddskommitté skall finnas på fartyg med en besättning som normalt uppgår till rainst 15 personer. Den nu sällarjJe gränsen minst 25 personer framstår enligt ut­redningen som otidsenlig. Utvecklingen raot mindre fartygsbesältningar har medfört alt även relativt stora fartyg har kommit att sakna skydds­kommitté. Uiiedningens förslag är ett led i strävandena att stärka skydds­arbetet på medelstora fartyg. Utredningen föreslår vidare att skydds­kommitté skall vara sammansatt av förelrädare för redaren och de om-bordanstälhla. En motsvarande regel, som är avsedd atl trygga effek­tiviteten i skyddsarbetet och atl skapa en stark ställning för skyddskom­mittén, iinns sedan år 1973 i arbetarskyddslagen. En annan nyhet med förebild j f;J:;lnämnda lag är att skyddskoraraitté skall finnas även på annat fariyg än som nyss har sagts, ora del begärs av de ombordan­ställda. Vidare föreslås nya bestämmelser om vilka som kan ingå i skyddskominjiié och ora hur ledamöler i kommittén skall utses. I skydds­kommitté skall sälunda kunna ingå även företrädare för annan arbets­givare än redaren. Ordförande och sekreierare i skyddskommitté utses av redaren, om inte annat överenskommes. Ledamöter i kommittén, som inte löreiräder redaren eller annan arbetsgivare, utses av de om-

Prop. 1977/78: 55

60

bordanslällda. I val av sådan ledamot deltar inte befälhavare, maskin­chef eller ledamot i kommittén som före valet har utsetts av arbets­givaren. Förslaget innehåller slutligen en bestämmelse om atl förvalt­ningsmyndighet, om särskilda skäl föreligger, kan medge atl skydds­kommitté i stället utses gemensamt för flera fartyg som tillhör samma redare. Sådan gemensam skyddsko.mmitté skall ulses enligt samma grunder som annan skyddskommitté.

Vad härefter angår skyddskommitténs uppgifier och befogenheter föreslår utredningen alt bestämmelserna i 41 a § arbetarskyddslagen las upp i huvudsak oförändrade i 9 kap. 12 § sjösäkerhetslagen. Detta innebär att skyddskommitté skall planera och övervaka skyddsarbetet på fartyget och att den noga skall följa utvecklingen i frågor som rör skyddet mol ohälsa och olycksfall saml verka för tillfredsslällande skyddsförhållanden på arbetsstället. 1 skyddskommitté skall behandlas frågor ora de ombordanställdas hälsovård, frågor om planering av nya eller ändrade utrymmen, anordningar och arbetsmetoder på fartyg, andra åtgärder av större betydelse för säkerheten i arbetet samt frågor om upplysning och utbildning rörande skydd mot ohälsa och olycksfall.

Ulöver dessa förslag har uiredningen i lillärapningskungörelsen till sjösäkerhetslagen föreslagit vissa bestämraelser om skyddskommitténs sammansättning och om vilket förfarande som skall tillämpas när före­trädare för redare och ombordanställda i kommittén inte kan enas om beslut.

De remissinstanser som har yttrat sig över förslagen rörande skydds­kommitté har allmänt tillstyrkt dessa. Svenska sjöfolksförbundet för­klarar sig särskilt tillfreds med att gränsen för besättningens storlek minskas till 15 personer och med alt skyddskommitté från arbetslagar-håll skall bestå av förelrädare för de ombordanställda och inte enbari, såsom hittills, av skyddsombud. Arbetsmiljöutredningen betonar det önskvärda i atl så långl som möjligt söka nå överensslämmelse mellan reglerna för landanställda och ombordanställda. I förslagel lill regler om skyddskommitté finns dock, framhåller arbetsmiljöulredningen, vissa avvikelser som inte föranleds av speciella arbetsförhållanden till sjöss eller av nuvarande lagstiftnings principiella uppläggning. Sålunda har i den föreslagna bestämmelsen om skyddskommitténs uppgifter i förhållande lill den i övrigi praktiskt tagel likalydande beslämmel­sen i arbetarskyddslagen tillagts, att i kommittén skall behandlas frågor om åtgärder av större betydelse för säkerheten i arbetet. Arbelsmiljö­utredningen menar alt bestämmelsen i arbetarskyddslagen anger skydds­kommitténs uppgifter på etl sådant sätt alt däri självklart ingår alt be­handla frågor av nämnda art. Genom del föreslagna tillägget antyds en skillnad i sakinnehållet som inte existerar. Arbetsmiljöutredningen anför vidare att det i sjösäkerhetslagen föreslås en bestämmelse alt ordförande och sekreterare i skyddskommitté ulses av redaren om ej annat överens-

Prop, 1911/lS: 55

61

kommes. Utredningen framhåller att motsvarande bestämmelse i arbe­tarskyddskungörelsen (1949: 208, omlryckt 1973: 841) har komrait till av rent praktiska skäl och därför fåll sin plals i kungörelsen och inte i lagen.

LO finner förslaget om gemensam skyddskommitté för flera av rede­riets fartyg mycket intressant. För alt skyddskoramitléerna ombord inte endast skall bli ett organ som övervakar redan befintlig miljö är det enligt LO angeläget alt "rederikommitléer" kommer lill stånd ulan alt "särskilda skäl" måste föreligga. Svenska sjöfolksförbundet har inget att erinra mot förslaget men menar att antalet rederier, där en sådan kommitté kan bedriva en kontinuerlig och effektiv skyddsverksamhet, begränsas till färjerederier och andra rederier vars fartyg har lokal an­knytning, t. ex. bogserbåtar i lokalfart eller skärgårdsbåtar.

För egen del får jag anföra följande. Utredningens förslag om skydds­kommitté innebär i allt väsentligt en anpassning till de bestäraraelser som redan finns i arbetarskyddslagen. Remissinstanserna är överlag positiva till förslagen. Även jag uppfattar det som betydelsefullt alt det i sjösäkerhetslagen ges utförligare regler om skyddskoraraitté. Jag för­ordar därför att utredningens förslag genomförs, dock med viss modi­fiering som har föranlelts av remissuttalanden. Sålunda delar jag ar-bctsrailjöutredningens synpunkt att bestämmelsen om hur ordförande och sekreterare skall utses inte har sin rätta plats i lagen. Den bör i stället placeras i tillämpningskungörelsen till lagen tillsararaans med de däri föreslagna övriga reglerna om skyddskommitténs sammansättning. Vad gäller det föreslagna rillägget att skyddskoraraitté ulöver vissa an­givna frågor skall behandla även andra åtgärder av större belydelse för säkerheten i arbetet har avsikten härmed varit att understryka vikten av atl skyddskommittén får utöva ett brett inflytande på säkerheten om­bord och ges tillfälle atl medverka t. ex. vid planeringen av arbeten som rengöring och reparationer i tankar och lastrum. Jag finner detta syfte vällovligt och förordar därför att fartygsmiljöutredningens förslag följs på denna punkt.

Förslaget om gemensam skyddskommitté för flera fartyg sora ägs av samma redare saknar motsvarighet såväl i gällande lag som i arbelar­skyddslagen. Utredningen har menat att förslaget passar driftsförhål­landena inom vissa rederier. Remissinstanserna har i allmänhet inte ut­talat sig särskilt härom. LO har dock redovisat en positiv inställning till förslagel, sorn innebär atl tankarna bakora ordningen med gemensamt skyddsombud tillämpas också på skyddskommittén. Även jag anser att förslaget om gemensam skyddskommitté är intressant. Svenska sjöfolks­förbundel nämner vissa typer av rederier som kan dra nytta av en ge­mensam skyddskommitté. Enligt min mening är mycket vunnet om fär­jerederier och andra rederier med fartyg i lokaltrafik med hjälp av ge­mensam skyddskommitté kan effektivisera skyddsarbetet ombord  på

Prop. 1977/78: 55

62

fartygen. Jag förordar därför att en beslämmelse om gemensam skydds­kommitté tas in i lagen. I likhet med LO och med vad jag har uttalat i samband med gemensamt skyddsombud anser jag alt del inte skall krävas särskilda skäl för alt medgivande till gemensam skyddskommitté skall lämnas. Samma ordalydelse bör användas som jag har förordat i 3 kap. 9 § tredje stycket, "om förhållandena påkalla det". Jag anser vidare att ordet "förvaltningsmyndighet" i klarhetens inlresse bör bytas ut mot "sjöfartsverket". Verket bör handlägga alla sådana ärenden likaväl som verket enligt 3 kap. 9 § har att pröva ärenden om gemen­samt skvddsombud.

5.3 Utbildningsfrågor

I sjösäkerhetslagsriftningen finns f. n. inga bestämmelser om utbild­ning av skyddsombud. Är 1973 infördes i arbelarskyddslagen (40 a § tredje siycket) en beslämmelse om alt arbetsgivare och arbetstagare gemensamt svarar för att skyddsombud får den utbildning som behövs. Fartygsmiljöutredningen föreslår atl en molsvarande regel förs in i 9 kap. 7 § sjösäkerhetslagen. Uiredningen har behandlat utbildningsfrå­gorna tämligen utförligt i avsnitt 2.2 i belänkandet, till vilket jag får hänvisa.

De remissinstanser som har uttalat sig i dessa frågor har tillstyrkt ellev lämnat utan erinran utredningens förslag alt genom en lagregel slå fast alt redare, annan arbetsgivare och ombordanställda geraensarat skall svara för skyddsombudens utbildning. Remissinstanserna har också god­tagit utredningens uttalanden att de närmare formerna för utbildningen inte bör regleras i lag och att kostnaderna i princip bör falla på arbets­givarna.

För egen del får jag anföra följande. Genom utredningens övriga för­slag som jag har ställt mig bakom kommer skyddsombuden att få bred­dade uppgifter och särskilda befogenheter i riskabla lägen. För att skyddsombuden på elt effektivt och rikligt säll skall kunna fullgöra sina uppgifter måsle särskild uppmärksamhet ägnas åt deras utbildning. Det måsle vara elt gemensamt inlresse för arbetsgivare och arbetstagare. Med hänsyn till utbildningsfrågans vikt förordar jag atl den av utred­ningen föreslagna bestämmelsen tas in i sjösäkerhetslagen. Jag ansluter mig också lill utredningens åsikt alt de närmare formerna för utbildning­en inte bör regleras i lag.

Jag biträder också utredningens förslag all kostnaderna för skydds­ombudens utbildning bör falla på arbetsgivarna. Dessa betalar redan nu en särskild arbetarskyddsavgifl, som skall bidra lill vidgade insatser för en förbättrad arbetsmiljö. Denna avgift är avsedd också för utbild­ning av skyddsombud. Arbetsgivarnas kostnadsansvar för skyddsombu­dens utbildning omfattar inte bara de direkta utbildningskostnader som

Prop, 1911/lS: 55

63

finansieras kollektivt genora arbetarskyddsavgiften ulan innefattar ä\'en att utbildningen skall ske på betald arbetstid eller ersättas som om den fullgörs på betald arbetstid. Jag förutsätter således atl dellagande i kurs i arbetsmiljöfrägor skall ske raed ersättning i form av lön och andra anställningsförmåner och att kursdeltagare bereds den ledighet som be­hövs för ändaraålet.

Den i belänkandet omnämnda utredningen Sjöpersonalens utbildning (UTSJÖ) har i december 1975 lämnat sin rapport nr 2 om sjöulbild-ningen i gymnasieskolan och högskolan och i april 1976 rapport nr 3 om lokalisering och lärarutbildning m. m. I dessa rapporter ges förslag till förbättrad arbelsmiljöutbildning. Genom skolöverstyrelsens försorg har de tre delrapporterna från UTSJÖ remissbehandlats. Styrelsen har med eget yttrande i december 1976 överlämnat rapporterna till rege­ringen. Ärendet bereds f. n. i utbildningsdepartementet.

Fartygsmiljöutredningen har i sitt belänkande pekat på det intresse som har visats för utbildningsfrågor inom Sjöfartens arbetarskydds-nämnd. Vidare har utredningen framhållit att kurser och konferenser i skyddsfrågor ra. m. arrangeras av Svenska sjöfolksförbundet, Sveriges redareförening. Sjöfartens brandskyddskoramilté och Sjöfartens tank­fartygsoperativa kommitté. Får parterna på arbelsraarknaden nu etl lag­fäst gemensamt ansvar för utbildningen av skyddsombud bör givetvis de erfarenheier man redan har gjort genom kursverksamhet m. m. vara av stort värde. Parterna kan också tillgodogöra sig de erfarenheter som har koinmit fram på landsidan sedan det geraensarama utbildningsansva­ret skrevs in i arbetarskyddslagen år 1973. Jag vill i detla sammanhang särskilt hänvisa till den utbildningsdelegalion som finns inom arbeiar­skyddssiyrelsen.

5.4 Fartyget som gemensamt arbetsställe

Genom 1973 års ändringar i arbetarskyddslagen infördes en besläm­melse om gemensamma arbetsställen i 7 a §. I paragrafen föreskrivs att, när två eller flera arbetsgivare samtidigt bedriver arbete på samma ar­betsställe, skall de samråda och gemensamt verka för alt åstadkomma sunda och säkra förhållanden på arbetsstället. På byggarbetsplatser, som är gemensamma arbetsställen, skall byggherren ansvara för sam­ordning av ålgärder lill skydd mol ohälsa och olycksfall. Samord­ningsansvaret kan dock överlåtas till annan arbetsgivare. På andra ge­mensamma arbetsställen kan arbetsgivarna komma överens om att en av dem skall ha ansvaret för samordningen av skyddsåtgärder. Om det inte finns någon överenskommelse kan yrkesinspektionen bestämma vem som skall ha sådant ansvar. Övriga arbetsgivare och arbetstagare som är sysselsatta på arbetsstället har å sin sida alt följa de anvisningar

Prop. 1911/lS: 55

64

som i samordnande syfte lämnas av den huvudansvarige. Ensamföreta­gare är i fråga om förpliktelser liksom även i fråga om skydd på gemen­samt arbetsställe jämställd med arbetsgivare.

Bakom den nya bestämmelsen låg elt önskemål från flera håll ora en fastare ansvarsfördelning på gemensararaa arbetsställen. Det framhölls alt arbetsförhållandena på sådana ofta innebär ökade risker för dem som sysselsätts där. Del hade vidare konstaterats alt skyddsförhållan­dena var otillfredsställande på arbetsställen där två eller flera entrepre­nörer samtidigt bedrev arbete.

Även vad gäller samordningsansvaret på fartyg som är gemensamt arbetsställe har önskemål om utredning och lagstiftning fram.förts. Så­lunda begärde Svenska maskinbefälsförbundet. Svenska metallindustri­arbetareförbundet. Svenska sjöfolksförbundet. Svenska transportarbetare­förbundet, Sveriges arbelsledareförbund och Sveriges fartygsbefälsför­ening i en gemensam framställning till Kungl. Maj:t i oktober 1973 att frågan om samordningsansvaret på fartyg som är gemensamm.a arbets­ställen skulle utredas och att nödvändiga säkerhelsregler skulle utfär­das. Framställningen överläranades till fartygsmiljöutredningen.

Utredningen framhåller alt fariyg i många fall utgör exempel på ge­mensamt arbetsställe. Inom intendenturavdelningen på passagerarfartyg förekomraer att driften lämnas ul åt särskilda entreprenörer, sora i sin tur anställer personal för verksamheten. Även andra personer utför ar­bete på fartyget ulan all vara anslällda av redaren, t. ex. tillfälliga rspa-ratörer och varvspersonal. På fartyg som är under lastning eller lossning tjänstgör regelmässigt stuveriarbetare samtidigt som besättningen utför sina sysslor. När fartyg ligger på varv för reparation eller översyn är det vanligt att såväl varvspersonalen som fartygets besättning utför olil:a arbeten med fartyget och dess utrustning.

Säkerheten för de ombordvarande är enligt utredningen beroende av effektiva saraordningsålgärder beträffande arbetarskyddet. Det finns därför ett påtagligt behov av bestämmelser i sjösäkerhetslagen beträf­fande ansvarsfördelningen mellan arbetsgivarna när fartyget är geraen­sarat arbetsställe. Sådana regler saknas helt i dag. Uiredningen föreslår att i 9 kap. 5 § sjösäkerhetslagen förs in bestämmelser sora är likartade med dem sora gäller i land om samverkan mellan arbetsgivare i berörda hänseenden. Ansvaret för alt en samordning av skyddsverksamheten kommer lill stånd bör, framhåller utredningen, vila på redaren med hän­syn lill hans dominerande ställning som arbetsgivare ombord. I prakti­ken kommer i regel detla redaransvar lill uttryck i instruktioner till be­fälhavaren på fartyget. I vissa situationer är det emellertid inte möjligt för redaren att låta sig företrädas av befälhavaren vid utövningen av samordningsansvaret. Det kan t. ex. vara nödvändigt all på platsen för en varvsöversyn planera samordning av skyddsverksamheten raedan far­tyget ännu befinner sig till sjöss. Uiredningen framhåller atl redarens ar-

Prop. 1977/78: 55

65

betsgivaransvar emellertid inte urholkar det självständiga ansvar för säkerheten ombord som vilar på befälhavaren.

Utredningen finner att undantag i vissa fall bör kunna göras från re­geln att redaren har samordningsansvaret. I fråga om fartyg som har ta­gits in på varv är varvsarbetet praktiskt taget alltid dominerande om­bord. Utredningen anser därför alt ansvaret för samordningsåtgärderna bör vila på den arbetsgivare som svarar för varvsarbetet. Av praktiska skäl bör ansvaret dock kunna överlåtas på redaren. Vad avser stuveri­arbete anser utredningen att redaren, då fartyg lastar eller lossar i svensk hamn, bör kunna överlåta samordningsansvaret lill den arbets­givare sora svarar för ifrågavarande arbete.

Uiredningen föreslår slutligen all i 9 kap. 5 § sjösäkerhetslagen tas in besläramelser dels om atl övriga arbetsgivare och arbetstagare skall följa de anvisningar som den samordningsansvarige arbetsgivaren lämnar, dels om att vad som sägs i paragrafen skall tillämpas även på den som dri­ver verksamhet utan atl ha arbetstagare anställd.

Enligt utredningsförslaget skall i 1 kap. 6 § lillärapningskungörelsen till sjösäkerhetslagen föreskrivas all sjöfartsverket får meddela de före­skrifter som behövs i fråga om samordning av skyddsåtgärder på far­tyg där flera arbetsgivare saratidigl bedriver arbete. I fråga om fariyg som har tagits in på varv i Sverige skall emeUertid yrkesinspektionen meddela sådana föreskrifter liksom när det gäller fartyg i svensk hamn där ansvaret för samordningen av skyddsarbetet har överlåtils till den som har ansvaret för lastning och lossning av fartyget.

Remissinstanserna har ägnat slort inlresse åt de frågor som hänger samman med fartyget som gemensamt arbetsställe. En del av dem har anfört kritiska synpunkter mot utredningens förslag, i synnerhet vad det gäller samordningsansvaret vid lastning och lossning. Med hänsyn lill dessa frågors kontroversiella natur koramer jag all behandla dem rela­tivt utförligt. Jag avser att i det följande redovisa remissinstansernas synpunkter stycke för stycke i den föreslagna paragrafen. I anslutning tiil varje huvudfråga kommer jag alt ange min egen ståndpunkt.

I anslutning till 9 kap. 5 § försia stycket fäster arbelsmiljöutredning­en uppmärksamheten på en sak, som fartygsmiljöutredningen inte när­mare har diskuterat. Vad arbelsmiljöutredningen avser är atl förslaget i denna del inte innehåller någon motsvarighet till den grundläggande bestämmelsen i 7 a § första siycket arbelarskyddslagen alt arbetsgivare som bedriver arbete på samma arbetsställe skall samråda och gemen­samt verka for att åstadkomma sunda och säkra förhållanden på arbets­stället. För egen del finner jag det klart att samma grundläggande regel bör gälla för allt gemensamt arbete på fartyg. Orsaken till att fartygs­miljöutredningen inte har föreslagit någon motsvarighet lill 7 a § första stycket arbetarskyddslagen torde vara att det i fartygsmiljöutredningens förslag finns en annan regel som talar om samverkan mellan bl. a. ar-

5    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 55

Prop. 1911/lS: 55

66

belsgivare. Jag syftar då på förslaget till 3 kap. 8 § sjösäkerhelslagen, enligt vilket redare, annan arbetsgivare och ombordanställda skall sam­verka för atl åstadkomma sunda och säkra arbetsförhållanden. Där sägs, till skillnad från motsvarande regel i 39 § arbetarskyddslagen, atl sam­verkan skall äga rum även mellan olika arbetsgivare. Den vikt som re­missinstanserna har tillmätt förslagen i 9 kap. 5 § talar enligt min me­ning för att det 1 denna paragraf bör tas in en grundläggande besläm­melse som uttryckligen betonar att arbetsgivarna är skyldiga att sam­verka vid gemensamma arbeten. Från systematisk synpunkt är det också som jag ser det värdefullt att en sådan grundregel genom sin placering i etl kapitel som handlar om åligganden för redare m. fl. direkt pekar på alt regeln om samverkan är ett åliggande och inte får uppfattas som en rekommendation. Dessutom vill jag nämna att jag i det följande (specialmotiveringen till 3 kap. 8 § sjösäkerhetslagen) förordar viss ändring i den föreslagna allmänna samverkansregeln. Mot bakgrund av det anförda förordar jag att en motsvarighet till första stycket i 7 a § arbelarskyddslagen las in som ett försia stycke i 9 kap. 5 § sjösäkerhets­lagen.

Den föreslagna huvudregeln att redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget skall ha samordningsansvaret vid gemensamt arbete på samma fartyg har lämnats ulan erinran av alla remissinstanser utom Sveriges fartygs­befälsförening. Föreningen uttalar atl det enligt 59 § sjölagen ankom­raer på befälhavaren att sörja för att fartyget framförs och handhas på sätt som är förenligt med gotl sjömansskap. Härmed förslås bl. a. rält handlande i ohka situationer till sjöss och i hamn. I gott sjömansskap, framhåller föreningen vidare, anses ingå även att samordna skyddsåt­gärderna, när två eller flera arbetsgivare bedriver arbete på samma fartyg. Enligt föreningens uppfattning slår utredningens förslag inte i samklang med nyssnämnda regler och torde inte vara praktiskt genom­förbart. Svenska handelsfartyg trafikerar nämligen huvudsakligen ut­ländska hamnar och en del fariyg kommer sällan eller aldrig till svensk hamn. Under normala driftsförhållanden är det därför omöjligt för redaren att svara för att skyddsåtgärderna samordnas när exempelvis lastning eller lossning pågår ombord. I praktiken blir det befälhavaren som kommer att stå ansvaret för samordningen av skyddsåtgärderna och som också får svara för eventuell påföljd vid skadefall som kan ha inträffal på grund av oklara instruktioner. Föreningen anser alt lagreg­lerna bör utformas så att det klart framgår, att det är befälhavaren som har ansvaret för samordningen.

För egen del får jag anföra följande. Uiredningen har med sill för­slag efter förebild från arbetarskyddslagen - avsett att reglera det inbördes ansvar för samordning av skyddsarbete som skall gälla för olika arbetsgivare. Enligt min mening kan det inte komma i fråga all

Prop. 1911/lS: 55

67

befälhavare, som själv är arbetstagare, direkt åläggs ett arbetsgivaran­svar. Såsom fartygsmiljöutredningen framhåller kommer i praktiken redaransvaret till uttryck i instruktioner till befälhavaren på fartyget. Motsvarande syslem med delegation praktiseras även inom arbetslivet i övrigt. Befälhavaren kommer därför regelmässigt att utöva redarens samordningsansvar, vilket väl låter sig förena med arbetarskyddsslyrel­sens anvisningar för hamnarbete (nr 1/1977). Enhgt dessa skall vid ar­bete ombord i fartyg den samordningsansvarige och övriga arbetsgivare från land samarbeta med fartygets befälhavare för att åstadkomma sam­ordning mellan ombord- och landanställdas arbete. Mellan redare och befälhavare bör man självfallet sträva efter att åstadkomma så klara instruktioner som möjligt. Redarens arbetsgivaransvar urholkar, som ut­redningen framhåller, inte det självständiga ansvar för säkerheten om­bord som vilar på befälhavaren. Med det sagda vill jag ansluta mig till utredningens förslag till huvudregel för samordningsansvaret.

Jag övergår härefter till att behandla frågor som hänger samman med samordningsansvaret på fartyg, som har tagits in på varv. Utredningsförslaget biträds i denna del av alla remissinstanser utom arbeiarskyddssiyrelsen och arbetsmiljöutredningen som anser att möjligheten att överlåta samordningsansvaret från den för varvsdriflen ansvarige arbetsgivaren bör slopas. FöljaklHgen har utredningens förslag att samordningsansvaret primärt skall vila på den för varvsarbetet an­svarige arbetsgivaren godtagits. Jag ansluter mig lill utredningens för­slag härom.

Möjlighet för varvsarbetsgivaren att överiåla ansvaret på redaren har enligt uiredningen föreslagits av praktiska skäl. Enligt min mening kan det vara svårt alt överblicka alla tänkbara praktiska situationer när regler om samordningsansvar utformas. Detla gäller även när fartyg las in på varv. Jag menar därför att reglerna måste medge en viss flexi-bihtel för alt man skall kunna finna praktiska lösningar på problem som uppslår. Med delta synsätt är jag beredd att acceptera att det öppnas en möjlighet att överlåta ansvaret till redaren. I de fall varvsarbelet är det dominerande arbetet ombord bör det dock självfallet endast i rena un­dantagsfall förekomma alt ansvaret överlåts på redaren. För att så långt som möjligt kunna lillgodose dessa båda önskemål förordar jag atl till­synsmyndigheten skall kunna medge att ansvaret får överlåtas på re­daren om särskilda skäl talar härför.

Den svåraste och mest kontroversiella frågan är hur samordnings­ansvaret skall utformas vid lastning och lossning i svensk hamn. Utredningsförslaget, som innebär alt redaren skall ha samord­ningsansvaret men kan överlåta detta till stuveriarbetsgivaren, har kri­tiserats starkt av en lång rad remissinstanser. Flertalet menar att sam­ordningsansvaret bör vila på den för lossning och lastning ansvarige arbetsgivaren. En del remissinstanser anser att den sistnämnde alllid

Prop, 1977/78: 55

68

skall ha samordningsansvaret, medan andra hävdar att detta bör kunna överiåtas till redaren. Det skall dock framhållas att vissa remissinstanser har tillstyrkt utredningsförslaget.

Utredningsförslaget i denna del har tillstyrkts av sjöfartsverket. Svenska hamnförbundet och Svenska sjöfolksförbundet. Sjöfartsverket anser att ansvaret endast undantagsvis skall kunna överlåtas dll annan än redaren och i så fall på grund av yttre omständigheter. Svenska hamnförbundel frarahåller att redaren bör vara primärt ansvarig för samordningen och att det bör ankomma på honom att avgöra om sam­ordningsansvaret skall delegeras till stuveriet eller inte. I många fall, t. ex. vid färje- och ro-ro-trafik, torde det enligt förbundet vara lämp­ligast att ansvarel för saraordningen ligger kvar hos redaren.

Bland de remissinstanser som har kritiserat utredningens förslag finns arbetarskyddsstyrelsen, som anser att ansvaret i första hand bör vila på den arbetsgivare som svarar för lastning och lossning. Denne och reda­ren bör dock ges möjlighet all komma överens om att redaren skall ha samordningsansvaret. Yrkesinspektionen bör, om det behövs, kunna föreskriva atl ansvaret skall återgå till stuveriarbetsgivaren. Arbetsmiljö-utredningen menar att starka skäl talar för att ansvaret för samord­ningen av skyddsåtgärderna läggs på stuveriarbetsgivaren. Detta gäller i synnerhet när stuveriarbete utförs på utländska fartyg. LO framhåller att när lastnings- eller lossningsarbele pågår ombord är delta arbete det priraära. Det är också ett myckel farligt arbete och allt annat arbete ombord bör stå tillbaka för och underordnas stuveriarbetet. LO anser därför att samordningsansvaret i svenska hamnar skall vila på stuveri-bolaget. Av samma uppfattning är Svenska maskinbefälsförbundet, som anger alt det i praktiken är den vanligaste ordningen alt sluveribolaget svarar för samordningen. Förbundet pekar på atl godshanteringen på kaj och ombord är en sammanhängande uppgift och atl de bästa kun­skaperna i godshantering finns hos stuveriarbetare och deras ansvariga arbetsledning. Sveriges stuvareförbund har samma uppfattning och menar att det blir ett alltför lösligt system om redare och stuveriförelag avtalsvägen får komma överens om vem som skall ha ansvaret. Svenska transportarbetareförbundel finner utredningens förslag otillfredsställan­de och anser att ansvaret alltid skall vila på stuveriarbetsgivaren. På så vis får raan en klar och entydig regel som inte ger upphov till tvekan om vilken arbetsgivare som i en viss situation bär samordningsansvaret. Sveriges arbetsledareförbund påpekar att problemen med samordnings­frågorna kan vara mer eller mindre omfattande. Om t. ex. etl fartyg befinner sig i "hemmahamn" bhr verksamheten i och kring fartyget mycket intensiv. Förutom pågående lossnings- och lastningsarbete kan reparations- och annal underhållsarbete förekomma. Vid sidan av detta förekommer också besök av leverantörer m. fl. Enligt förbundet torde det vid sådana tillfällen vara nödvändigt alt överlåta samordningen lill

Prop, 1977/78: 55

69

stuveriarbetsgivaren. Oftast är det denne som har den lokalkännedom och de kontakter som är nödvändiga för att arbetet skall löpa så smidigt som möjligt.

Flertalet remissinstanser som har uttalat sig särskilt i denna fråga förordar således att ansvaret för samordning av skyddsåtgärder primärt läggs på den arbetsgivare som svarar för lastnings- och lossningsarbetet. Vad dessa remissinstanser har anfört har övertygat mig om att över­vägande skäl talar för att stuveriarbetsgivaren i första hand bör ha detla samordningsansvar. Jag förordar därför all en regel av denna innebörd förs in i lagen. Av remissyttrandena står dock klart alt en sådan regel inte får göras undantagslös. Detta skulle nämligen kunna åstadkomma en mängd praktiska svårigheter. Det har i detta samman­hang särskill pekats på hur förhållandena gestaltar sig för färjetrafiken och ro-ro-trafiken. Om den för stuveriarbetet ansvarige arbetsgivaren skall ha samordningsansvaret, måste det öppnas en raöjlighet att avtals­vägen komma överens om att redaren skall ha detta ansvar. Jag för­ordar därför alt en sådan regel införs. Den eventuella olägenheten med elt system där olika lösningar är länkbara får inte hindra att förnufriga resultat skall kunna uppnås i praktiken.

Del är svårt alt på förhand mer preciserat ange de fall, där samord­ningsansvaret bör överlåtas på redaren. Jag vill dock framhålla att det för fartyg som regelbundet besöker såväl svensk sora utländsk hamn, t. ex. färjor och andra fartyg i linjetrafik, måste betecknas som ange­lägel alt samordningen fungerar på samma sätt i den svenska resp. den utländska hamnen. För all godtagbara resultat skall nås i sådana frågor är det naturligt att arbetsgivarna diskuterar lämpliga lösningar och att avlal om att samordningsansvaret överlåts på redaren träffas när det framstår som mindre lämpligt att ansvaret ligger kvar hos stuveriarbets­givaren. Jag räknar med att man i praktiken skall stå öppen för avlal av denna innebörd.

Lagregleringen av samordningsansvaret vid geraensarama arbetsstäl­len är en relativt ny företeelse. Det är därför nödvändigt att noga studera reglernas praktiska tillämpning och överväga om andra lösningar kan uppnås på dessa frågor. Jag vill med detta säga att när nya erfaren­heter har vunnits kan det finnas anledning alt på nytt ta upp dessa frågor lill behandling.

Utredningens förslag till lydelse av 9 kap. 5 § fjärde och femte styckena sjösäkerhetslagen har inte föranlett några andra kommentarer än elt påpekande från Sveriges fartygsbefälsförening att lydnadsplikten enligt fjärde stycket är för vidsträckt och måste begränsas lill samord­ningsfrågor. Jag ansluter mig till föreningens ståndpunkt härvidlag. För att åsladkomma den önskvärda begränsningen kan ledning hämtas i motsvarande bestämmelse i 7 a § fjärde stycket arbetarskyddslagen. Där sägs att den som har samordningsansvar skall tillse att saraordning

Frop, 1977/78: 55

70

sker av skyddsåtgärder på arbetsstället och att övriga arbetsgivare och arbetstagare som sysselsätts på arbetsstället är skyldiga att följa de anvisningar som han lämnar i detta syfte. Härigenom klargörs att öv­riga arbetsgivare och arbetstagare bara behöver rätta sig efter anvis­ningar i fråga om samordning av arbetarskydd. För att tillgodose önskemålet från fartygsbefälsföreningen förordar jag all en molsva­rande regel förs in i sjösäkerhetslagen. Härigenom nås också den för­delen alt det i etl och samma stycke klart preciseras vilka åligganden som vilar på alla berörda parter, däribland även den som har samord­ningsansvaret. Utredningens förslag lill femte stycke i 9 kap. 5 § sjö­säkerhetslagen har lämnats utan erinran av remissinstanserna och jag förordar att förslaget godtas.

5.5 Övriga frågor

Enligt 1 kap. 7 § sjösäkerhetslagen föreligger för polismyndighet och vissa andra myndigheter skyldighet att lämna tillsyns­myndighet erforderligt biträde. Utredningen föreslår med förebild från arbetarskyddslagen att beslämmelsen komplet­leras med föreskrift om biträdes- och upplysningsskyldighet för hälso­vårdsnämnd och sjömansläkare. Förslaget har godtagits av remissin­stanserna och jag tillstyrker det för egen del. Jag återkommer lill en specieU fråga som rör sjömansläkare i specialmoliveringen.

1 kap. 9 § sjösäkerhelslagen innehåller vissa bestämmelser om tyst­nadsplikt. Utredningen föreslår att bestämmelsen kompletteras bl. a. med regler om tystnadsplikt för skyddsombud och ledamot i skyddskommitté. En motsvarande regel finns sedan 1973 i 51 § arbetar­skyddslagen. Regeln har bl. a. motiverats av alt den bidrar till alt stärka skyddsombuds och skyddskommittés ställning och handlings­möjligheter. Utredningen har inte föreslagit någon motsvarighet till 51 § andra stycket arbetarskyddslagen, enligt vilken tystnadsplikten har utsträckts till att gälla också ledamot i styrelse för lokal facklig organi­salion raed avseende på vad denne har erfarit av skyddsombud eller ledamot i skyddskommittén som har utsetts av organisationen. Utred­ningen har ulföriigt motiverat sitt ställningstagande i specialmotive­ringen till paragrafen, till vilken jag får hänvisa. Det förslag utred­ningen har lagt fram har godtagits av remissinstanserna. För egen del vill jag ansluta mig till vad utredningen har anfört.

I 1 kap. 10 § föreslår utredningen en ny bestämmelse om läkares informationsplikt. Läkare, som i sin verksamhet får känne­dom om sjukdom som kan ha samband med fartygsarbete, skall an­mäla delta till förvaltningsmyndighet som regeringen utser. En be­stämmelse med hknande innehåll finns sedan gammalt i 52 § arbelar­skyddslagen. Avsikten med denna är att ge arbelarskyddsmyndighelen

Prop. 1977/78: 55

71

upplysningar om uppkomsten av hälsorisker i arbetslivet. Enligt utred­ningens mening bör en bestämmelse om läkares anmälningsplikt tas in även i sjösäkerhetslagen. Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot att en sådan bestämmelse införs i lagen och jag tillstyrker alt så sker.

Ell förslag som har kritiserats är däremol del tillägg som har föresla­gits i 3 kap. 2 § sjösäkerhetslagen, vilket innebär atl det på fariyg skall finnas särskill inrättade utrymmen för förenings- och skyddsverksamhet. Som framgår av remissammanställningen har Rederiföreningen för mindre fartyg, SAF:s allmänna grupp och Sveriges varvsindustriförening motsatt sig en bestämmelse av före­slagen innebörd. Sålunda menar Sveriges varvsindustriförening bl. a. att ordalydelsen av den föreslagna lagändringen antyder alt ifråga­varande lokaler inte skulle vara möjliga alt disponera för andra ända­mål. På medelstora och stora fartyg finns normalt två mässar, två dag­rum, elt frilidsrum och ibland ytterligare publika rum. Föreningen anser att något eller några av dessa ulrymmen bör kunna användas som sammanträdeslokaler för föreningsverksamhet. Lagförslaget utesluter, enligt föreningens tolkning, denna möjlighel. Föreningen frarahåller vidare att lagförslagel är oacceptabelt för fartyg som byggs med elt brultotonnage på högst 1 599 registerlon. Svenska sjöfolksförbundet an­för att ett minimikrav är att det finns låsbara förvaringsutrymmen av en storlek tillräcklig för att rymma de handlingar som facklig förtroen­deman och skyddsombud behöver för sin verksamhet.

För egen del finner jag atl den tolkning av ändringsförslaget som Sveriges varvsindustriförening har gjort har fog för sig. Jag har också förståelse för den oro föreningen och de båda andra nämnda re­missinstanserna känner inför förslaget och de verkningar detla kan få. Utredningen pekar på att förslaget står i god överensslämmelse med bestäramelsen i 3 § lagen om facklig förtroendemans ställning på ar­betsplatsen, enligt vilken facklig förtroendeman skall ges tillfälle att på arbetsplatsen disponera lokal eller annat utrymme, som behövs för det fackliga uppdraget. I belysning av den kritik som har framförts kan jag inte hell dela utredningens uppfattning härvidlag. Förtroendemanna­lagen talar enbart om alt förtroendeman skall ges tillfälle att disponera lokal eller annat utrymme på arbetsplatsen och inte, såsom den före­slagna lydelsen av 3 kap. 2 § sjösäkerhetslagen, om alt det skall finnas särskill inrättade utrymmen för avsett ändamål. I förarbetena (prop. 1974: 88) till förtroendemannalagen talas om arbetsgivarens skyldighet att ställa lokaler m. m. till förfogande (s. 162 nederst) och att förtroen­demannen bör få tillgång till lämplig lokal (s. 217). För alt få överens­stämmelse med förtroendemannalagen på denna punkt förordar jag alt det föreslagna tillägget till 3 kap. 2 § får ulgå och att en raotsvarighet till förtroendemannalagens beslämmelse placeras där den logiskt sett

Prop. 1911/lS: 55

72

hör hemma, näraligen sora ett tillägg till den föreslagna beslämmelsen i 9 kap. 7 §' fjärde slyckel sjösäkerhelslagen. Tillägget bör utformas så, att ombudet skall ges tillfälle atl disponera lämplig lokal eller annat utrymme på fartyget som fordras för uppdraget.

Utredningen föreslår i 8 kap. sjösäkerhetslagen vidgade möj­ligheter för tillsynsmyndigheten att ingripa när risk för ohälsa eller olycksfall kan bedömas föreligga vid användning av visst ämne eller viss arbetsmetod. Sålunda föreslås i 1 §, sora handlar ora nyttjandeförbud, att användningen av visst ämne eller viss arbets­metod kan förbjudas i avvaktan på rättelse, om användningen av ämnet eller meloden innebär fara för ohälsa eller olycksfall. En motsvarighet till lagförslaget finns i 53 § arbetarskyddslagen. I en ny 4 § föreslås möjlighet för myndigheten alt tvinga fram ell avhjälpande av uppdagad brist, som inte är av den storleksordningen alt nyttjandeförbud är ak­tuellt. Sjöfartsverket skall vidare få möjlighet alt låta verkställa åtgärd på den försumliges bekostnad om brist inte åtgärdas inom förelagd tid. Detsamma gäller under vissa närmare angivna oraständigheter när redaren inte utan dröjsmål kan tillslällas beslut och i sådana fall då omedelbar åtgärd behövs. Slutligen föreslås i en likaledes ny 5 § all vite skall få utsättas i beslut om förbud eller föreläggande.

Remissinstanserna är överlag positiva till dessa förslag. Det påpekas särskilt att möjligheten att förena förbud eller föreläggande med vite är ändaraålsenlig. Sjöfartsverket anser emellertid att 1 § bör komplet­teras raed en regel sora ger verket stöd att förbjuda användningen av viss lokal i fartyg. En sådan regel kan användas när en lokal befinns bristfällig i fråga om ventilation, om utrymningsvägarna är satta ur stånd, larmanordningar är bristfälliga eller annars då uppehåll i lokalen kan medföra risk för ohälsa och olycksfall.

Även jag anser att utredningens förslag i denna del är värdefullt som elt led i arbetet på att motverka ohälsa och olycksfall på våra fartyg. Jag förordar därför atl utredningsförslaget genomförs. I likhet med sjöfartsverket anser jag alt bestämmelserna också bör, liksora motsva­rande beslämraelse i arbetarskyddslagen, avse lokaler och förordar att ett tillägg görs härom. Med anledning av ell påpekande från arbetar­skyddsstyrelsen att lagtexten i 4 § kan ge upphov till missuppfatt­ningen att föreläggande i motsats till vad som föreslås gälla be­träffande förbud inte kan avse arbetsmetod eller ämne vill jag för­orda att det genom ett tillägg klargörs att föreläggande, där så är möjligt, kan avse även arbetsmetod, ämne och, som en följd av det nyss sagda, lokal.

Enligt 59 § arbetarskyddslagen är arbetsgivare skyldig att på anmodan av arbetarskyddsstyrelsen eller yrkesinspektionen föranstalta om undersökning av ämne eller ma­terial,   som han använder eller framställer i sin verksamhet, eller att

Prop. 1911/lS: 55

73

tillhandahålla prov för sådan undersökning. Någon motsvarighet härtill finns inte i sjösäkerhetslagen. Utredningen föreslår att regler i detta avseende las in som en ny 3 § i lagens 9 kap. Förslagel går i huvudsak ut på att redaren på anmodan skall vara skyldig att föranstalta om undersökning av ärane eller raaterial som finns på fartyget eller till­handahålla prov för undersökning. Denna skyldighel åvilar lastägaren i fråga om ämne eller material som skall lastas ombord och inte har kommit under redarens vård. Vid underlåtenhet alt följa anmodan skall sjöfarisverkei kunna låta verkställa åtgärderna på den skyldiges bekost­nad. Vidare föreslås regler om kostnadsansvaret för undersökning och slutligen sägs atl anmodan kan förenas raed vite.

Utredningens förslag till 9 kap. 3 § sjösäkerhelslagen har inte mött några erinringar från reraissinstansernas sida. Även i detta fall är det fråga om att anpassa sjösäkerhetslagstiflningen till vad som redan gäl­ler i land. Jag förordar därför alt utredningsförslaget godtas.

Bland ansvarsbestämmelserna i 10 kap. sjösäkerhets­lagen har de föreslagna ändringarna i 8 kap. samraa lag föranlett vissa ändringar i 4 §. Utredningen föreslår således atl straffbestämmelsen däri utvidgas att avse även överträdelse av meddelat föreläggande en­ligt 8 kap. 4 §. Vidare har bestämmelsen formulerats ora raed hänsyn till att även annan än befälhavaren kan överträda förbud eller åsido­sätta föreläggande. För att uppnå överensstäraraelse med bestämmelsen i 63 § arbetarskyddslagen föreslås att straffmaximum höjs till fängelse i högst elt år. I ett andra stycke har tagits upp en regel för att undvika att straff utdöms i fall när föreläggande eller förbud har kombinerats med vite.

Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot förslaget. Jag förordar atl det genomförs.

I 10 kap. 5 § sjösäkerhetslagen föreslås en ny bestämmelse, som anknyter till befälhavarens särskilda rält att beordra arbete som har stoppats av skyddsombud. Enligt förslaget skall befälhavaren dömas till böter, om han beordrar arbete i strid mot skyddsombuds beslut utan att skäl sora anges i 9 kap. 9 § föreligger och därmed intresset att skydds­arbetet ombord bedrivs i behörig ordning uppenbari åsidosätts. Utred­ningen tänker sig atl bestäraraelsen skall kunna lillämpas i ett sådant fall där en befälhavares handlingssätt alt grundlöst beordra ett arbete i strid mot ell skyddsombuds beslut framstår som ytterst klandervärt. En felbedömning av en uppkommen situation är enligt utredningen i och för sig inte tillräcklig för att straffansvar skall inträda. För att be­fälhavaren skall kunna dömas bör hans handlingssätt vittna om bristande förståelse för skyddsombudets roll i skyddsarbetet eller nonchalans gentemot de former som lagstiftningen har skapat för skyddsarbetet ombord.

Reraissinstanserna har inte hafl några invändningar mol förslaget.

Prop. 1977/78: 55

74

Svenska sjöfolksförbundet anser dock att befälhavarens exklusiva rätt att beordra arbete i strid mot skyddsombuds beslut bör vara förenat med ansvar som motsvarar en yrkesinspektörs tjänsleansvar. Förbundet föreslår att detta genomförs på så sätt att befälhavare som har miss­brukat sin rätt i nämnt hänseende skall kunna dömas till böter eller fråntas rällen alt vara befälhavare på svenskt fartyg i högst elt år.

Den föreslagna ansvarsbestämmelsen har inte någon förebild i annan motsvarande lagstiftning. Jag har för egen del funnit att det är svårt att på annal sätt komma till rätta med påtagligt missbruk från befäl­havarens sida i sådana situationer som här är aktuella. Jag är därför beredd att ansluta mig till tanken på att det införs en ansvarsregel av det slag uiredningen har föreslagit. Ett uppfyllande av Svenska sjöfolks­förbundets önskemål synes stå i strid med nu gällande lagstiftning i vilken det tidigare ämbetsansvaret upphörde vid ulgången av år 1975. Jag förordar att utredningens förslag följs.

Utredningen har i 10 kap. 10 § sjösäkerhetslagen föreslagit vissa änd­ringar i den tidigare gällande särskilda regeln om brott mot tystnads­plikt enligt 1 kap. 9 § i lagen. Förslaget har mist sin aktualitet sedan bestämmelsen har upphört att gäUa (SFS 1975: 722). Detta samman­hänger med alt det sedan den 1 januari 1976 finns en beslämraelse av generell räckvidd om brott mot tystnadsplikt i 20 kap. 3 § brottsbalken. Denna omfattar även brott mot 1 kap. 9 § sjösäkerhetslagen.

Utredningen har vidare föreslagit ett tillägg lill 70 § sjölagen, enligt vilket regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan be­sluta om skyldighet for redare eller befälhavare alt anraäla inträffade olycksfall eller tillbud till olycksfall eller sjukdomsfall utöver vad som anges i paragrafens första slycke. Syfiet med tillägget är enligt utred­ningen att kunna komplettera de uppgifter som flyter in till sjöfarts­verket genom den rapporteringsskyldighet som följer av lagstiftningen om arbetsskadeförsäkring. Utredningen anser alt 9 kap. 10 § sjösäker­hetslagen kan upphävas om en bestämmelse av denna innebörd införs i sjölagen.

Enligt min mening passar den föreslagna bestämmelsen, som bl. a. syftar till åligganden för redare, systematiskt mindre väl i 70 § sjöla­gen. Denna paragraf återfinns nämligen i elt kapilel som handlar ora fartygs befälhavare. Utredningens förslag medför även komplikationer i fråga om ansvarsreglerna i 328 § sjölagen. Jag förordar därför att det av utredningen föreslagna bemyndigandet i stället las in i 9 kap. 18 § sjösäkerhelslagen.

5.6 Verkställighetsföreskrifter

Fartygsmiljöutredningen har också föreslagit vissa ändringar i till-lätnpningskungörelsen  till sjösäkerhetslagen.  Del  ankoramer på rege-

Prop. 1911/lS: 55

75

ringen att utfärda sädana bestämmelser. Jag vill dock här inforraations-vis lämna en kcitfattad redogörelse för de ändringar i kungörelsen som jag avser alt föreslå regeringen.

I 1 kap. tillämpningskungörelsen bör i 6 § tas in en ny regel om tillsynsmyndigheter vid gemensamma arbeten på fartyg. Sjöfartsverket bör ges rätt att meddela erforderliga föreskrifter i fråga om samordning av skyddsåtgärder. Motsvarande befogenhet bör tillerkännas arbetar­skyddsstyrelsen eller yrkesinspektionen i fråga om fartyg som har tagils in på varv i Sverige och i fråga om fariyg som lossar eller lastar i svensk hamn. Sistnämnda reglering, som avviker från utredningens förslag, är närmast en följd av de överväganden som jag har gjort belräffande 9 kap. 5 § sjösäkerhetslagen. Vidare bör i 1 kap. lillärapningskungörel­sen tas in vissa bestämmelser om anmälan av läkare ora sjukdom, om skyldighet för tillsynsmyndighet att kostnadsfritt tillställa skyddsombud avskrift av vissa handlingar och om expediering av vissa domar eller beslut i mål om ansvar enligt sjösäkerhetslagstiflningen.

I kungörelsens 9 kap. bör föras in vissa ytterligare bestämraelser om skyddsorabud och skyddskommitté. Underrättelser om vem som tar emot framställningar i skyddsfrågor ombord och på rederiet skall läm­nas till skyddsombud och de ombordanställda. Vidare avser jag att föreslå nya regler om framställning om åtgärd från skyddsombuds sida, om skyddsombuds rätt att påkalla ingripande av tillsynsrayndighet, om skyddskommittés sammansättning och om förfaringssättet när företrä­dare för redare cch ombordanställda i skyddskoraraitté inte kan ena sig om beslut.

5.7 Ikraftträdanidle

Lagförslaget bor genoraföras med verkan från den 1 juli 1978.

6    Upprättat bgförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom kommunikationsde­partementet upprättats förslag till

lag om ändring i lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg.

7    Specialmotivering

1 kap. 3 och 6 §§

I dessa paragrafer har uttrycket "svensk konsul" bytts ut mot "svensk utlandsmyndighet". Detla sammanhänger med att udandsmyndighet nu­mera är det vedertagna begreppet i fråga om svensk utlandsrepresenta-

Prop, 1977/78: 55

76

tion. Sålunda talas i förordningen (1976: 785) med instruktion om hand­läggning av sjöfartsärenden vid utlandsrepresentationen genoragående om utlandsmyndighet som handläggare av ärenden. Det kan också nämnas att regeringen i beslut den 4 mars 1976 raed stöd av 1 kap. 3 § sjösäkerhetslagen har förordnat bl. a. elt antal ambassader att som ut­landsmyndigheter utöva tillsyn av fariyg. Även av detla skäl är det olämpligt att behålla uttrycket "svensk konsul" i lagtexten.

1 kap. 7 §

Paragrafen, i vilken f. n. föreskrivs skyldighet för bl. a. polis- och tullmyndighet atl lärana tillsynsmyndighet det biträde som behövs, har kompletterats med en föreskrift om skyldighet att även lärana tillsyns­myndighet behövliga upplysningar. Biträdes- och upplysningsskyldig­helen skall gälla också för hälsovårdsnämnd och läkare. Bestämmelsen motsvarar 52 § arbetarskyddslagen.

Enligt utredningens förslag skulle inga andra läkare än sjömansläkare omfattas av biträdes- och upplysningsplikten. Någon begränsning av motsvarande slag finns inte i arbelarskyddslagen (52 §). Tidigare fanns vissa begränsningar men dessa togs bort vid 1973 ärs ändringar i lagen. För egen del finner jag begränsningen till sjömansläkare mindre lämp­lig. Med sjömansläkare avses läkare som utses av socialstyrelsen med stöd av Kungl. brev den 12 maj 1961 angående bestämraelser om an­tagande av sjömansläkare m. m. Sjömansläkare skall bl. a. ulföra läkar­undersökningar av sjömän enligt besläramelser i mönstringsförordning­en (1961: 87, ändrad senasi 1973: 287). Enligt min mening bör upplys­nings- och biträdesskyldigheten gälla även för andra läkare. Jag tänker då främsl på förelagsläkare som inte är sjöraansläkare. Till detla kom­mer all det f. n. inora kommunikationsdepartementet bereds vissa för­slag till förändringar belräffande sjömanshälsovården, som bl. a. syftar rill alt ge fler läkare behörighet alt utfärda läkarintyg för sjöfolk. Jag förordar därför att "sjömansläkare" i paragrafen ersätts med "läkare".

1 kap. 9 §

Paragrafen motsvarar 51 § arbetarskyddslagen.

Frågan om tystnadsplikt för skyddsombud och ledamol i skydds­kommitté har behandlats i avsnitt 5.5. Ändringar i paragrafen har skett i enlighet med vad som har sagts där. Även i övrigt har jämkningar vidtagits. Tystnadsplikten har utsträckts lill att avse även arbetsförfa­rande, affärsförhållande, enskilds personliga förhållande eller förhål­lande av betydelse för landels försvar. Beslämmelsen i den föreslagna nya lydelsen överensstämmer helt med 51 § arbelarskyddslagen.

Som jag tidigare (avsniti 5.5) har framhållit finns inte längre någon särskild ansvarsregel i sjösäkerhetslagen för brott raot tystnadsplikten

Prop. 1977/78: 55

77

enligt 1 kap. 9 §. I stället gäller den allmänna regeln om brott mot tystnadsplikt i 20 3;ap. 3 § brottsbalken.

1 kap. 10 §

Denna heslän:r.-else, som jag lidigare har behandlat i avsnitt 5.5, är ny i siösäke':heis';ajen. Den motsvarar 52 § arbelarskyddslagen. I fråga om anmälningsskyldigheten har inte skett någon begränsning lill viss eller vissa kategorier av läkare.

Anmälan skall enligt paragrafen göras till myndighet som regeringen bestäraraer. För riiisdagens information vill jag nämna att jag i delta hänseende har för a", sikt atl, i enlighel med utredningens förslag, föreslå en bestämmelse i tillärapningskungörelsen till sjösäkerhetslagen, enligt vilken anmälan skall göras till sjöfartsverket.

3 kap. S §

Regeln, sorn är ny, motsvarar bestäraraelsen i 39 § arbelarskydds­lagen cm san-.verkjn mellan arbetsgivare och arbetstagare i skyddsfrågor. Jag har tidiglire (avsnitt 5.2.1) uppehållit mig vid denna fråga.

Fartygsniiljöiilredningen har utformat sitt förslag i denna del med hänsynstagande 'J.ll att samverkan bör omfatta också arbetsgivare som inte är red?.rs. Utredningen har därvid främst syftat på entreprenör som anlitas av redaren. Förslaget har kommenterats av Sveriges stu­vareförbund, swn framhåller att paragrafen inte bara återspeglar vad som sägs i 39 § .'.rbetarskyddslagen om saraverkan raellan arbetsgivare och arbetstagare utan också i viss raån vad som sägs i 7 a § arbetar­skyddslagen orn samråd mellan två eller flera arbetsgivare. Förbundel ifrågasätter o.m inte "annan arbetsgivare" bör utgå ur paragrafen, som därigenom inskränks till att avse samverkan mellan redare och ombord­anställda. I annat fall bör också annan arbetsgivares anställda, likaväl som de ombordanställda, inbegripas i den föreskrivna samverkan.

För egen del finner jag stuvareförbundets påpekanden rikliga. Jag har också i äei föregående (avsniti 5.4) förordat ett inledande slycke lill 9 kap. 5 § sji';äkerhetslagen, som saknar motsvarighet i utredningens förslag. Detta tilklgg är en direkt motsvarighet till första stycket i 7 a § arbelarskyddslagen. Härigenom klargörs att olika arbetsgivare som sam­tidigt bedriver arbete på samraa fartyg skall samverka i skyddsfrågor. Mot denna bakgrund föreligger inte något behov av all behålla annan arbetsgivare än redaren i den aUraänna saraverkansregcln i denna para­graf.

3 kap. 9 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 3 kap. 8 § sjösäkerhetslagen och 40 § arbetarskyddslagen. Jag har i det föregående behandlat besläm­melserna i den i avsnitt 5.2.2.

Prop, 1977/78: 55

78

3 kap. 10 §

Motsvarar nuvarande 3 kap. 9 § sjösäkerhelslagen.

Reglerna om skyddskommitté i denna paragraf har jag tidigare uppe­hållit mig vid i avsnitt 5.2.3. I arbelarskyddslagen finns motsvarande bestämmelse om skyddskommitté i 41 §.

Vissa bestämmelser om skyddskommittés sammansättning m. m. avses, såsom jag har anfört i avsnitt 5.6, bli intagna i tillämpningskungörelsen till sjösäkerhetslagen.

3 kap. 11 §

Motsvarar nuvarande 3 kap. 10 § sjösäkerhelslagen.

Paragrafen syftar till att ge skyddsombud skydd mot trakasseri som har samband med uppdraget som skyddsombud. Motsvarande bestäm­melser finns i 4244 §§ arbetarskyddslagen. Jag har tidigare behandlat dessa frågor i avsnitt 5.2.2.

Vid remissbehandlingen har Sveriges stuvareförbund gjort vissa på­pekanden rörande utredningens förslag lill författningstext. Förbundet frågar sig vad uttrycket "nämnda stadgande" i paragrafens andra slycke andra mening syftar på första slyckel i sarama paragraf eUer 42 § andra stycket arbetarskyddslagen. Enligt förbundets mening bör uttryc­ket ersättas med "vad i första siycket är stadgat". Lagtexten har ändrats i enlighel med förbundets förslag.

Med anledning av alt arbetarskyddslagen den 1 juli 1978 ersätts av arbetsmiljölagen blir det nödvändigt att ändra de hänvisningar lill ar­betarskyddslagen som finns inskrivna i utredningens förslag. I andra stycket finns, som jag nyss har nämnt, en hänvisning till 42 § andra siycket arbelarskyddslagen i vad avser grunderna för bedömningen av skadeslåndsfrågan. Reglerna i sislnämnda paragraf har i huvudsak oför­ändrade tagits in i 6 kap. 11 § arbelsmiljölagen. De ändringar som har förelagils är närmast av redaktionell nalur och utgör därför inte hinder för alt i sjösäkerhetslagen hänvisa till beslämmelsen i 6 kap. 11 § arbels­miljölagen.

I sista stycket av utredningens förslag till 3 kap. 11 § sjösäkerhets­lagen, i vUket ingen ändring har föreslagits, finns en hänvisning lill 44 § arbetarskyddslagen. Försia stycket av denna paragraf har ulan saklig ändring förts över till 6 kap. 13 § arbetsmiljölagen. Hänvisningen har därför ändrats till alt avse sislnämnda paragraf.

3 kap. 12 §

Motsvarar nuvarande 3 kap. 11 § sjösäkerhetslagen.

I paragrafen har endast vidtagits en ändring av paragrafnumren, som; har föranletts av att kapitlet har erhåUil ytteriigare en paragraf.

Prop, 1977/78: 55

79

7 kap. 1,5,15 och 18 §§

I dessa paragrafer har en hänvisning ändrats till följd av att en ny paragraf har införts i 1 kap.

8 kap. 1, 4 och 5 §§

Motsvarighet till dessa paragrafer finns i 53 § arbetarskyddslagen. Jag har Udigare behandlat dessa frågor i avsnitt 5.5.

8 kap. 2 och 3 §§

Se 1 kap. 3 och 6 §§.

9 kap. 3 §

En beslämmelse som motsvarar förslaget till denna paragraf finns i 59 § arbetarskyddslagen. Jag har tidigare berört dessa frågor i avsnitt 5.5.

Vid reraissbehandlingen har Sveriges stuvareförbund anmärkt att yr­kesinspektionens roll som tillsynsmyndighet beträffande bl. a. fartygens utrustning när fartyg ligger i hamn och lastar eller lossar borde komma lill uttryck i paragrafen. Förbundet lorde härmed avse föreskrifterna i sjöfartsverkets meddelande nr A: 20 1969 om samverkan mellan sjö­fartsinspektionen och yrkesinspektionen, enligt vilka arbetarskyddssty­relsen, och under dess överinseende och ledning yrkesinspektionen, skall ulöva lillsyn över fartygs utrustning i samband med lastning och loss­ning. För egen del finner jag att stuvareförbundets påpekande bör beak­tas och förordar därför att del görs ett tillägg rill laglexten om alt även annan tillsynsmyndighet som regeringen bestämmer skall kunna utöva de befogenheter som i utredningsförslaget har tillagts sjöfartsverket. Det är min avsikt att senare föreslå regeringen att ytterligare tillsynsmyndig­heter anges i tillämpningskungörelsen lill sjösäkerhetslagen.

För undvikande av missförstånd vill jag framhålla att möjligheterna för tillsynsmyndighet atl enligt tredje siycket själv låta verkställa åtgär­derna och att enligt femte stycket begagna sig av vitesföreläggande även kan användas mol lastägare vid prövning av dennes skyldigheler enligt andra styckel.

9 kap. 5 §

Denna paragraf raolsvaras av 7 a § arbelarskyddslagen. Jag har i det föregående behandlat frågor som har samband med fartyget som gemen­samt arbetsställe i avsniti 5.4.

Som jag tidigare har berört i avsniti 5.6 aktualiserar de föreslagna reg­lerna i denna paragraf bestäraraelser ora tillsynsmyndighets rätt att meddela föreskrifter i fråga om samordning av skyddsåtgärder. Utred­ningen har i 1 kap. 6 § tillämpningskungörelsen till sjösäkerhetslagen föreslagit att sjöfartsverket skall kunna meddela sådana föreskrifier. I

Prop, 1977/78: 55

80

fråga om fartyg som har tagils in på varv i Sverige skall dock yrkes­inspektionen meddela föreskrifter. Detsamma skall enligt utredningens förslag gälla för fartyg i svensk hamn, där ansvaret för saraordningen av skyddsarbetet har överlåtits till stuveriarbetsgivaren. Flertalet remiss­instanser som har yttrat sig på denna punkt har biträtt förslaget men har förutsatt att yrkesinspektionen blir tillsynsmyndighet om samord­ningsansvaret vid lastning och lossning i större utsträckning övergår på stuveriarbetsgivaren. Utredningens förslag Ull 9 kap. 5 § sjösäker­hetslagen har nu ändrats i fråga om samordningsansvaret vid lastning och lossning så att stuveriarbetsgivaren är den som i första hand skall ha samordningsansvaret. Informationsvis vill jag nämna att jag senare ämnar föreslå regeringen att arbetarskyddsstyrelsen eller yrkesinspek­tionen skall svara för de föreskrifier sora behövs för saraordningsansva-ret vid lastning och lossning i svensk hamn.

Ett sätt atl efter inträffade olycksfall undvika tvister om vem som har samordningsansvaret är att arbetsgivarna åläggs att träffa skriftlig över­enskommelse om detta. Chefen för marinen har lagil upp denna fråga och har menat att den bör övervägas. För egen del finner jag det visser­ligen lämpligt att överenskommelser i dylika frågor upprättas skriftiigt men jag anser det inte nödvändigl alt ställa krav på viss förra. I fråga ora fariyg som har tagits in på varv i Sverige är det enligt min mening med detta förslag alltid klart vem sora är ansvarig. Sa.mordningsansvaret vilar på varvsarbelsgivaren om inte myndighet beslutar att ansvaret får övergå till redaren. I fråga om lastning och lossning kan parterna själva bestämma vem som skall vara ansvarig. Stuveriarbetsgivaren är aiGvarig om någon överenskoraraelse inte har träffats med redaren. Om en över­enskommelse träffas bör det självfallet ligga i sluveriarbelsgivarens in­tresse att få den skriftligt dokumenterad.

9 kap. 6 §

I denna paragraf har hänvisningen till arbetarskyddslagen bytts ut mot en hänvisning till arbetsrailjölagen.

9 kap. 7 §

Denna paragraf motsvarar 40 a § arbelarskyddslagen. Jag har tidigare behandlat frågor om skyddsombuds uppgifter m. m. i avsnitt 5.2.2.

Utredningens förslag har i fjärde stycket kompletterats med en bestäm­melse om att skyddsombud skall ges tillfälle att disponera läraplig lokal eller annal utr\mme på fartyget som fordras för uppdraget. Bakgrun­den liU detta tillägg finns angiven i avsnitt 5.5.

9 kap. 8 §

Paragrafen motsvaras i arbetarskyddslagen av 40 b §. Jag har tidigare uppehållit mig vid frågor om skyddsombuds s. k. sloppningsräii i avsnitt 5.2.2.

Prop. 1977/78: 55

81

I första stycket har efter påpekande av Svenska sjöfolksförbundet "de ombordvarandes liv eUer hälsa" bytts ut mot "ombordvarandes liv eller hälsa". Härigenom klargörs att det för tillämpningen av stycket inte krävs att samtliga ombordvarande är utsatta för fara.

9 kap. 9 §

Första stycket i paragrafen motsvarar 40 b § första stycket arbetar­skyddslagen medan andra stycket saknar motsvarighet i arbetarskydds­lagen. I det föregående behandlas de frågor som har samband med denna paragraf i avsnitt 5.2.2.

Som framgår av det föregående har gjorts elt tillägg till andra stycket, som innebär alt befälhavaren kan ompröva elt beslut av skyddsombud att stoppa arbetet även när fartyg ligger i svensk hamn. Det gäller vid räddningstjänst.

9 kap. 10 §

Paragrafen saknar motsvarighet i arbetarskyddslagen. Den har tidi­gare behandlats i avsnitt 5.2.2.

9 kap. 11 §

I arbelarskyddslagen finns en bestämmelse av samma innehåll i 40 b § sisla stycket. Jag har lidigare behandlat paragrafen i avsnitt 5.2.2.

9 kap. 12 §

Arbetarskyddslagen reglerar frågor om skyddskommittés arbetsupp­gifter i 41 a §. Dessa frågor har i det föregående behandlats i avsnitt 5.2.3.

9 kap. 18 §

Denna paragraf består av andra stycket i nuvarande 9 kap. 10 § och av det bemyndigande som enligt utredningens förslag skulle tas in i 70 § sjölagen. Den sislnämnda frågan har jag tidigare berört i avsniti 5.5.

9 kap. 20 §

Motsvarar nuvarande 9 kap. 12 § sjösäkerhelslagen. Genom att nya paragrafer har tagits in i kapitlet har numreringen i denna paragraf ändrats.

10 kap. 4 §

Bestämmelsen motsvarar 63 § arbetarskyddslagen och har tidigare kommenterats i avsnitt 5.5.

6    Riksdagen 1977178. 1 saml. Nr 55

Prop. 1977/78: 55

82

10 kap. 5 §

Beslämraelsen saknar motsvarighet i arbetarskyddslagen och har tidi­gare behandlats i avsnitt 5.5.

10 kap. 7 och 10 §§

I dessa paragrafer har vidtagits endast redaktionella ändringar.

8   Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att rege­ringen föreslår riksdagen att antaga förslaget till

lag om ändring i lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg.

9   Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och be­slutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga det förslag som föredraganden har lagt fram.

Prop, 1977/78: 55

83

Bilaga 1

BÄTTRE FARTYGSMILJO

Delbetänkande avgivet av Fartygsmiljöutredningen

Ds K 1975: 2

Prop. 1977/78: 55

84

Till Statsrådet och

chefen för kommunikationsdepartementet

Genom beslut den 5 juli 1973 bemyndigade Kungl. Maj:t chefen för kommunikationsdepartementet att tillkalla en sakkunnig med uppdrag att ulreda frågor som hänger samman med de ombordanställdas arbets-och miljöförhållanden m. m. och att beslula om experter m. m. att bi­träda vid utredningsarbetet.

Med stöd av bemyndigandet tillkallades samma dag såsom sakkun­nig generaldirektören i patent- och registreringsverket Göran Borggård och såsom experter, sjökaptenen Lars Baecklund, Sveriges redareför­ening, ledamoten i styrelsen för Rederiföreningen för mindre fartyg skeppsredaren Rolf[REDACTED_EFTERNAMN], direktören i Svenska maskinbefälsförbun­det Knut Hadrup, förbundsordföranden i Svenska sjöfolksförbundet Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN], hovrättsrådet Lennart[REDACTED_EFTERNAMN], sjösäkerhetsdireklören i sjöfartsverket Göran[REDACTED_EFTERNAMN], civilingenjören Torgny Thornström, Sveri­ges varvsindustriförening och direktören i Sveriges fartygsbefälsförening Stig Wiebe. Den 10 december 1973 utsågs sekreteraren i arbetsmiljöut­redningen hovrättsrådet Hans[REDACTED_EFTERNAMN] som expert. Den 23 januari 1974 inträdde förhandlingschefen i Sveriges fartygsbefälsförening Karl Rude som expert i stället för Wiebe. Den 1 oktober 1974 utsågs direktören i Sveriges redareförening Nils Grenander som expert.

Till sekreterare förordnades den 6 september 1973 avdelningsdirek­tören i sjöfartsverket Bengt Erik[REDACTED_EFTERNAMN] och den 16 september 1974 förordnades länsnotarien Gert Grönstedt till biträdande sekreterare åt utredningen.

Utredningen har antagit benämrungen Fartygsmiljöutredningen. Utredningen  får  härmed  överlämna delbetänkandet Bättre  fartygs-miljö. Betänkandet innehåller förslag till ändrad lagsliftning om skyddet mot ohälsa och olycksfall m. m. på fartyg.

Stockholm i januari 1975

Göran Borggård

Lars Baecklund

Rolf[REDACTED_EFTERNAMN]

Nils Grenander

Hans[REDACTED_EFTERNAMN]

Knut Hadrup

Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN]

Kari Rude

Lennart[REDACTED_EFTERNAMN]

Göran Sleen

Torgny Thornström

/ Bengt Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

Gert Grönstedt

Prop, 1911/lS: 55

85

Innehåll

sid

Skrivelse till statsrådet.........................................     84

Innehåll..............................................................     85

Författningsförslag...............................................     87

Förslag till Lag om ändring i lagen (1965: 719) om säkerheten på

fartyg     ...........................................................     87

Förslag till Lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1)...     97

Förslag till Kungörelse om ändring i kungörelsen (1965: 908) med

tillämpningsföreskrifter till lagen den 19 november 1965 (nr 719)

om säkerheten på fartyg ......................................     98

Samnianfattning

1

Inledande redogörelse   .............................    106

1.1      Utredningsuppdraget och arbetets uppläggning...    106

1.1.1

Utredningsdirektiven     ............................. 

. 

106

1.1.2

Till  utredningen  överlämnad handling   ........ 

. 

109

1.1.3

Utredningsarbetet      ............................... 

. 

109

1.2     översikt över gällande bestämmelser om fartygsmiljön . .

110

1.2.1

Huvuddragen i gällande bestämmelser  ........... 

110

1.2.1.1

Lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg... 

111

1.2.1.2

Sjömanslagen   (1973:282)   ....................... 

116

1.2.1.3

Sjöarbetstidslagen (1970: 105) ................... 

117

1.2.1.4

Livsmedelslagen  (1971:511)   ..................... 

118

1.2.1.5

Annan lagsttftning  ................................... 

118

1.2.1.5.1

Tillämpningskungörelsen (1965:908) tiU lagen den 19 november 1965 (nr 719) om säkerheten på fartyg.................................................    118

1.2.1.5.2

Bestämmelser om läkarkontroll av sjömän m. m    119

1.2.1.5.3

Livsmedelskungörelsen  (1971:807)   ............    120

1.3......................................................... översikt över fartygsmiljöfrågornas internationella be­

handling     .............................................    120

1.3.1

Inledning    ..............................................    120

1.3.2

Norraer inom ILO-området...........................    120

1.3.2.1

Konventionen (1970: 134) och rekommendationen (1970: 142) om förebyggande av yrkesskador                                                                    120

1.3.2.2

Konventionen (1932: 32) om skydd mot olycksfall för ar­betare sysselsatta med lastning och lossning av fartyg ..   121

1.3.2.3

Konventionen (1929: 27) om viktmärkning av tyngre gods som inlastas på fartyg        121

1.3.2.4

Konventionen (1963:119) om maskinskydd......   121

1.3.2.5

Konventionen (1949:92) om besättnings bosläder om­bord, konventionen (1970: 133) med tilläggsbestämmel­ser till den förra, rekommendationen (1970: 140) om luftkonditionering i besättningens bostäder och vissa and­ra utrymmen på fartyg samt rekommendationen (1970:

41) om kontroll av skadligt buller i besättningens bostäder  121

1.3.2.6 Konventionen (1946: 73) om läkarundersökning av sjöman   121

1.3.2.7 övriga ILO-normer   ..................................   122

1.3.3   Normer inom IMCO-området    ......................   122

Prop. 1977/78: 55

86

1.3.3.1

Koden för transport av flytande kemikalier i bulk ....

122

1.3.3.2

Koden för transport till sjöss av farligt gods.... 

122

1.3.3.3

1966 års internalioneUa lastiinjekonvention   .. 

122

1.4

Översikt över nordisk fartygsmiljölagstiftning   

122

1.4.1    Norge     .................................................    122

1.4.1.1

Gällande bestämmelser................................ 

122

1.4.1.2

GäUande organisation för tiUsynen................ 

124

1.4.1.3

Föreslagen ordning för tiUsynen.................... 

124

1.4.2

Danmark    ............................................... 

126

1.4.3

Finland     ................................................ 

127

2

Allmänna överväganden och förslag ..............    128

2.1      Skyddsverksamheten  ombord   ...................    128

2.1.1

Några huvuddrag i utvecklingen av skyddsarbetet ombord 128

2.1.2

GäUande bestämmelser   ............................    129

2.1.3

Överväganden och förslag...........................    132

2.2      Utbildningsfrågor m. ra................................    133

2.2.1

Allraänna  synpunkter   ..............................    133

2.2.2

SärskUd yrkesutbildning...............................   134

2.2.2.1

Allmänt    ................................................ 

134

2.2.2.2

Sjöpersonalens utbUdning   ......................... 

134

2.2.3

UtbUdning av skyddsombud m. fl................... 

135

2.2.4

Vidgade uppgifter för arbetarskyddsfonden m.m. 

137

3

Specialmotivering till författningsförslagen

3.1

Förslag till Lag om ändring i lagen (1965: 719) om säker­heten på fartyg           138

3.2

Förslag tUl Lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1) ..   158

3.3

Förslag till Kungörelse om ändring i kungörelsen (1965: 908) med tUlämpningsföreskrifter till lagen den 19 no­vember 1965 (nr 719) ora säkerheten på fartyg    159

Särskilt yttrande

Bilaga

Prop. 1977/78: 55

87

Författningsförslag

Förslag tiil

Lag om ändring i lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg

Härigenom förordnas i fråga om lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg,

dels att 9 kap. 10 § skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande 1 kap. 1015 §§ skall betecknas 1 kap. 1116 §§,

dels att nuvarande 3 kap. 811 §§ skall betecknas 3 kap. 912 §§ och ha nedan angivna lydelse,

dels atl nuvarande 9 kap. 3, 4 och 59 §§ skall betecknas 9 kap. 4, 6 och 1317 §§,

dels atl nuvarande 9 kap. 11 § skall betecknas 9 kap. 18 § och ha nedan angivna lydelse,

dels all nuvarande 10 kap. 57 och 1011 §§ skall betecknas 10 kap. 68 och 1112 §§,

dds att nuvarande 10 kap. 8 och 9 §§ skall betecknas 10 kap. 9 och 10 §§ och ha nedan angivna lydelse,

dels att 1 kap. 7 och 9 §§, 3 kap. 2 §, rubriken till 8 kap., 8 kap. 1 § samt 10 kap. 4 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels atl i lagen skall införas nya paragrafer, 1 kap. 10 §, 3 kap. 8 §, 8 kap. 4 och 5 §§, 9 kap. 3, 5 och 712 §§ samt 10 kap. 5 §.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

Allmänna bestämmelser

7§

Polismyndighet,     tullmyndighet

Polismyndighet,    tullmyndighet,

och lotsmyndighet äro pliktiga atl     hälsovårdsnämnd   och   sjömanslä-

lämna  tillsynsmyndighet erforder-     käre äro pliktiga att lämna tUlsyns-

ligt biträde.

myndighet erforderligt biträde och

behövliga upplysningar.

9§

Den som har eder haft att utöva

Den som  tagit  befattning med

lUlsyn enligt denna lag eller med tillsyn enligt denna lag eller ut­

stod därav utfärdade föreskrifter setts till skyddsombud eller leda-

eUer anlitats såsom biträde vid mot i skyddskommitté får ej obe-

tillsynsförrättning må ej röja eller hörigen yppa eller nyttja vad han

obehörigen nyilja yrkeshemlighet under uppdraget eller tjänsten er-

som därigenom blivit känd för farit om yrkeshemlighet, arbets-

honom.

förfarande,   affärsförhållande,   en-

skilds personliga förhållande eUer förhållande av betydelse för lan­dets försvar.

Prop, 1977/78: 55

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Läkare som i sin verksamhet får kännedom om sjukdom som kan ha samband med fartygsarbete skall anmäla detta till förvaltnings­myndighet,  som  regeringen  utser.

3 kap. Åtgärder tiil förebyggande av ohälsa och olycksfall m. m.

2 

§

På fartyg skola i erforderlig om­fattning finnas sovrum, dagrum, måltidsrum, kök eUer motsvarande utrymme för matlagning, toalett­rum, tvätlrum, sjukrum och andra särskilt inrättade utrymmen för de ombordanställdas personliga behov, bekvämlighet och trevnad, allt av tillräcklig storlek samt med lämp­lig inredning och utrustning.

På fariyg skola i erforderlig om­fattning finnas sovrum, dagrum, mållidsrum, kök eUer molsvarande utrymme för matlagning, toalett­rum, tvätlrum, sjukrum och andra särskilt inrättade utrymmen för de ombordanställdas personliga behov, bekvämlighet och trevnad samt för förenings- och skyddsverksamhet, aUt av tillräcklig storlek samt med lämplig inredning och utrustning.

8

§

Redare, annan arbetsgivare och ombordanställda skola samverka för att åstadkomma sunda och säk­ra arbetsförhållanden.

9§

Om ej särskUt förhållande berät­tigar till undantag, skall på fartyg med minst fem ombordanställda bland de ombordansläUda utses ett eller flera skyddsombud att före­träda de ombordanställda i frågor rörande sundhet och säkerhet i ar­betet. Om det är påkaUat, bör skyddsombud utses även på annat fariyg.

Val av skyddsombud förrättas av de ombordanställda.

På fartyg med minst fem om­bordanställda skall bland dessa ul­ses ell eUer flera skyddsombud. Skyddsombud skall utses även på annat fartyg om det är påkallat. För skyddsombud bör ersättare ut­ses.

Skyddsombud utses av de om­bordanställda. / val av skyddsom­bud deltar ej befälhavare, maskin­chef eller sådan ledamot i skydds­kommitté som utsetts av arbetsgi­vare.

Utan hinder av första stycket kan sjöfartsverket om särskilda skäl föreligger medge att ett eller flera skyddsombud i stället utses gemensamt för flera fartyg tillhö­rande samma redare. Med redare jämställes den som i redarens stal-

Prop. 1977/78: 55

89

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

le brukar fartyget. Sådant skydds­ombud utses enligt samma grunder som annat skyddsombud eller av företrädare för de på fartygen om­bordanställda.

Har på fartyg eller gemensamt för flera fartyg utsetts mer än ett skyddsombud skall ett av ombu­den utses att vara huvudskyddsom­bud med uppgift att samordna skyddsombudens verksamhet.

10

På fartyg med en besättning som normall uppgår till minsl tjugo­fem man skall finnas en av före­trädare för redaren och av skydds­ombud sammansatt skyddskommit­té, som har alt verka för sundhet och säkerhet i arbetet. Om det är påkallat, bör skyddskommitté till­sättas även på annat fartyg.

På fartyg med en besättning som norraalt uppgår riU minst femton personer skall finnas skyddskom­mitté sammansatt av företrädare för redaren och de ombordanställ­da. Skyddskommitté skall tillsättas även på annat fartyg, om det be­gäres av de ombordansläUda.

I skyddskommitté kan även ingå företrädare för annan arbetsgivare än redaren. Ordförande och sekre­terare i skyddskommitté utses av redaren, om ej annat överenskom­mes. Ledamöter i kommittén som ej företräda redaren eller annan ar­betsgivare utses av de ombordan­släUda. I val av sådan ledamot deltager ej befälhavare, maskinchef eller ledamot i kommittén som före valet utsetts av arbetsgivaren.

Utan hinder av första styckel kan förvaltningsmyndighet, om sär­skilda skäl föreligger, medge atl skyddskommitté i stället utses ge­mensamt för flera fartyg tdlhöran-de samma redare. Med redare jäm­ställes den som i redarens ställe brukar fartyget. Sådan gemensam skyddskommitté utses enligt sam­ma grunder som annan skydds­kommitté.

11 §

Skyddsombud må icke hindras att fullgöra sina uppgifier. Den som utsetts till skyddsombud må icke på grund härav eUer på grund av sm verksamhet i denna egenskap tillskyndas   försämrade   arbetsför-

Skyddsombud må icke hindras alt fullgöra sina uppgifier. Den som utsetts tiU skyddsombud må icke på grund härav eller på grund av sin verksamhet i denna egenskap tillskyndas   försämrade   arbetsför-

Prop. 1977/78: 55

90

Nuvarande lydelse

hållanden  eller   anställningsviUkor

eller skiljas från anställningen.

Den som bryter mot stadgandet i första stycket är skyldig ersätta därav uppkommen skada enligt de grunder som anges i 42 § andra stycket arbetarskyddslagen den 3 januari 1949 (nr 1). Avtalsupp­sägning eller annan dylik rätts­handling, som sker i strid mot nämnda stadgande, är ogill.

Föreslagen lydelse

hållanden eller anställningsvillkor.

Den som bryter mol sladgandel i första stycket är skyldig ersätta därav uppkommen skada enligt de grunder som anges i 42 § andra siycket arbetarskyddslagen (1949: 1). Avtalsuppsägning eller annan dylik rättshandling, som sker i strid , mot nämnda stadgande, är ogiU.

Skyddsombud, som gör gällande att han uppsagts från sin anstäU­ning eller tillskyndats försämrade arbetsförhållanden eUer ansläll-ningsvUlkor med anledning av upp­draget att vara skyddsombud har rätl alt kvarstå i befattningen på fartyget under oförändrade arbetsförhåUanden och ansiäVnings-villkor till dess frågan slutligen prö­vats. På yrka/ide av redaren kan domstol förordna att vad nu sagts ej skall äga Ullämpning.

Vad i Iredje stycket sagts om rätt att kvarstå i befattning på far­tyget utesluter ej tillämpning av 17 eller 18 § sjömanslagen (1973: 282).

Har skyddsombud efter det att anställningen upphört väckt talan om att anställningsförhållandet skall bestå nied hänsyn till innehållet i tredje stycket kan domstol på yr­kande förordna att skyddsombudet skall äga återgå i arbetet för tiden intill dess laga kraft ägande dom eller beslut föreligger. För den tid förordnande gäller har skyddsom­budet rätt att åtnjuta de anställ­ningsvillkor som är förenade med hans tidigare befattning. Talan på grund av bestämmelsema i denna paragraf skall  väckas

inom två år från avslutandet av den åtgärd varpå anspråket grundas.

Försummas  del,  är  talan  förlorad.   Belräffande  mål   som  här  avses

gälla föreskrifterna i 44 § arbetarskyddslagen.

12 §

Bestämmelserna i 210 §§ gäl­la icke utländskt fartyg i vidare mån än Konungen förordnar där­om.

Bestämmelserna i 211 §§ gäl­la icke uUändskt fartyg i vidare mån än regeringen förordnar där­om.

Prop. i977/7S: 55

91

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

Förbud mot rayffjande

Förbud mot nyttjande m. m.

1 § FörekoroHier skälig anledning antaga, atl fartyg icke är sjövärdigt för resa i avsedd fart, att fartyget i väsentligt avseende brister i fråga ora skyddet mot ohälsa 

och olycksfall,

att del icke är behörigen lastat eller barlastat,

atl det medför passagerare ulöver det högsta tillåtna antalet, eller

atl del icks är bemannat på betryggande sätt,

må fartygels lesa förbjudas i avbidan på rättelse.

Är allenast fråga om brist i ar-

Är allenast fråga om brist i ar-

betsinrättning dlei  arbetsredskap,     betsinrättning  eller  arbetsredskap,

må i stället förbud raeddelas att     må i  stället förbud meddelas att

begagna inrätlningen eller redska-     begagna inrättningen eller redska­

pet innan Täil£'se vidtagits.

pet innan rättelse vidtagits. Före­

kommer  skäUg  anledning  antaga

att användningen av visst ämne el­

ler viss arbetsmetod innebär fara

för ohälsa eller olycksfaU, må även

användningen av ämnet eller me­

toden förbjudas i avbidan på rät­

telse.

Resa må jämväl förbjudas, om fartyg icke hålles tillgängligt för lill-synsförrältnir:g eller om fartyg, som enligt denna lag skall ha fart-, passagerarfajlycs- eller fribordscertifikat, saknar gällande sådant certi­fikat.

4§

Förekommer brist som avses i 1 § och finnes ej tillräckliga skäl att förbjuda fartygets resa eder att meddela förbud att begagna inrätt­ning eder redskap kan myndighet som avses i 2 § första stycket i StäUet förelägga redaren eller den som i redarens släde brukar farty­get alt avhjälpa bristen.

Underlåter redaren eller den som i redarens ställe brukar farty­get att inom förelagd tid vidtaga åtgärd som åligger honom enligt föreläggandet eller kan han ej till­ställas beslutet utan dröjsmål som äventyrar syftet med beslutet, får sjöfartsverket låta verkställa åtgär­den på den försumliges bekostnad. Detsamma gäller även i annat fall då   föreläggande   meddelats,   om

Prop, 1977/78: 55

92

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

omedelbar åtgärd påkallas men ej kan väntas bli vidtagen av den som avses med beslutet.

5§

/ beslut om förbud eller före­läggande kan utsättas vUe.

9 kap. Åligganden för redare, befälhavaren m.fl. till tryggande av säkerheten

3 §

På anmodan av sjöfartsverket är redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget skyldig att föranstalta om undersökning av ämne eller material som användes på fartyget eller ingår i dess last eller tillhandahålla prov för så­dan undersökning. Samma skyldig­het gäller i fråga om maskin, red­skap eller teknisk anordning på fartyget.

I fråga om ämne eller material vars inlastning är förestående men ännu ej kommit under redarens vård har lastägaren sådan skyldig­het som enligt första stycket åvilar redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget.

Underlåter någon som är skyl­dig därtill atl efterkomma anmo­dan enligt första stycket eller kan han ej tiUställas beslut om anmo­dan utan dröjsmål som äventyrar syftet med beslutet, får sjöfartsver­ket låta verkställa åtgärderna på dennes bekostnad. Detsamma gäl­ler även i annat fall då beslut med­delals, om omedelbar åtgärd på­kallas men ej kan väntas bli vidta­gen av den som avses med beslutet.

Undersökning enligt denna para­graf skall bekostas av den som ålagts att föranstalta om undersök­ning eller att tiUhandahålla prov för undersökning, om ej sjöfarts­verket beslutar att kostnaden helt eUer delvis skall ersättas av stats­medel.

Prop. 1977/78: 55 Nuvarande lydelse

93

Föreslagen lydelse

I  beslut  med  anmodan   enligt första stycket kan utsättas vite.

5§

7

§

När två eller flera arbetsgivare samtidigt bedriva arbete på sam­ma fartyg ansvarar redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget för samordning av åtgär­der tid skydd mot ohälsa och olycksfall på fartyget.

I fråga om fartyg, som intagits på varv i Sverige, åvilar det an­svar som avses i första stycket den för varvsdriften ansvarige arbets­givaren i StäUet för redaren. Detta ansvar kan överlåtas tid redaren.

I fråga om fartyg i svensk hamn kan ansvaret för sådan samordning av skyddsåtgärder som påkallas av att fartyget är under lastning eller lossning överiåtas till den för detta arbete ansvarige arbetsgivaren.

Övriga arbetsgivare och på far­tyget sysselsatta arbetstagare skall följa de anvisningar som den för samordningen av skyddsåtgärderna ansvarige arbetsgivaren lämnar.

Vad i denna paragraf sägs om arbetsgivare äger motsvarande till­lämpning på den som driver verk­samhet utan att ha arbetstagare an­stäUd.

Skyddsombud företräder de om­bordanställda i skyddsfrågor och skall verka för tillfredsställande skyddsförhållanden. Ombudet skall inom .sitt skyddsområde vaka över sundhet och säkerhet i arbetet samt i detta syfte deltaga vid planering av nya eder ändrade lokaler, an­ordningar och arbetsmetoder på fartyget och vid planeringen av andra åtgärder av betydelse för sä­kerheten i arbetet.

Skyddsombud skall söka vinna övriga ombordanställdas medver­kan i skyddsarbetet.

Prop. 1977/78: 55 Nuvarande lydelse

94

Föreslagen lyddse

Redare, annan arbetsgivare och ombordanställda svara gemensamt för att skyddsombud får erforder­Ug utbildning.

Skyddsombud skall beredas till­fälle att under arbetstid fullgöra sina uppgifter med bibehållna an­ställningsförmåner.

Skyddsombud har rätt att taga del av de handlingar och erhåUa de upplysningar i övrigt som är av be­tydelse för ombudets verksamhet.

8§

Innebär visst arbete omedelbar och allvarlig fara för de ombord­varandes liv eller hälsa och kan rättelse ej genast uppnås genom hänvändelse till befälhavaren, kan skyddsombud bestämma att arbetet skall avbrytas.

Finner skyddsombud att förbud enligt 8 kap. 1 § överträdes kan han avbryta arbete som avses med förbudet eder som erfordras för att fartyget   skall   påbörja   förbjuden

9§

Beslut av skyddsombud enligt 8 § gäller till dess sjöfartsverket tagit ställning i saken.

Befinner sig fartyget utom svensk hamn gäller skyddsombudets beslut till dess befälhavaren tagit stäU­ning. Mot skyddsombudets beslut får befälhavaren beordra arbete endast om han finner beslutet ogrundat eller arbetet nödvändigt för att undanröja eller förebygga fara som bedömes större än den risk som föranlett beslutet. Innan befälhavaren i strid mot skydds­ombudets beslut beordrar arbete skall han höra skyddskommittén, om sådan finnes, om ej tvingande hinder föreligger.

10 §

Beslut   av  skyddsombud  enligt 8 § eller av befälhavare enligt 9 §

Prop, 1977/78: 55

95

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

skall med angivande av skälen an­tecknas i fartygets skeppsdagbok eder om sådan dagbok ej föres nedtecknas särskilt. Befälhavaren skad tillse att beslut som här avses genast tillställes sjöfartsverket.

11 §

För skada till följd av åtgärd som avses i 8 § första eder andra stycket är skyddsombud fri från er­sättningsskyldighet.

12 §

Skyddskommitté skall planera och övervaka skyddsarbetet på far­tyget. Den skall noga följa utveck­lingen i frågor som rör skyddet mot ohälsa och olycksfall samt verka för tiUfredsställande skydds-förhållanden på arbetsstället. I .skyddskommitté skall behandlas frågor om de ombordanställdas hälsovård, frågor om planering av nya eller ändrade utrymmen, an­ordningar och arbetsmetoder på fartyg, andra åtgärder av större be­tydelse för säkerheten i arbetet samt frågor om upplysning och ut­bildning rörande skydd mot ohälsa och olycksfall.

18 §

Bestämmelserna    i    1 §    andra

Bestämmelserna    i    1 §    andra

stycket   och   2iO§§   gäUa   icke     styckel   och   2i7 §§   gälla   icke

utländskt fartyg.

utländskt fartyg j vidare mån än

regeringen förordnar därom.

10 kap. Ansvarsbestämmelser

4

§

Bryter befälhavaren raot nyttjan-teförbud enligt 8 kap. 1 §, dömes lill dagsböter eller fängelse i högst sex månader.

Till böter eller fängelse i högst ett år dömes den som uppsåtligen el­ler av oaktsamhet bryter mot för­bud som meddelats med stöd av 8 kap. 1 § eller föreläggande som meddelats med stöd av 8 kap. 4 §.

Bryter någon mot föreläggande eller förbud, som förenats med vite,

Prop. 1977/78: 55

96

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

dömes ej till ansvar enligt försia stycket.

5§

Beordrar befälhavare arbete i strid mot beslut av skyddsombud enligt 9 kap. 8 § utan att skäl som anges i 9 kap. 9 § föreUgger och åsidosattes därmed uppenbart in­tresset att skyddsarbetet ombord bedrives i behörig ordning, dömes tiU böter.

9§

Den som försummar vad som åligger honom enligt 9 kap. 2 § andra styckel, 5§ eller 7/O §§, dömes till dagsböter.

Den som försummar vad som åligger honom enligt 9 kap. 2 § andra slyckel, 10 §, 13 § eller 15 7 §§, dömes till böter.

10 §

Bryter någon mot 1 kap. 9 §, dömes, om gämingen ej är att anse som ämbetsbrott, till dags­böter eller fängelse i högst sex månader.

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 1 kap. 9 § dömes, om gärningen ej är atl anse som ämbetsbrott, till böter eller fängelse i högsl ett år.

Prop, 1977/78: 55

97

Förslag tQl

Lag om ändring i sjiilagen (1891: 35 s, 1)

Härigenom förordnas i fråga om sjölagen (1891:35 s. 1) att 70 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

70 § Befälhavare på handelsfartyg eller fiskefartyg skall ofördröjligen av­giva skriftlig rapport tiU sjöfartsverket

1.

när någon i samband med fartygets drift har eller kan antagas hava avlidit eller erhållit svår kroppsskada;

2.

när någon ombordanslälld i annat fall har eller kan antagas hava avlidit eller erhållit svår kroppsskada;

3.

när någon i annat fall än som avses under 1 och 2 har eller kan antagas hava drunknat från fartyget eller avUdit ombord och begravts i sjön;

4.

när allvarlig förgiftning har eller kan antagas hava inträffat om­bord;

5.

när fartyget stött samman med annat fartyg eller stött på grund;

6.

när fartyget övergivits i sjön;

7.

när i samband med fartygets drift skada av någon betydenhet har eller kan antagas hava uppkommit på fartyget eUer lasten eller på egen­dom utanför fartyget; eller

8.   när förskjutning av någon betydenhet inträffat i lasten.

Befälhavare på fartyg skaU vidare avgiva rapport till sjöfartsverket,

när i anledning av händelse som inträffat eller kan antagas hava in­träffat i samband med fartygets drift verket påfordrar det eller sjöför­klaring skall avgivas enligt 302 §.

Rapporten, som upprättas enligt formulär som fastslälles av sjöfarts­verket, skall innehålla utförlig redogörelse för händelsen och de om­ständigheter som kunna tjäna till ledning för bedömandet av dess orsa­ker. Den skall upptaga fullständig avskrift av vad som antecknats om händelsen i fartygets dagböcker och kladdar till dem.

Bestämmelser om sjöförklaring och befälhavares åligganden därvid meddelas i 12 kap.

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan besluta om skyldighet för redare eller be­fälhavare att anmäla inträffade olycksfall eller tillbud till olycks­fall eller sjukdomsfall utöver vad som angives i första stycket.

7   Riksdagen 1977178.1 saml. Nr 55

Prop. 1977/78: 55

98

Förslag till

Kungörelse om ändring i kungörelsen (1965:908) med tillämpnings­föreskrifter till lagen den 19 november 1965 (nr 719) om säkerheten på fartyg

Härigenom förordnas i fråga om kungörelsen (1965:908) med till-lämpningsföreskrifter tiU lagen den 19 november 1965 (nr 719) om säkerbeten på fartyg,

dels att 9 kap. 7 § skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande 1 kap. 6 § skall betecknas 1 kap. 8 § och ha ne­dan angivna lydelse,

dels att nuvarande 1 kap. 721 §§ skall betecknas 1 kap. 923 §§,

dels att nuvarande 9 kap. 813 §§ skall betecknas 9 kap. 1015 §§,

dels att 9 kap. 6 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i kungörelsen skall införas nya paragrafer, 1 kap. 6, 7 och 24 §§ samt 9 kap. 79 §§ av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap. Allmänna bestämmelser

6§

Sjöfartsverket äger meddela de föreskrifter som behövas i fråga om samordning av skyddsåtgärder på fartyg där flera arbetsgivare samtidigt bedriva arbete.

I fråga om fartyg som intagits på varv i Sverige meddelar dock yr­kesinspektionen erforderliga före­skrifter. Detsamma gäller för far­tyg i svensk hamn där ansvaret för samordningen av skyddsarbetet överlåtits till den som har ansvaret för lastning och lossning på far­tyget.

7§

Anmälan av läkare om sjukdom som kan ha samband med fartygs­arbete skall göras till sjöfartsver­ket enligt anvisningar som verket meddelar.

8§ Det åligger förrättningsman att vid tillsynsförrättning på fartyg sätta sig i förbindelse med befälhavaren och övrigt befäl ombord samt med skyddsombud, när förrättningen avser eller eljest påkallar åtgärder för sundhet och säkerhet i arbetet.

Prop,1977/78:55

Nuvarande lydehe

99

Föreslagen lydelse

Tillsynsmyndighet skall kostnads­fritt tillställa skyddsombud avskrift av råd, anvisning, föreläggande, förbud eller annat skriftligt medde­lande som gäller fartyget i skydds­fråga, om ej meddelandets innehåll framgår av fartygets iillsynsbok. Avskrift av sådant meddelande skall av skyddsombud förvaras un­der minst två år räknat från med­delandets datum.

24 

§

Avskrift av dom eller slutligt beslut i mål om ansvar enligt lagen (1965: 719) om säkerheten på far­tyg eller med stöd därav meddelade föreskrifter sändes till sjöfartsver­ket.

9 kap. Åligganden för redare, befälhavare m.fl. till tryggande av säkerheten

6§

Skyddsombud skall skaffa sig noggrann kännedom om skyddsför­ hållandena ombord. Han skall ver­ka för sundhet och säkerhet i ar­betet och söka vinna övriga om­bordanställdas  medverkan  härtill.

Skyddsombud skall taga del av innehållet i fartygets tillsynsbok samt de särskilda meddelanden och anvisningar rörande skyddsförhål­landen som kunna utfärdas av till­synsmyndighet eller redare eller den som i redarens ställe brukar fartyget.

Befälhavaren skall underrätta skyddsombud om till vem ombord som framställning skall ske i skyddsfrågor. Redaren eller den som i redarens ställe brukar farty­get skall meddela de ombordan­ställda till vem inom rederiet som framställning skall ske i frågor om fartygets skyddsförhållanden.

Finner skyddsombud att åtgär­der behöva vidtagas för att få till stånd tillfredsställande skyddsför­hållanden skäll ombudet göra framställning därom. Skyddsombud kan också begära att viss undersök­ning skall göras för kontroll av förhållanden inom skyddsområdet. På begäran skall skriftligt bevis om framställningen genast lämnas tid skyddsombudet.

Har skyddsombud gjort fram­stäUning om viss skyddsåtgärd, skall besked i frågan lämnas utan dröjsmål. Sker ej detta, får skydds­ombud påkalla ingripande av sjö­fartsverket eller annan berörd till-

Prop, 1977/78: 55

Nuvarande lydelse

100

Föreslagen lydelse

synsmyndighet. Motsvarande gäl­ler om framställningen icke beak­tas inom skälig tid. Om skydds­kommitté finnes, får skyddsombud direkt påkalla kommitténs behand­ling av skyddsfråga.

Säkerheten ombord bör överva­kas genom regelbundna skydds­ronder.

7

§

Antalet ledamöter i skyddskom­mitté bestämmes med hänsyn till antalet ombordanställda och arbets­förhållandena på fartyget. Befäl­havaren eller annan ansvarig ar­betsledare, som särskilt utsetts att handlägga skyddsfrågor, bör ingå i kommittén. I kommittén bör ingå ledamot, som tillhör styrelse för facklig organisation av ombordan­ställda som verkar på fartyget. Vi­dare skall i kommittén ingå skydds­ombud.

Skyddskommittén bör samman­träda minst en gång varannan må­nad.

8

§

Kunna i skyddskommitté före­trädare för redare och ombordan­ställda ej ena sig om beslut, skall på begäran av ledamot frågan hän­skjutas till sjöfartsverket, som har att pröva denna i den mån den faller inom området för verkets befogenhet.

I beslut av skyddskommitté bor angivas den tid inom vilken beslu­tet skall vara verkställt.

9§

Uppgift om skyddsombuds namn, dennes skyddsområde och den tid för vilken ombudet utsetts skall snarast möjligt efter förrättat val skriftligen lämnas till sjöfartsver­ket. Om nytt skyddsombud efter­träder tidigare utsett skyddsombud, skall angivas vilken person som det

Prop, 1977/78: 55

101

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

nya skyddsombudet efterträder. Uppgifterna skall lämnas av befäl­havaren.

Uppgift om namn på den person inom rederi som utsetts att motta­ga framställning i frågor om farty­gens skyddsförhållanden skall av redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget lämnas till sjöfartsverket.

Prop, 1911/lS: 55

102

Sammanfattning

Allmänt

Den allmänna debatten om arbetslivets villkor med arbetsmiljö-frågorna på central plats har på senare år varit intensivare än nå­gonsin. Det står klart att arbetsmUjöfrågorna inte kan isoleras från samhällsfrågorna i övrigt.

Mot denna allmänna bakgrund verkar arbelsmiljöutredningen som företar en översyn av arbetarskyddslagstiftningen, dvs. den rättsliga regleringen av de landanställdas arbetsmUjö. Arbelsmiljöutredningen, som syftar till en övergripande översyn av den nämnda lagstiftningen, har avgett delbetänkandet Bättre arbetsmiljö, SOU 1972: 86. Utred­ningens förslag har lett till betydelsefulla ändringar i arbetarskyddslagen i huvudsaklig överensstämmelse med förslagel. Ändringarna trädde i kraft den 1 januari 1974 (1973: 834).

Gällande bestämmelser om säkerheten i fartygsarbelet utgår från all de principer som kommit till uttryck i arbelarskyddslagsliftningen för de landanställda också skall gälla på fartyg. Allmänt sett kan också sägas att utvecklingen i fråga om de ombordanställdas arbetsförhållan­den i allt högre grad inneburit att arbetsvillkoren till sjöss närmats dem som gäller vid anstäUning i land.

De synsätt och önskemål som kommit till uttryck i arbetslivet har naturligtvis generella aspekter och berör även de ombordanställdas ar­betssituation. Även den tekniska utvecklingen i land med åtföljande arbetsmiljöproblem har paralleUer med den tekniska utvecklingen om­bord. Så har t. ex. den snabba utvecklingen på det kemisk-tekniska om­rådet på fartyg liksom i land medfört nya risker i arbetslivet. Även sådana arbetsmiljöfaktorer som buller, vibrationer, drag, kyla och värme ger upphov till problem som är gemensamma för ombordanställda och landanställda. Problem som härrör från arbetstidens förläggning, raster och vila har också stor belydelse för de ombordanställda. Fartyget är dock mer än arbetsplats. Det är också uppehållsplats för de ombord­anställda under fritiden och måsle därför erbjuda de ombordanställda godtagbara möjligheter till vila och rekreation mellan arbetspassen. Kra­ven på denna del av miljön måste därför ställas högt. En översyn av de ombordanställdas arbetsförhållanden kan därför inte begränsas lill ar­betsmiljön utan måste avse den totala fartygsmUjön.

Med utgångspunkt från ovan förda resonemang har fartygsmiljö­utredningen i denna första etapp av sitt arbete tUlvaratagit resultatet av det utredningsarbete som redovisas i arbetsmiljöutredningens förut­nämnda delbetänkande Bättre arbetsmiljö och 1973 års ändringar i ar­betarskyddslagstiftningen. Vid överföringen av 1973 års lagreform till sjöfartens förhåUanden har fartygsmiljöutredningen strävat efter alt så långt som möjligt nå överensslämmelse meUan reglerna för landanställda och ombordanställda.

prop. 1977/78: 55

103

FartygsmUjöutrednmgens förslag som innebär tillägg och ändringar i lagstiftningen om säkerheten på fartyg behandlas i det följande i sina huvuddrag. Bestämmelserna har liksom hittillsvarande regler i fartygs-säkerhetslagstiftningen karaktär av rambestämmelser.

Skyddsarbetet på fartygen

Huvudansvaret för arbetarskyddet på ett arbetsställe ligger hos ar­betsgivaren medan arbetstagarna har skyldighet att medverka i skydds­arbetet. På ett fartyg har befälhavaren under redaren/arbetsgivaren till­lagts elt i lag reglerat ansvar för säkerheten med starka inslag av själv­ständighet. Samma förhållande gäller maskinchefen inom dennes an­svarsområde.

På arbetsmarknaden i land har efter hand vuxit fram ett system för samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare i skyddsfrågor vilket också återspeglas i lagstiftningen. Som framhållits förutsätter även lagen om säkerheten på fartyg ett sådant skyddsarbete och sjöarbetsmarkna­dens parter eftersträvar ett skyddsarbete på våra fartyg med förebUd från skyddsverksamheten i land. Ett effektivt skydd mot ohälsa och olycksfall på fartyg förutsätter enligt fartygsmiljöutredningens mening ett väl fungerande skyddsarbete på fartygen, i vilket de ombordanställda är engagerade. Sådant engagemang leder samtidigt till förbättrat infly­tande för arbetstagarna över arbetsmiljön.

Skyddsombud skall enligt förslaget finnas på alla fartyg med minst fem ombordanställda. Därmed slopas en nu gällande regel om undan­tag för särskilda förhållanden som haft sin förebild i förut gällande landbestämmelser. Begreppet huvudskyddsombud föreslås infört i lagen. Huvudskyddsombudet har samordnande funktioner.

Med förebud från den på land förekommande regionala skyddsom­budsverksamheten föreslås att skyddsombud under vissa omständig­heter skall kunna utses utanför krelsen av de ombordanställda, och vara gemensamt för flera fariyg inom ett och samma rederi. Syfiet är att ge förbättrat stöd åt och stimulera tUl skyddsverksamhet på bl. a. mindre fartyg, där det kan vara svårt att utse skyddsombud.

Utredningen föreslår att skyddsombudens uppgifter breddas och att grundläggande regler om skyddsombudens verksamhet införs i lagen. Bl. a. skall skyddsombud delta i planeringen av anordningar och arbets­metoder ombord. Rält skaU vidare finnas för skyddsombud att ta del av alla handlingar och upplysningar som är av betydelse för ombudens verksarahet. Vissa förslag syftar till ökad snabbhet i handläggningen av skyddsfrågor.

Bristande tid får inte hindra skyddsombud att utföra sitt uppdrag på elt tillfredsställande sätt. Utredningen föreslår därför en lagregel om alt skyddsombud skall beredas tUIfäUe att under arbetstid fullgöra sina uppgifter.

Prop, 1977/78: 55

104

Utredningen har också efter mönster från arbetarskyddslagen funnit anlednmg att införa regler om skyddsombuds rätt att ingripa genom alt avbryta arbetet då omedelbar och allvarlig fara hotar. I svensk hamn gäller skyddsombudets beslut till dess sjöfartsverket tagit ställning i saken. Befinner sig fartyget utom svensk hamn och följaktligen utom tillsynsmyndighelens räckhåll har enligt förslaget befälhavaren fått sär­skild befogenhet att efter hörande av skyddskommittén frångå skydds­ombudets beslut om detta befinns ogrundat eller om det erfordras för att förebygga en övergripande fara.

Utredningen föreslår att skyddskommitté skall fiimas på fartyg med minst femton ombordanställda och även på andra fartyg om det begärs av de ombordanställda. Den skall vara sammansatt av företrädare för de ombordanställda och redaren. Även annan arbetsgivare än redaren skaU kunna ingå i kommittén. Med hänsyn till bl. a. driftsförhållanden inom vissa rederier föreslås dessutom att en för rederiets fartyg gemen­sam skyddskommitté skall kunna utses om särskUda skäl förehgger. Skyddskommittén skall planera och övervaka skyddsarbetet på fartyget. I kommittén skall behandlas frågor om planering av nya eller ändrade utrymmen, anordningar och arbetsmetoder m. m.

Utbildningsfrågor

En väl fungerande skyddsverksamhet på fartygen förutsätter utbild­ning av olika personalgrupper i den lokala skyddsorganisationen. Ut-bUdningsbehovet är mycket slorl. Enligt utredningens uppfattning måste förstärkningar av utbildningsinsatserna nu aktualiseras. Därvid torde det vara nödvändigt att först koncentrera sig på att bygga ut utbild­ningsmöjligheterna för skyddsombud i anslutning tUl att skyddsombu­dens ställning ändras. Uiredningen föreslår mot denna bakgrund en lagbestänmielse som slår fast att arbetsgivare och arbetstagare gemen­samt svarar för att skyddsombud får behövlig utbildning. De närmare formerna för utbildningens bedrivande bör inte regleras i lag. Det är angeläget att utbildningen skyndsamt kommer igång.

Kostnaderna för skyddsombudens utbildning bör i likhet med vad som genomförts för de landanställda i princip falla på arbetsgivarna.

Fartyget som gemensamt arbetsställe

Arbetsförhållandena på arbetsställen som är gemensamma för flera arbetsgivares anställda innebär många gånger särskilda risker för dem som sysselsätts på sådana arbetsställen. I arbetarskyddslagen finns nu­mera bestämmelser som syftar till ökade insatser och samordning i skyddshänseende i situationer av detta slag.

Även fartyget är ofta elt gemensamt arbetsställe i den här avsedda meningen. Då fartyget ligger i hamn finns t. ex. stuveriarbetare ombord. I samband med varvsbesök föreligger liknande problem beträffande

Prop, 1911/lS: SS

105

varvens arbetstagare. Även andra situationer kan komma i fråga som t. ex. att annan arbetsgivare än redaren sysselsätter vissa ombordan­ställda.

Fartygsmiljöutredningen föreslår därför bestämmelser om samord­ningsansvar på fartyg som är ett gemensamt arbetsställe. I likhet med förhållandena i land bar ansvaret utformats som ett ansvar för arbets­givaren. Det innebär alt redaren tillagts detta ansvar. I fråga om fartyg som intagits på varv i Sverige gäller dock att den arbetsgivare som har hand om varvsdriften är ansvarig. Då fartyg lastar eller lossar i Sverige kan samordningsansvar överlåtas till den för detta arbete ansvarige arbetsgivaren.

Ätgärder för att trygga efterlevnaden av lag­stiftningen

I gällande lagstiftning finns redan bestämmelser som ger tillsynsmyn­dighet rätt att inskrida med förbud mot att nyilja fartyg eller arbets­inrättningar m. m., då säkerheten är äventyrad. I det dagliga tillsyns­arbetet har man emellertid funnit alt det i vissa fall är lämpligare att meddela förelägganden förenade med vitespåföljd, t. ex. då brist i sä­kerheten kan tillåtas avhjälpt inom viss tidsrymd. Utredningen föreslår därför att gällande bestämmelser kompletteras med regler som ger möj­lighet för tillsynsmyndigheten att meddela förelägganden förenade med vite. Förbud skall också kunna meddelas mot användningen av viss arbetsmetod eller visst ämne.

Den offentliga tillsynens organisation

De förslag som fartygsmiljöutredningen lägger fram leder tUl ett steg­rat behov av bl. a. rådgivande verksamhet och övervakande åtgärder från tiUsynsmyndighetens sida. Fortsättningen av det med derma etapp av utredningsarbetet inledda reformarbetet kan också väntas leda till en successiv omprövning av organisationen till de behov som framledes kan komma att uppstå.

I delta delbetänkande avstår emellertid utredningen från att lägga fram förslag om tillsynens organisation. Anledningen är att sjöfartsver­ket som tUlsynsmyndighet i sina anslagsyrkanden under budgetåret 1975/76 i nära kontakt med utredningen beaktat de behov som härleds från de nu framlagda förslagen. De framtida behoven kan lättare över­blickas i anslutning till kommande etapper av utredningsarbetet där tiU­synsmyndighetens verksamhet i fråga om arbetsmiljöfrämjande åtgärder mera konkret kommer att behandlas.

Prop. 1911/lS: 55

106

1   Inledande redogörelse

1.1 Utredningsuppdraget och arbetets uppläggning

1.1.1 Utredningsdirektiven

Genom beslut den 5 juli 1973 bemyndigade Kungl. Maj:t chefen för kommunikationsdepartementet att tUlkalla en sakkunnig med uppdrag att utreda frågor som hänger samman med de ombordanställdas arbets-och miljöförhåUanden m. m. I samband därmed anförde departements­chefen bl. a. följande till ledning för utredningsarbetet, sedan han in-lednmgsvis berört den författningsmässiga regleringen av de ombord­anställdas arbets- och miljöförhållanden.

Frågor som gäller arbetsmiljön har under senare år fått en alltmer framträdande plats i den allmänna debatten. Sedan år 1970 arbetar arbetsmiljöutredningen (1970: 35) på en översyn av arbetarskydds­lagen och tUlhörande författningar. Sedan utredningen i december 1972 avgeu delbetänkandet (SOU 1972: 86) Bättre arbetsmiljö, har Kungl. Maj:t i proposition (1973: 130) lagt fram förslag om betydelsefulla ändringar i arbetarskyddslagen. Ändringarna berör bl. a. reglerna om samverkan mellan arbetstagare och arbetsgivare, vari innefattas skydds­ombudens ställning, tillsynsmyndighetens orgnisation och resurser samt sanktionssystemel.

Den svenska handelsflottan har under senare år genomgått betydande förändringar. Detta gäller fartygens antal och storlek, typer och an­vändningssätt och deras prestanda i fråga om hastighet och när det gäller förmåga alt snabbt lasta och lossa gods och att föra med sig ökade godsvolymer och antal godsslag. En betydande utveckling har ägt rum i fråga om fartygens tekniska utrustning. Förändringar på fartygen av betydelse för den sociala miljön har också skett under denna tid, t. ex. i fråga om bosläder, fritidslokaler och arbetsplatsens utformning.

Dessa förändringar har medfört både positiva och negativa effekler för arbetstagarna. Den ökade användningen av arbetsbesparande tek­niska anordningar gör fartygsarbetet fysiskt mindre ansträngande än tidigare. A andra sidan har antalet besättningsmedlemmar på de en­skilda fartygen sjunkit kraftigt. Här kan också nämnas de positiva effekterna av de alltmer förekommande avlösningssystemen. Tjänstgö­ringsperioderna ombord blir genom dessa kortare och de anstäUda får möjlighet alt med i förhållande tUl tidigare relativt korta mellan­rum resa lill sin hemort. Bland negativa faktorer i fartygsarbelet kan framhållas besvär på grund av vibrationer, buller, förorenad luft, pres­sande temperaturer och luftfuktighet.

Elt för flertalet ombordansläUda speciellt problem är att fartyget inte bara är arbetsplats utan också uppehåUsort under fritid. De negativa faktorer i fartygsmiljön som nämnts här påverkar följaktligen den an­ställdes bostadsförhållanden och får betydelse även för hans fritids­miljö i övrigi. Förändringarna i fråga om fartygen har ytteriigare med­fört att haranuppehållen med möjlighet tiU avkoppling i land har blivit kortare. I t. ex. tankfart sker ofta lastning och lossning på platser som inte har tUlgång till acceptabel fritidsmiljö och som ligger långt från befolkningscentra.

Prop. 1977/78: 55

107

De problem som den tekniska utvecklingen för med sig i fråga om arbetsmiljön är i slor utsträckning desamma på arbetsplatser i land och på fartyg. Genom de nu föreslagna ändringarna i arbetarskyddslagen förbättras förutsättningarna för att till lands angripa dessa problem. Det fortsatta arbetet inom arbetsmiljöulredningen syftar till att skapa ytter­ligare möjligheter till ett effektivt arbetarskydd. Enligt min uppfattning måste målsättningen vara att man får samma möjligheter när det gäller att skapa tillfredsställande arbetsmiljö för de ombordansläUda som för arbetstagare i land. Det får inte bli någon eftersläpning för sjömännen. Detta är särskilt viktigt med hänsyn tUl att yrkesskadestatisliken för denna arbetstagargrupp är otillfredsställande.

Bestämmelserna om arbetarskyddet ombord på fartygen är visserli­gen relalivt nytillkomna men med hänsyn till den genomgripande över­syn som nu sker i fråga om arbetarskyddet till lands finner jag det an­geläget alt reglerna för fartyg också ses över. För detta ändamål bör tillsättas en särskild utredning. Utredningsarbetet bör bedrivas i nära kontakt med det arbete som sker inom arbetsmiljöutredningen.

Den allmänna målsättningen bör i enlighet med de överväganden som gjordes vid sjösäkerhetslagens tillkomst vara att de principer som gäller i fråga om arbetarskyddet för landanställda också kommer lill användning när det gäller de ombordanställdas förhållanden. Det är emellertid på grund av fartygsarbetets speciella natur väsentligt att uiredningen överväger i vilken utsträckning fartygsmUjön ger anledning till specialregler. Eftersom fartyget också är den anställdes bostadsplals och den plats till vilken han är hänvisad under annan frilid är det viktigt att perspektivet vidgas och att miljöfrågorna bedöms med ut­gångspunkt även härifrån.

En rad viktiga frågor som har aktualiserats ombord på fartyg likaväl som på arbetsplatser till lands gäller de yrkesfaror ofta av delvis ny typ som hänger samman med den tekniska och operativa utveck­lingen under senare tid. Som exempel på sådana faror kan nämnas för-giflningsrisker på grund av olika slag av luftföroreningar och risker för hörselskador tUl följd av ökande bullernivå hos maskiner och anlägg­ningar. De yrkeshygieniska och medicinska problemen på arbetsplat­serna kräver stor uppmärksamhet. I enlighet härmed blir det i belydande utsträckning en angelägenhet för arbetarskyddet att beakta arbetsta­garnas hela hälsosituation. Den nya produktionstekniken aktualiserar också i allt högre grad en skärpt övervakning från arbetarskyddels sida av att arbetslokaler, maskiner, arbetsmetoder och andra arbetsmiljö­faktorer anpassas till den mänskliga arbetskraftens fysiska och psykiska förutsättningar. Även om man kan konstalera att sjöfartsverket beträf­fande en del av dessa problem vidtagit belydelsefulla åtgärder blir det en viktig uppgift för utredningen att skapa ytterligare möjligheter atl förbättra de ombordanställdas arbetsmiljö. Utredningen bör pröva möj­ligheterna att genom skärpt eller annars ändrad lagstiftning bidra tUl att undanröja eller minska yrkesriskema. En ny lagstiftning bör ge ett fast underlag för ålgärder och ingripanden från arbetarskyddet på ett vidare område än den nuvarande lagen.

Ett viktigt led i skyddsarbetet tiU sjöss likaväl som till lands är alt man ägnar slort intresse åt frågor som angår granskning och besiktning av arbetslokaler, maskiner och anläggningar m. m. Kontrollen över ar­betsmetodiken är  naturligtvis  inte  mindre  betydelsefull.  Föreskrifter

Prop. 1911/lS: 55

108

om särskild förhandsgranskning från arbetsmiljösynpunkt  av  förslag, konstruktionsritningar och dylikt torde få övervägas.

Principerna för tillsynen av arbetarskyddet på fartygen har fastlagts så sent som år 1965 vid sjösäkerhetslagens tiUkomst och år 1969 när sjöfartsverkets centrala organisation ändrades (prop. 1969: 58 s. 70 och 71). I enlighet härmed är utgångspunkten för utredningen att tillsynen alltjämt åvilar sjöfartsverket under samverkan med arbetarskyddsstyrel­sen. Reglerna om tillsynens utövande bör emellertid ses över med sikte på största möjliga effektivitet i tillsynsverksamheten.

Ett bemästrande av arbetsplatsens skydds- och hälsofrågor förutsätter liksom på landarbetsplatser en väl utbyggd lokal skyddsverksamhet, som måste svara för en ansenlig del av den fortlöpande bevakningen av den skyddstekniska och arbetshygieniska situationen. De anställdas möjlighe­ter att öva inflytande på utformningen av arbetsmiljön bör uppmärk­sammas. Skyddsombudens ställning bör särskUt beaktas och deras hand­lingsmöjligheter förstärkas. I detta sammanhang måste emellertid en avvägning ske med hänsyn till det ansvar för de ombordvarandes, far­tygets och lastens säkerhet som särskilt gäller enligt sjölagen och sjö-säkerhetslagen.

Skyddskommittéer skall i dag finnas på större fartyg. Utredningen bör överväga vilka möjligheter det finns att vid sidan av dessa kom­mittéer tillsätta skyddskommittéer i rederierna som kan verka redan på planeringsstadiet. Här bör en samordning ske mellan kommittéemas arbete och den verksamhet som utförs genom myndighets försorg.

Fartyget är som nämnts i allmänhet inte bara den anställdes arbets­plats. Han har också sin bostad där och tillbringar en stor del av sin fritid i övrigt på fartyget. För rekrytering av lämplig arbetskraft till sjöfartsnäringen är det av slor betydelse att problem som hänger sam­man med bostads- och frilidsmiljön blir lösta. I huvudsak gäller samma problem för bostads- och fritidsutrymmena som för övriga delar av fartyget. Det finns dock anledning utgå från att i vissa avseenden bör ställas strängare krav på denna mUjö.

Att komma till rätta med buller och vibrationsstömingar i bostäderna ombord är väsendigt från miljösynpunkt. Dessa problem är inte minst från teknisk synpunkt svårbemästrade och utredningen bör därför ägna dem stor uppmärksamhet. En god bostads- och fritidsmUjö är emellertid inte en fråga endast om att eliminera olika störningar av de slag jag nu nämnt. Vid utformningen av miljön måsle också beaktas andra synpunkter såsom exempelvis att utrymme ombord ger möjlighet tUl meningsfulla fritidsaktiviteter.

I arbetsmiljöulredningens uppgifier ingår bl. a. att se över gällande bestämmelser om arbetstidens förläggning och om dygnsvila m. m. Vidare skall prövas om särbestämmelser för kvinnlig arbetskraft fort­sättningsvis behövs för alt tillgodose arbetarskyddets intressen. Nu ifrågavarande utredning bör vara oförhindrad att i den mån det är på­kallat också ta upp dessa och lUcnande frågor. Här bör man sträva efter att finna samma lösningar som tiU lands.

Ulöver vad jag har nämnt bör det slå utredningen fritt att ta upp

sådana spörsmål som aktualiseras under arbetets gång och som faller

inom ramen för en allmän översyn av arbetarskyddslagstiftningen på

fartyg.

I sitt arbete bör utredningen beakta de internationella strävandena på

Prop. 1977/78: 55

109

arbetarskyddets område.

Det bör stå utredningen fritt att i frågor som uiredningen finner böra behandlas särskilt skyndsamt lägga fram delförslag innan arbetet slut­förs.

1.1.2  Till utredningen överlämnad handling

För övervägande i samband med utredningsarbetet har Kungl. Maj:t överlämnat en gemensam framställning från Sveriges arbetsledareför­bund, Sveriges fartygsbefälsförening. Svenska maskinbefalsförbundel. Svenska metallindustriarbetareförbundet, Svenska sjöfolksförbundet och Svenska transportarbetareförbundet rörande problem då fartyget är s. k. gemensamt arbetsställe. Organisationerna syftar på arbetsförhåUandena när arbetstagare av olika kategorier och med olika arbetsgivare är om­bord och utför arbete tUl sjöss eller i hamn och på de samordnings­frågor som därvid kan uppkomma.

1.1.3  Utredningsarbetet

ArbetsmUjöutredningens förslag Bättre arbetsmiljö (SOU 1972: 86) som omnämnts i utredningsdirektiven har lett till betydelsefulla änd­ringar i arbetarskyddslagen, i det följande omnämnda som 1973 års ändrmgar till denna lag. Ändringama trädde i kraft den 1 januari 1974.

Utredningsarbetet har inledningsvis bedrivits med inriktning på att undersöka i vad mån 1973 års ändringar i arbetarskyddslagen bör åter­speglas i lagen om säkerheten på fartyg eller annan sjösäkerhetslag-sliftning. I samband härmed har även gjorts en allmän genomgång i syfte att samordna irmehållet i dessa lagar.

I hittUlsvarande arbete med revidering av arbetarskyddslagen har man brutit ut och prioriterat frågor om framför allt larbetstagarens roll i handläggningen av skyddsfrågor och om arbetarskyddets organisation. Fartygsmiljöutredningen anser att denna prioritering är tillämplig också på de ombordanställdas förhållanden, särskilt med hänsyn till den vikt som bör tillmätas de anställdas möjligheter att påverka sin egen arbets­miljö m. m.

Utredningen lägger nu som resultat av utredningsarbetet i en första etapp fram ett delförslag som främst berör skyddsombudens ställning i skyddsorganisationen, ombudens och skyddskommittéernas arbetsupp­gifter samt UtbUdning av skyddsombud m. fl.

Återstående delar av arbetet kommer att bedrivas i etapper och redo­visas i delbetänkanden.

De förslag till ändringar i lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg som nu läggs fram ställer ökade anspråk på den offentliga tillsynens organisation och resurser.

Ett stegrat behov av konsultativ verksamhet och övervakande åtgär­der från sjöfartsinspektionens sida kan emotses som en följd av inten-

Prop. 1977/78: 55

110

sifierad skyddsverksamhet på fartygen. Krav måsle ställas på goda kontaktmöjligheter mellan sjöfartsinspektionens personal och förelrä­dare för parterna inom skyddsverksamheten på fartygen. I och för sig kunde skäl föreligga att framlägga förslag till ändring i sjöfartsverkels organisation ägnade att möta de nämnda kraven. Sjöfartsverket har emellertid i nära kontakt med utredningen och i linje med beviljade anslag redan börjat bygga upp en organisation för att särskilt möta an­språken på service inom arbetsmiljöområdet. Sålunda finns inom sjö­fartsinspektionen sedan den 1 juli 1974 en särskild enhet (sektion) för arbelsmiljöfrågor med uppgift att ta sig an de frågor som kan härledas från skyddsverksamheten. Därutöver har enhelen till uppgift att vidareutveckla sjöfartsverkels övriga uppgifter på arbetsmiljöns om­råde. Enheten avser också att fördjupa och vidareutveckla ett samarbete med andra myndigheter vars uppgifter berör arbetarskyddet och hygie­nen. Sjöfartsverkets distriktsorganisation har också kompletterats och kommer att ytterligare kompletleras med tjänstemän för särskilda upp­gifter rörande arbetsmiljön ombord. Sjöfartsverket har dessutom inlett elt program för alt effektivisera utlandsservicen då det gäller bl. a. arbetsmiljön. De organisatoriska förändringarna i sjöfartsverket ligger helt i linje med utredningens bedömning om erforderliga åtgärder och kan närmast ses som ett led i en successiv utbyggnad och anpassning av organisationen tUl de behov som finns och som framledes kommer att finnas på området.

I senare skede av arbetet avser utredningen att återkomma till frågan om den offendiga tillsynens organisation, som då får bedömas mot bak­grunden av de förslag av teknisk, hygienisk och liknande art som ut­redningen framlägger.

Under arbetets gång bar utredningen vad avser det i detta betän­kande redovisade arbetet haft nära kontakter med sjöfartsverket och arbetsmiljöutredningen. Utredningen har också haft kontakter med arbetarskyddsstyrelsen och det centrala partsorganet Sjöfartens arbetar­skyddsnämnd. Utredningen har även samrått med den av sjöfartsverket tUlsatta arbetsgruppen som har till uppgift att överse sjöfartsinspek­tionens arbetsformer m. m. Frågor rörande samordnmgen av ansvaret för arbetarskyddet när ett fartyg utgör gemensamt arbetsställe, har varit föremål för särskUda överläggningar med företrädare för arbetarskydds-styrelsen, sjöfartsverket, Sveriges Stuvareförbund samt de i avsnitt 1.1.2 nämnda organisationerna.

1.2 Översikt över gällande bestämmelser om fartygsmiljön

1.2.1 Huvuddragen i gällande bestämmelser

För de landanställda reglerar huvudsakligen arbetarskyddslagen sä­kerheten i arbetet. Motsvarande bestämmelser har i fråga om arbetslivet

Prop, 1977/78: 55

111

till sjöss intagits i lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg. Denna lag sjrftar till en övergripande reglering av säkerheten ombord och be­handlar därför förutom säkerheten i arbetet på fartyget sådana förhål­landen, som fartygets konstruktion, säkerhet mot brand, stabihlet, last­förhållanden, livräddningsutrustning och bemanning samt bostadsför­hållandena på fartyg.

Arbelsmiljöfrågor behandlas särskUt i de tredje och nionde kapitlen vilka avsetls att i allt väsentligt återspegla motsvarande regler för de landanställda. I den följande framställningen läggs huvudvikten vid de nu nämnda kapitlen.

1.2.1.1 Lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg

I 1 kap. som innehåller allmänna bestämmelser finns bl. a. angivet lagens tillämpningsområde och tillsynsmyndighet.

Lagen gäller på svenskt fartyg inom och utom Sveriges sjöterritorium och på utländskt fartyg inom Sveriges sjöterritorium. I fråga om ut­ländskt fartyg finns ytlerligare preciseringar av reglernas tillämplighet i de olika sakkapitlen. TUlämpningen på udändska fartyg är dock bero­ende av innehållet i internationella överenskommelser på fartygssäker­hetens område och av oskriven internationell sedvänja i fråga om in­gripande mot utländska fariyg. Lagen gäller ej örlogsfartyg.

Tillsynsmyndighet är sjöfartsverket. I fråga om skyddet mot ohälsa och olycksfall sker tillsynen i samverkan med arbetarskyddsstyrelsen. För vissa slag av fartyg, utrustning eller vissa förhållanden ombord kan regeringen utse särskUda tiUsynsmyndigheter. Som särskUda tUlsyns-myndigheter har utsetts televerket, arbetarskyddsstyrelsen (för vissa spe­cialfartyg) och socialstyrelsen. Även livsmedelsverket kan nämnas här, men dess befattning med tillsynsfrågorna regleras på annat sätl. I ut­landet har svenska utlandsmyndigheter tiUagts tillsynsuppgifter. Sjöfarts­verket och svensk konsul får även uppdra åt sakkunniga alt biträda eller utom riket verkställa tUlsynsförrältning. Polismyndighet, tullmyndighet och lotsmyndighet är pliktiga lämna tillsynsmyndighet erforderligt bi­träde (37§§).

Den som verkställer tillsynsförrättning eller biträder vid sådan för­rättning skaU lämnas tUhräde till fartyget samt äga göra erforderliga undersökningar och ta del av de handlingar rörande fartyget som finns ombord. Om möjligt skall förrättningen inte fördröja fartyget eller med­föra atman olägenhet. Tystnadsplikt för förrättningsman och biträde till förmån för skyddet av yrkeshemlighet är föreskriven. Yrkeshemligheten skyddas även mot obehörigt nyttjande (8 och 9 §§).

Slutligen finns i kapidet föreskrifter om fartområden, (dvs. geogra­fiskt bestämda områden inom vilka olika säkerhetsföreskrifter tiUämpas) certifikat och om ersättning åt sakkunnig.

2 kap. innehåller bestämmelser om fartygs sjövärdighet och fartcerti-

Prop. 1977/78: 55

112

fikat, dvs. den nationella handling som fartyg skaU ha till bevis om att de blivit godkända vid tillsynsförrättning. Det kan anmärkas, att skyd­det mot olycksfaU och ohälsa enligt lagens systemarik inte inordnas under sjövärdighelsbegreppet.

3 kap. har i huvuddrag följande innehåll. TUl en början fastläggs det att fartyg skall vara så inrättat och anordnat att de ombordvarande i möjligaste mån bereds skydd mot ohälsa och olycksfall (1 §). På fariyg skaU vidare finnas sovrum, dagrum, måltidsrum, kök eller motsvarande utrymme för matlagning, toalettrum, tvätlrum, sjukrum och andra sär­skilt inrättade utrymmen för de ombordanställdas personliga behov, be-kvändighet och trevnad, allt av tUlräcklig storlek samt med lämplig in­redning och utrustning.

För att förekomma olycksfaU i arbetet skall motorer och andra ma­skinella anordningar samt utrustning som ångpaimor, tryckkärl, lyfiin-rättningar m. m. vara försedda med erforderliga skyddsanordningar och i övrigt anordnade och utförda så alt de erbjuder betryggande säkerhet. Åtgärder skall också vidtas för att undvika att ombordanställd skadas av väder eller sjö, genom fall, nedstörtande föremål eller ras eller av splitter, stänk, vassa eller heta föremål eller heta vätskor eller genom klämning eller slag eller genom eldfarliga, explosiva, frätande, gifdga eller andra hälsofarliga ämnen eller genom elektrisk slröm, kyla eller värme eller genom bländande ljus.

Dessutom fiims bestämmelser om användning och tillhandahållande av personlig skyddsutrustning. Härefter följer regler om erforderliga åt­gärder för bedrivande av sjukvård ombord samt om kosthåll och dricks­vatten.

I fråga om arbetstiden ombord hänvisas till den särskilda lagstift­ningen i frågan. Sådan hänvisning förekommer även i fråga om minimi­ålder för fartygaarbete. Det bör anmärkas att frågan om minderårigs arbetsförhållanden även regleras i 9 kap.

Senare i kapitlet (810 §§) återfinns regler om samverkan mellan redare och ombordanställda i frågor som rör sundhet och säkerhet på fartyget. Här ges också regler om utseende av skyddsombud och tillsät­tande av skyddskommitté.

Sludigen innehåller kapitlet en föreskrift som innebär att om inte regeringen föreskriver aimat, gäUer endast de inledande allmänna be­stämmelsema på utländskt fartyg.

4 kap. innehåller bestänmielser om lastning, lastmärke och fribords­certifikat. Inledningsvis föreskrivs alt fariyg inte får vara så lastat att bl. a. säkerheten för de ombordvarande sätts i fara. Härmed åsyftas bl. a. de risker som härrör från giftiga, explosiva och brandfarliga laster.

Förutsättningarna för att fartyg skall tilldelas fribordscertifikat eller eljest anses uppfylla fribordsfordringarna är att fartyget är i betryg­gande skick i fråga om skydd för öppningar och i fråga om räcken.

Prop, 1977/78: 55

113

brädgångar, länsportsöppningar och i fråga om tUlträde tUl besättningens bosläder och passagerarutrymmen. (Jfr 5 §.) Dessa bestämmelser bör även jämföras med bestämmelsema i 3 kap. 1 och 3 §§.

5

kap. handlar om passagerarfartyg och passagerarfartygscertifikat. Högsta antalet passagerare skall fastställas med utgångspunkt bl. a. från de ålgärder som vidtagits för att förebygga ohälsa och olycksfall om­bord.

6

kap. handlar om bemanning och minimibesättning. Bestämmelserna fastslår att fartyg skall vara bemannat på betryggande sätt. För fartyg, med en bruttodräktighet av minst 20 registerton, som befordrar gods eller passagerare skall minimibesättning fastställas av sjöfartsverket efler samråd med organisationer representerade av redare och ombordan­ställda. Vid fastställande av minimibesättning skall beaktas fartygets storlek, beskaffenhet, utrustning, användning och fart (omfattningen av fartygets resor) samt fartygets säkra framförande och sjösäkerheten i övrigt. Även behovet av personal för kosthållet och teletjänsten samt behovet att indela personalen i skift skall beaktas.

7    kap. handlar om tillsynen av lagens efterlevnad m. m. Enligt be­

slämmelserna skall fartyg, som på närmare angivet sätt följer av dess

storlek, innan det tas i bruk efter nybyggnad eller inköp från utlandet,

undergå första sjövärdighetsbesiktning och därefter med vissa mellan­

rum genomgå återkommande bes&margin-right:2.0pt;margin-bottom:0cm; margin-left:3.0pt;margin-bottom:.0001pt'> Tillsynen av skyddet mot ohälsa och olycksfall sker genom den till­synsförrättning som kallas inspektion (16 §). Inspektion skall alltid ske i  samband med  sjövärdighetsbesiktning  och  mellanbesiktning  (2  och

7 §§) samt när tUlsynsmyndighet finner del påkallat (16§). Sjövärdig-

hels- och mellanbesiktning som således även innefattar inspektion har

vidare syfte än tillsynen av skyddet mot ohälsa och olycksfall.

Det sagda innebär att fariyg genomgår tillsyn i fråga om skyddet mot ohälsa och olycksfall i följande fall.

Passagerarfartyg och annat fartyg med en bruttodräktighet av minst 20 regislerlon genomgår sjövärdighetsbesiktning innan det efter byggnad nyttjas till sjöfart. Detsamma gäller utländskt fartyg som blivit svenskt. Vid ägarbyte i fråga om svenskt fartyg vars bruttodräktighet understiger 100 registerton, kan sjöfartsverket förordna om sjövärdighetsbesiktning. Slorleksgränsen skall ses mot bakgrunden av att bestämmelserna om för­nyade (regelbundna) sjövärdighetsbesiktningar ej gäller fartyg med en bmltodräktighet under 100 registerton.

Passagerarfartyg genomgår förnyade sjövärdighetsbesiktningar inom tolv eller i vissa fall 24 månader. Härvid genomgår fartyget även pas-sagerarfarlygsbesUtlning  (4 och  10 §§). Andra fartyg genomgår sjö-

8  Riksdagen 1977178.1 saml. Nr 55

Prop. 1977/78: 55

114

värdighetsbesiktningar med 24, 48 eller 60 månaders mellanrum bero­ende på fartygets ålder, allmänna tillstånd eller klasstillhörighet hos s. k. erkänd klassificeringsanstalt (5 §).

Fartyg med en bruttodräktighet som ej understiger 100 registerton genomgår meUanbesiktning med 24 månaders meUanrum räknat från sist genomgången sjövärdighelsbesiktning eller mellanbesiktning.

Fariyg som faller utanför det ovan beskrivna tillsynssystemet under­går tUlsyn genom inspektioner. Sjöfartsverket strävar härvid till regula­ritet så långt resursema medger samt att nå så många hamnliggande fartyg som möjligt. På senare tid har man mriktat sig på att göra s. k. rUctade inspektioner, vUket innebär att tillsynen begränsas till vissa prio­riterade områden.

Enligt bestämmelserna i 7 kap. skall även ritning till fartyg som byggs, ombyggs eller inköps från utlandet inges till sjöfartsverket för gransk­ning. Även regler om förhandsbesked på grundval av ritningar m. m. finns i kapitlet (1819 §§).

Kapitlet avslutas med en bestämmelse om att passagerarfartyg oav­sett dräktighet och annat fartyg med en bruttodräktighet av minst 20 registerton skall vara försett med tillsynsbok. TUlsynsboken är avsedd att underlätta den offentliga tUlsynen. Den utfärdas av sjöfartsverket och innehåUer uppgifter om fartyget och de ålgärder och iakttaganden som gjorts vid de tiUsynsförrättningar som fartyget genomgått (20 §).

8 kap. innehåller bestämmelser om förbud mot nyttjande av fartyg eller arbetsinrättning eller arbetsredskap.

I 9 kap. behandlas åligganden för redare, befälhavare m. fl. lill tryg­gande av säkerheten. Kapitlet inleds med en allmän föreskrift med hän­visning till sjölagen angående befälhavarens ansvar för fartygets skick med avseende på bl. a. anordningar till förebyggande av ohälsa (1 §). Vidare finns en föreskrift om att det åligger redaren att tillse att far­tyget genomgår föreskriven tUlsyn (2 §).

I det följande (3 §) ges ramen för de arbelarskyddsförpliktelser som åvUar arbetsgivare och ombordansläUda. Redare och befälhavare eUer den som eljest leder arbete ombord skall iaktta allt som med hänsyn till arbetets natur och de förhållanden under vUka arbetet bedrivs samt ombordanställdas ålder, yrkesvana och övriga förutsättningar för att förebygga att ombordanställd ådrar sig ohälsa till följd av arbetet eller drabbas av olycksfall däri eller för att eljest trygga sjösäkerheten. Den ombordanstäUde är i sia tur skyldig att använda de skyddsanordningar som finns och att noga följa i lagen eUer med stöd av lagen meddelade föreskrifter och i övrigt iaktta tillbörlig försiktighet och medverka till att ohälsa förebyggs. Vidare föreskrivs en skyldighet att tillse att minder­årigs användande i fartygsarbete inte medför fara eller men för den minderårige. Regeringen eller myndighet som regeringen utser meddelar närmare föreskrift om minderårigs arbete.

Prop. 1977/78: 55

115

Genom hänvisning till arbelarskyddslagen har de skyldigheter som enligt 7 kap. sistnämnda lag åvilar tillverkare eUer försäljare av ma­skin, redskap eller annan teknisk anordning gjorts tUlämpliga också vad gäller säkerheten på fartyg. Bestämmelsema irmebär att tillverkare och försäljare av sådana anordningar skall tiUse att dessa då de avlämnas för att tas i bruk är försedda med erforderliga skyddsanordningar och även i övrigt erbjuder betryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall. Tillverkare och försäljare skaU vidare tUlhandahåUa föreskrifter för an­ordningens användning. Utför någon som självständig företagare in­stallation av sådan anordning skall han tillse att föreskrivna skyddsan­ordningar uppsatts och att för installationen i övrigt gällande föreskrifter iakttas.

Längre fram i kapitlet (5 §) åläggs befälhavaren dessutom att ha upp­sikt över kosthållet samt hälsovårds- och bostadsförhåUandena ombord. Redare och befälhavare samt övrigt befäl är skyldiga att lämna eller låta   lämna   tillsynsmyndighet   nödigt   bistånd   vid   tUlsynsförrättning och lämna varje upplysning som begärs vid förrättoingen  (6§).

Befälhavare skall innan resa anträds skaffa sig den kännedom om fartyget som erfordras från säkerhetssynpunkt. Detsamma gäller ma­skinchefen i fråga om maskineriet med tillhörande anläggningar och in­rättningar samt brandsläckningsanordningarna (7 §).

Innan resa anträds skall fartyget göras sjöklart. Därvid åligger det befälhavaren och maskinchefen att tillse vissa särskilt angivna förhål­landen som berör fartygets säkerhet (8 §).

Bland befälhavarens plikter märks även den att tillse att tillsynsbok och certifikat fums ombord och att de håUs tiUgängUga vid tUlsynsför­rättning samt förs i säkerhet om fartyget måsle överges. Den vars rält är beroende därav får ej vägras ta del av innehållet i tillsynsboken (9 §). Svårare olycksfall i skeppstjänsten, eller annan olycka eller tillbud av sådan beskaffenhet att det kan antas vara av väsentlig betydelse att det kommer till tUlsynsmyndighetens kännedom, skall genast rapporteras till sjöfartsverket eller om fartyget är utomlands tiU närmaste svenske konsul. Detsamma gäller om skada uppstått eller åtgärd vidtagits som är av belydelse för fartygets sjövärdighet. Rapporteringsskyldigheten åligger befälhavaren och gäller utöver i sjölagen och yrkesskadelagstift­ningen föreskriven rapportskyldighet (10 §).

Slutligen föreskrivs att av bestämmelserna i kapitlet är endast den om befälhavarens allmänna skyldigheter tillämplig på udändska fartyg. 10 kap. innehåller ansvarsbestämmelser. Påföljd drabbar redare som försummar tUlse att fartyget undergår föreskriven tiUsyn enligt 7 kap. och befälhavare om fartyget används utan föreskrivna certifikat eller i strid mot villkor i certifikat. Vidare straffas befälhavare och i vissa fall redare som inte iakttar föreskrifterna om minimibesättning och befäl­havare som bryter mot förbud mot fartygs resa eUer användningen av

Prop. 1977/78: 55

116

inrättning eller redskap. Vissa straffrihetsgrunder har uttryckligen an­givits i lagtexten. Även den som olovligen och utan giltigt skäl tar bort skyddsanordning eller sätter den ur bruk straffas liksom den som i olika situationer lämnar tiUsynsmyndighet oriktiga uppgifter eller bryter mot den tystnadspUkt för vUken redogjorts i anslutning tUl första kapitlet. Slutligen stadgas straff för försummelse mot flera av de skyldigheter som ålagts redaren, befälhavaren m. fl. enligt 9 kap.

11 kap. innehåller regler om besvär m. m. Bestämmelserna innebär att beslut som fattas inom sjöfartsinspektionsdistrikt kan överklagas hos sjöfartsverkets centralförvaltning. Beslut som fattas mom centralförvalt-nmgen kan överklagas till regeringen. Förbud enligt 8 kap. handläggs dock på annat sätt. Beslut enligt 8 kap. som meddelas inom sjöfartsin­spektionsdistrikt eller av annan myndighet utanför sjöfartsverket som får meddela sådana beslut skall underställas chefen for sjöfartsinspek­tionen (sjösäkerhetsdirektören) för prövning. Det underställningsplik­tiga beslutet kan inte överklagas. Sjösäkerhetsdirektörens beslut i under­ställningsärendet kan överklagas hos kammarrätt.

Hos kammarrätten överldagas även beslut enligt 8 kap. som medde­las direkt av sjösäkerhetsdurektören.

Kapitlet innehåUer dessutom en särskild bestämmelse om syn på far­tyg och fördelningen av utredningskostnad mellan part och statsverket vid sådan syn på fartyg.

1.2.1.2 Sjömanslagen (1973:282)

Lagen innehåller centrala bestämmelser av arbetsrätlslig natur. Den behandlar frågor om de ombordanstäUdas anstäUningsavtal, fria hem­resor, förmåner vid sjukdom, arbetskonflikter m. m. I vidare mening kan sägas att även sjömanslagen behandlar de ombordanställdas arbets­mUjö. Vissa bestämmelser berör även i mer speciell mening arbetsmiljön. Dessa regler sammanfattas i det följande.

Sjöman har rätt att omedelbart bli fri från ansläUningen om fartyget är behäftat med vissa väsendiga brister rörande sjövärdigheten eller lastningen eller barlastningen. Samma sak gäller om det medför för många passagerare eUer om bemanningen inte är betryggande, allt under föratsättning att de ombordvarande kan antas bli utsatta för all­varlig fara under resa och felet eller bristen inte undanröjs. Detsamma gäller om fartyget i väsentligt avseende brister i fråga om skyddet mot ohälsa och olycksfall.

Bestämmelsen täcker alla aspekter på skyddet mot ohälsa och olycks­faU t.ex. bostadsförhåUandena (11 §).

Befälhavaren får vidare skUja sjöman från hans befattning på fartyget om sjömannen har sjukdom som medför fara för de ombordvarande, eller om han på grund av sjukdom eller skada ej kan fullgöra silt arbete på fartyget under längre tid. Havandeskap jämställs med sjukdom i

Prop. 1977/78: 55

117

ifrågavarande hänseende (17 §). Sjöman är skyldig att underkasta sig läkarundersökning när befälhavaren begär det (36 §). Befälhavaren får också skUja sjöman från hans befattning på fartyget bl. a. om sjöman­nen är oduglig för befattningen eller gör sig skyldig tUl svårare tjänste­förseelse (18 §). Det bör nämnas att sjömannens tjänsteavtal ej upphör genom att han skUjs från befattningen på fartyget (19 §).

Kan det antas att sjöman är sjuk eller skadad skaU befälhavaren så­vitt möjligt låta honom undersökas av läkare om sådan undersökning ej framstår såsom uppenbart opåkallad. Undersökningen skall bekostas av arbetsgivaren (36 §). Befälhavaren och i vissa fall arbetsgivaren skall sörja för att sjuk eller skadad sjöman som har befattning på fartyg erhåller betryggande vård ombord eller i land. Vården omfattar också underhåll, läkarbehandling och läkemedel.

Kan det antas att sjöman har sjukdom som medför fara för de om­bordvarande skall befälhavaren låta föra honom i land om betryggande ålgärder ej kan vidtas ombord (37 §).

Manlig arbetstagare får ej användas i fartygsarbete före det kalender­år under vilket han fyller 16 år eller innan han fuUgjort sin skolplikt. Kvinnlig arbetstagare får ej användas i fartygsarbete om hon är under 18 år. Den som är under 18 år får vara eldare endast om sjöfartsverket medger det (45 §). Det bör observeras att bestämmelser om unga per­soner även finns i 9 kap. lagen om säkerheten på fartyg.

Fartygsarbete skall ordnas med hänsyn tUl vars och ens befattning ombord och såvitt möjligt även tUl arbetstagarnas fortsatta utbUdning (46§), Sjöman skall efterkomma förmans order angående tjänsten och noga följa givna föreskrifter. Sjöman och även vissa andra ombordva­rande är skyldiga att ulföra sådant arbete som befälhavaren finner nöd­vändigt att ålägga honom av hänsyn till säkerheten ombord (47 §). Under fartygs uppehåll i hamn eller på annan säker ankarplats är sjö­man skyldig atl stanna ombord under fritiden endast om det behövs med hänsyn till fartygets, de ombordvarandes eller lastens säkerhet eUer tUl fartygets förestående avresa eller förhalning (49 §).

Sjöman får ej ta med något ombord som kan utsätta fartyget, ombord­varande eller last för äventyr eller som kan vålla oordning ombord (51 §).

1.2.1.3 Sjöarbetstidslagen (1970:105)

Sjöarbetstidslagen innehåUer i huvudsak dispositiva bestämmelser om arbetstidens längd och förläggning. Från arbetsmUjösynpunkt är 12 §, som är indisposhiv, av intresse. Denna innebär att sjöman får åläggas högst 16 timmars skeppstjänsl under 24 timmar i följd. Sjöman imder 16 år skall varje dygn under tiden mellan klockan 20 och klockan 08 beredas tillfälle att vila under sammanhängande tid av minst nio timmar. Annan sjöman skall under 24 timmar i följd beredas tUlfälle att vUa

Prop. 1977/78: 55

118

under sammanhängande tid av tiUräcklig längd. Den som ålägger anstäUd arbetstid i skeppstjänst skall ta skälig hänsyn tUl arbetstid i annat ar­bete som den anstäUde utför för samme arbetsgivare. Skeppstjänst, som avser att avvärja fara för fartyg, liv eller gods, att länma hjälp åt nöd­ställda i vissa fall och att deltaga i föreskrivna säkerhetsövningar, är undantagen från den nämnda begränsningen. I 11 § föreskrivs att re­gelbundet övertidsarbete bör undvikas.

1.2.1.4         Livsmedelslagen (1971:511)

Lagen gäller även på fartyg men anses endast med tvekan tUlämpbar på fartyg utom Sveriges territorialvatten. Den bedöms inte vara till­lämplig på utländska fartyg inom Sveriges territorialvatten. Av prak­tiska skäl torde lagen kunna tillämpas på fartyg fiUlt ut endast vad avser beskaffenheten av livsmedelslokaler, hantering av livsmedel och perso­nalhygien. Det kan här upplysas att fartygsmiljöutredningen återkommer i ett senare skede till de problem som är förknippade med tillämpningen av livsmedelslagen på fartyg. Med de angivna begränsningarna har lagen följande innebörd.

Vid hantering av livsmedel skall sådana försiktighetsmått iakttas och i övrigt förfaras så att fara ej uppkommer för att detta förorenas eller blir otjänligt tUl människoföda (8 §). I livsmedelshantering får inte vara sysselsatt person som har eller kan antas ha sjiUidom eller smitta, sår eller annan skada som kan göra livsmedel som han hanterar otjänligt till människoföda. I tillämpningsbestämmelser meddelas närmare före­skrifter om hälsokontroll och om personalhygienen i övrigt (21 §). Före­skrifter om livsmedelslokals beskaffenhet från hygienisk synpunkt med­delas i form av tillämpningsbestämmelser. Tillsynsmyndigheter är statens livsmedelsverk, länsstyrelserna och lokala hälsovårdsmyndigheter.

1.2.1.5         Annan lagstiftning

1.2.1.5.1 Tillämpningskungörelsen  (1965:908)  tUl lagen den  19 no­vember 1965 (nr 719) om säkerheten på fartyg.

Lagen ora säkerheten på fartyg, särskilt lagens tekniska bestämmel­ser, fordrar för sin tillämpning ytterligare föreskrifter. Sådana har med­delats genom ovannämnda kungörelse. Kungörelsen följer i sm kapilel­indelning lagen om säkerheten på fartyg. Vissa bestämmelser i kungö­relsen behandlas närmare i efterföljande avsnitt. I 1 kap. 5 § föreskrivs att tUlsynen av skyddet mot ohälsa och olycksfall utövas även av tjänste­man vid yrkesinspektionen samt att de närmare föreskriftema för sam­verkan meddelas av sjöfartsverket i samråd med arbetarskyddsstyrelsen. 3 kap. innehåller grundläggande bestämmelser om arbetsledningens an­svar samt ett stort antal tekniska bestämmelser. 9 kap. innehåller be­stämmelser om arbetsgivamas, skyddsombudens och arbetstagarnas roller i skyddsarbetet. Enligt bl. a. bestämmelser i 11 kap. utfärdar sjö-

Prop. 1977/78: 55

119

fartsverket de ytterligare föreskrifter som erfordras för tUlämpning av kungörelsen.

De vikligaste säkerhetsförfattnmgarna las upp i bU. 1 till detta be­tänkande.

1.2.1.5.2 Bestämmelser om läkarkontroll av sjömän m. m.

Utredningen avser att senare under arbetets gång behandla de om­bordanställdas hälsovårdsfrågor. Följande redogörelse för bestämmel­serna härom görs därför kortfattad.

Enligt närmare bestämmelser i mönstringsförordningen (1961: 87) skaU oftentlig kontroll ske beträffande sjömans personliga förhåUanden då han påbörjar eller avslutar sin anställning. Bestämmelserna syftar till att säkra att sjömannen kommer i åtnjutande av de sociala förmåner lagstiftningen viU tillförsäkra honom. I 4348 §§ mönstringsförord­ningen finns vissa bestämmelser om läkarundersökning av sjöman. Sjö­man bör minst en gång vartannat år genomgå grundlig läkarundersök­ning av sjömansläkare dvs. av socialstyrelsen förordnad läkare som be­sitter särskild kännedom om sjöfartens förhållanden. Över undersökning skall utfärdas intyg enligt särskilt formulär. Enligt 15 § skall sjöman med intyg från sjömansläkare styrka att hinder för påmönstring inte föreligger på grund av hans hälsotillstånd. Läkarintyg som företes vid påmönstring på fartyg med en bmltodräktighet av 200 registerton eller mera skall vara utfärdat efler sådan grundlig undersökning som avses i 43 §. Läkarhandlingens gUtighet är begränsad i tiden. Påmönstrings-reglerna gäller inte obligatoriskt alla fartyg. Lastfartyg i inrikes fart är undantagna från mönstringsplikten. För alla fartyg gäller emellertid enligt 6 kap. 1 § tiUämpningskungörelsen till lagen om säkerheten på fartyg särskUda medicinska syn- och hörselkrav för den som används som rorsman eller utkiksman.

Enligt 1 § mönslringsförordningen skall svensk sjöman, som är an­ställd på svenskt handelsfartyg med en nettodräktighel av 20 registerton eller mera, vara inskriven i sjömansregistret hos arbetsmarknadsstyrel­sen. Inskrivning förutsätter godkänd medicinsk lämplighetsprövning av sjömannen.

Ulöver den medicinska lämplighetsprövningen finns ett annat selek­tivt instrument i mönstringsförordningen genom reglerna om påmönst­ringsförbud. Sjöman som på grund av grov misskötsamhet under an­ställning på fartyg visat sig olämplig att utöva sjömansyrket kan i admi­nistrativ ordning, för viss tid eller tills vidare, avslängas från yrket eller tUldelas varning.

Mönslringsbeslämmelserna har varit under övervägande av utred­ningen om mönstring av sjömän som framlagt betänkandet Mönstring av sjömän (Ds K 1974:11), i vUket föreslås delvis ändrade bestämmelser om sjömäns hälsovård.

Prop. 1977/78: 55

no

1.2.1.5.3 Livsmedelskungörelsen (1971:807)

Livsmedelskungörelsen imiehåller tUlämpningsföreskrifter tiU livsme­delslagen och bör därför i tillämpliga delar, närmast rörande livsme­delshanteringen, personalhygienen, beskaffenheten av livsmedelslokaler och tillsynen, vara tiUämplig pä fartyg. Det kan emellertid inte anses klarlagt i vilken omfattning föreskrifterna gäller på fartyg.

Reglerna om personalhygien förutsätter viss läkarkontroll av personal som sysselsätts med beredning och hantering av livsmedel. Då dessa regler inte kommit till uttryck inom den särskilda sjölagsliftningen ulan endast behandlats inom livsraedelslagsfiftningen har lagtekniska komplikationer tyvärr tills vidare hindrat deras genomförande pä fartygen.

1.3 Översikt över fartygsmiljöfrågornas internationella behandling

1.3.1  Inledning

På det internationella planet handläggs farlygsmiljöfrågor i första hand inom den internationella arbetsorganisationen, ILO, och den råd­givande internationella sjöfartsorganisationen, IMCO. ILO:s arbete är direkt inriktat på fartygsmiljön i egentlig mening, t. ex. bosläder på fartyg, maskinskydd och annan säkerhet i arbetet, medicinska frågor och frågor av social natur. IMCO:s arbete är inriktat på fartygets bygg­nad och utförande, t. ex. med avseende på brandsäkerhet, maskineri osv. Då det gäller utförande av fartyg som transporterar farliga laster samt utrustningen och arbetsmetoderna på sådana fartyg har IMCO även berört skyddet mot ohälsa och olycksfall. På senare tid har flera normer utarbetats i samarbete mellan de två organisationerna.

1.3.2  Normer inom ILO-området

Konventioner inom ILO-området innehåller internationella regler om fartygs utrustning m. m. och dessutom i allmänhet regler som för­pliktar de anslutna länderna att utfärda föreskrifter, upprätthålla en tUlsynsorganisation och utreda inträffade olyckor m. m. Regler av sådan allmän karaktär är täckta av 1965 års lagsliftning om säkerheten på fartyg, instruktionen för sjöfartsverket samt vissa bestämmelser i sjö­lagens ansvarskapitel. De materieUa reglerna täcks av detaljföreskrifter i anslutning tiU 1965 års säkerhetslagstUtning och i vissa fall även av andra regler.

1.3.2.1 Konventionen (1970:134) och rekommendationen (1970:142) om förebyggande av yrkesskador

Dessa överenskommelser behandlar allmänna metoder inom del före­byggande skyddet mot ohälsa och olycksfall i arbetet, bl. a. anges mål­sättningar för innehållet i bestämmelser som skall utfärdas av respektive

Prop. 1977/78: 55

121

land och anvisningar om myndigheternas åtgärder. Det åligger sjöfarts­verket att i sin verksamhet iaktta innehållet i överenskommelserna.

1.3.2.2          Konventionen (1932:32) om skydd mot olycksfaU för arbetare

sysselsatta med lastning och lossning av fartyg

Konventionen berör såväl arbetarskyddsstyrelsens som sjöfartsverkets ansvarsområden. Den täcks närmast av tiUämpningskungörelsen (1965: 908) lUl lagen om säkerheten på fartyg, sjöfartsverkets anvisningar (1971: A14) om skydd mot ohälsa och olycksfall på fartyg, sjöfarts­verkets kungörelse (1973: A9) om lyftinrättningar på fartyg samt sjö­fartsverkets kungörelse (1974: A9) om skyddsåtgärder och skyddsanord­ningar på fartyg. Konventionen har ett ålderdomligt innehåll och de svenska delaljföreskrifterna har en vidare syftning än att täcka kon­ventionen.

1.3.2.3          Konventionen (1929:27) om viktmärkning av tyngre gods som

inlastas på fartyg

Konventionen täcks av viktmärkningslagen (1932:55, ändrad 1972: 250 och 1973: 839).

1.3.2.4      Konventionen (1963:119) om maskinskydd

Konventionens regler återspeglas av tillämpningskungörelsen till lagen

om säkerheten på fariyg, sjöfartsverkets kungörelse (1973: A9) om lyft-inrättningar på fartyg samt sjöfartsverkets kungörelse (1974: A9) om skyddsåtgärder och skyddsanordningar på fartyg.

X.

3.2.5 Konventionen (1949:92) om besättnings bostäder ombord, konventionen (1970:133) med tilläggsbestämmelser till den förra, re­kommendationen (1970:140) om luftkonditionering i besättningens bostäder och vissa andra utrymmen på fartyg samt rekommendationen (1970:41)  om kontroU av skadligt buller i besättningens bostäder

Den förstnämnda konventionen täcks av tiUämpningskungörelsen till lagen om säkerheten på fariyg och sjöfartsverkels kungörelse (1970: A4) om bostäder och ekonomilokaler m. m. på fartyg. Även tilläggsbestäm­melserna täcks av denna kungörelse med något mindre betydelsefullt undantag. Rekommendationen om luftkonditionering uppfylls i allt väsentligt av de senaste delaljbeslämmelserna, men en mindre justering erfordras i förutnämnda bostadsbestämmelser. Sjöfartsverket har även utgelt Bestämmelser och rekommendationer (1973: A27) om skydd mot buller på fartyg, vilka täcker de tekniska reglerna i rekommendationen.

1.3.2.6 Konventionen (1946:73) om läkarundersökning av sjöman

Konventionen täcks av bestämmelser om läkarundersökning i mönsl­ringsförordningen (1961: 87), dock med en mindre belydelsefull avvi-

Prop. 1977/78: 55

122

kelse, samt av vissa andra författningar om läkamndersökning av sjö­män. Bestämmelsema är under omarbetaing.

1.3.2.7 Övriga ILO-normer

Utöver vad ovan angetts har flera andra ILO-normer utfärdats, aUa dock ej antagna av Sverige. Innehållet i dessa är av sådan allmän natur att de saknar intresse för utredningens arbete.

1.3.3 Normer inom IMCO-området

Som förut sagts behandlar IMCO frågor som i huvudsak berör far­tygets konstruktion och ulmstning från sjösäkerhetssynpunkt. Mera på­tagligt berörs arbetsmiljön av följande IMCO-normer.

1.3.3.1         Koden för transport av flytande kemikalier i bulk

Koden behandlar i rekommendationens form byggnad och utrustning hos kemikalietankfartyg. I koden har beaktats yrkeshygieniska frågor och andra förhållanden som direkt berör säkerheten i arbetet. Koden gäller som svenska bestämmelser enligt förordnande i sjöfartsverkets kungörelse (1972: All) om transport tUl sjöss av flytande kemikalier i bulk.

1.3.3.2         Koden för transport till sjöss av farligt gods

Koden har liksom den föregående ställning av internationell rekom­mendation. Den innehåUer anvisningar om märkning, förpackning, stuvning och andra åtgärder med avseende på farligt gods som trans­porteras i förpackningar. Koden gäller som svenska bestämmelser en­ligt sjöfartsverkets kungörelse (1970: AIO) om transport tiU sjöss av farligt gods.

1.3.3.3 1966 års internationella lastiinjekonvention

I 1966 års internationella lastiinjekonvention finns vissa bestämmelser av direkt skyddskaraktär t. ex. i fråga om brädgångar, skydd för öpp­ningar, tillträde tUl bostäder och då däckslast förs etc. Liknande be­stämmelser finns i en internationeU rekommendation om trädäckslast. Fribordskonventionen gäller för svenska fartyg.

1.4 Översikt över nordisk fartygsmiljölagstiftning

1.4.1 Norge

1.4.1.1 Gällande bestämmelser

Den norska lagstiftningen överensstämmer i stort med den svenska i fråga om såväl struktur som innehåll. Den norska offenlliga tillsynen av skyddet mot yrkesfara på fartyg har nyligen setts över av en statlig utredning som framlagt förslag till ålgärder i betänkandet (NOU 1973: 13) Offentlig arbeidstUsyn for skip.

Prop. 1911flS: 55

123

Gmndläggande bestämmelser om fartygssäkerheten finns i 1963 års sjödyktighetslov. Liksom beträffande den svenska lagen om säkerheten på fartyg har i anslutning till sjödyktighetsloven utfärdats ett slort antal tUlämpningsbestämmelser. Den norska motsvarigheten till vår arbetar­skyddslag, 1956 års arbeidervernlov, gäller ej i fråga om sjöfart eller fiske. Den gäller dock på fartyg i fråga om personer som utför arbete på fartyg utan att tillhöra fartygets besättning. Sjödyktighetsloven med anslutande bestämmelser täcker arbetsmiljöfrågor som berör skrov, ma­skineri, mredning, utmstoing och lastoing m.m. samt tillsynen. Be­stämmelserna gäller enligt huvudregeln för fartyg vars bmltodräktighet överstiger 50 bmttoton. Fartyg vars bruttodräktighet uppgår till 25 re­gisterton men ej överstiger 50 registerton skall uppfylla reglerna men är inte underkastade fortlöpande tillsyn. Beslämmelserna är huvudsak­ligen tekniska, dvs. omfattar bl. a. skrovels konstruktion och byggnad, rigg, maskineri, inredning, brandsläckningsanläggningar, utrustning, liv­båtar och annan s. k. bärgningsutrustning. I viss omfattning förekommer bestämmelser som inte är av teknisk natur, t. ex. om läkemedel och kosthåll. Där finns också bestämmelser om lastning, transport av far­ligt gods, navigering, arbetstid, bemanning, befälhavarens ansvar och den offentliga tillsynen.

Även de egentliga beslämmelserna om skyddet mot yrkesfara finns i sj0dyktighetsloven. Allmänt föreskrivs att fartyg skall vara försett med sådana säkerhetsarrangemang som erfordras med hänsyn till fartygets storlek, konslmktion och andra förhållanden. I anslutning till denna allmänna föreskrift har utfärdats tillämpningsföreskrifter som bl. a. om­fattar fartygets inre anordningar (såsom tilllrädesvägar, tillslulningsan-ordningar, skydd vid maskinella anordningar, personlig skyddsutmst-ning o. s. v.), bostäder, lastnings- och lossningsinrättningar, gasolanlägg-ningar, brandskydd, transport av kemikalier m. m.

Förhållanden som rör tjänsteavtalet mellan arbetsgivaren och de om­bordanställda regleras i 1963 års sjomannslov. Den är föremål för revi­sion. I anslutning till sjomannsloven har utfärdats bestämmelser av vilka flera har till syfte att befrämja en lämplig rekrytering till sjömansyrket. Bland dessa bestämmelser märks de om obligatorisk introduktionskurs för pojkar som skaU gå tUl sjöss första gången. Bestämmelsema avser pojkar under 17 år. De skall gå en kurs på tolv veckor vid vilken ges bl. a. viss yrkesutbildning. Vidare finns särskUda bestämmelser om skyddsåtgärder i fråga om yngre personer. Enligt dessa föreskrifter, som gäller personer under 20 år, skall den som inte har tidigare marilim skolutbildning ges vägledning om sjömansyrket av mönstringsförrättare innan tjänsteavtal ingås. På fartyget skall han genom befälhavarens för­sorg ges särskild introduktion i yrket med tonvikt på förhållandena på det aktuella fartyget. Han skall erbjudas särskilt stöd i sina personliga och fackliga angelägenheter. Särskild uppsikt skall ägnas åt hans hälso­förhållanden. Reglerna erbjuder också skydd mot att den unge kvarblir

Prop. 1977/78: 55

124

i främmande hamn. I anslutning tUl lagen har även utfärdats bestäm­melser om förvaring och användning av gifter på fartyg. Slutligen finns bestämmelser om läkamndersökning och mönstring som i allt väsentligt överensstämmer med motsvarande svenska bestämmelser.

Föreskrifter om besättningens storlek och kvalifikarioner meddelas som tiUämpningsföreskrifter till sj0dyktighetsloven och utfärdas av den cenlrala myndigheten. Befälets kvalifikarioner anges dock i lag.

1.4.1.2         Gällande organisation för tiUsynen

Den offentliga Ullsynen utövas av den cenlrala myndigheien, Sj0-fartsdirektoratet med skipskontrollen. Den centrala administrationen finns i Oslo. Särskilt sjösakkunniga inspektörer finns på 20 platser och tekniska inspektörer på 17 platser längs den norska kusten. SärskUda sjösakkunniga inspektörer finns i London, Hamburg, Rotterdam, New York och Miami. Tekniska inspektörer finns i Helsingfors och Miami.

Tillsynen utövas med biträde av televerket, elektrisitetstilsynet, andra offentliga organ, de erkända klassificeringssällskapen och särskilda sak­kunniga. Liksom i Sverige kan tillsynen på särskild anmodan även ske genom främmande länders myndigheter. TUlsynssystemets allmänna uppläggning överensstämmer med det svenska. De livsmedelshygieniska förhållandena ombord kontrolleras av de lokala livsmedelsmyndigheter-na, för fartyg i inrikes fart genom myndigheten i hemorten och för andra fartyg genom myndigheten i den hamn som fartyget anlöper. Sådan tillsyn förekommer inte i utländsk hamn. Livsmedelsmyndigheten skall hålla skipskontrollen underrättad om vidtagna åtgärder.

1.4.1.3         Föreslagen ordning för tillsynen

Lagstiftningen om åtgärder mot yrkesfara på fartyg och den offent­liga tillsynsorganisationen har setts över av Arbeidstilsynsutvalget for skip. Utredningen har framlagt förslag till åtgärder genom betänkandet (NOU 1973: 13) Offendig arbeidstUsyn for skip. Utredningens förslag innebär, med förbigående av vad som anförs i fråga om fiske- och fångstfartyg, i korthet följande.

Utredningen har funnit att det bör etableras ett närmare samarbete mellan skipskontrollen/Sjöfartsdirekloratet och statens arbeidstUsyn/ Direktoratet for arbeldstilsynet angående skyddet mot yrkesfara på fartyg. Särskild vikt läggs på säkerheten hos landgångar, tillträdesmedel, öppningar i däck, lyft- och transportinrättningar, belysning och liknande förhåUanden. Statens arbeidstUsyn bör också enligt utredningens upp­fattning kunna medverka i andra frågor där denna myndighet har sär­skUd sakkunskap. KontroUen från arbeidslilsynets sida bör ske stick­provsvis och ej omfatta fartyg i utländska hamnar. Med utgångspunkt från i Sverige rådande förhållanden föreslås därtill en viss arbetsfördel­ning mellan de två tiUsynsmyndigheterna.

Utredningen anser att den offentliga kontroUen av norska fartyg i ut-

Prop. 1977/78: 55

125

landet är otillräcklig och föreslår därför ökade resurser för att förbättra situationen.

Utrednmgen anser vidare alt man bör överse bestämmelserna om an­vändningen av skyddsutrustning, dvs. närmast skyldigheten att tUlhan­dahålla respektive bruka sådan ulmstning. Utredningen påtalar den svå­righet som föreligger att inspektera fartygen i skyddsavseende när de ligger i hamn. Inspektörerna bör vid förrättningen i erforderlig ut­sträckning ägna sig åt frågor som rör användandet av personlig skydds­utrustning och liknande frågor.

Frågor om användningen av gifter i fartygsarbete bör ägnas upp­märksamhet, gällande bestämmelser härom bör ses över och kontrol­len över efterlevnaden av dessa bestämmelser bör effektiviseras.

Även viss utbyggnad av läkarservicen för sjöfolk föreslås. Förslaget tar emeUertid i första hand sikte på fiskets behov.

I fråga om arbetstiden tUl sjöss uttalar utredningen allmänt att lång arbetstid kan vara bidragande orsak tUl mträffade olyckor. Med hän­visning till pågående revisionsarbete beträffande arbetstidslagstiftningen tar utredningen ej närmare upp dessa frågor.

Mönstringsmyndigheternas kontrollerande verksamhet i fråga om sjömäns medicinska lämplighet, utländska sjömäns språkkunskaper och liknande frågor bör enligt utredningen göras så effektiv som möjligt.

Bestämmelser om skyddsombud och skyddskommittéer på fartyg bör tillkomma. Man anser det ej nödvändigt att föreskriva detta i lag utan bestämmelserna kan komma till uttryck i lagstiftning av lägre valör. Utredningen uppehåller sig vid skyddsombudens och skyddskommitté­ernas arbetsuppgifter och skyddsarbetets organisation. I allt väsentligt stämmer detta med i Sverige förekommande förhållanden.

Utredningen anser att ett särskilt offentligt organ med uppgift att handlägga frågor om förebyggande av yrkesskador på fartyg bör in­rättas (vernekomiié). Kommittén skall vara sammansatt av represen­tanter från olika sakkunniga myndigheter och partsrepresentanter. Kom­mitténs funktion skall vara av rådgivande art och den skall ägna sig åt alt utarbeta program för det olycksförebyggande arbetet. I vissa orga­nisatoriska frågor är utredningen ej enig.

Utredningen lägger också fram vissa förslag till förbättring av olycks­fallsstatistiken. Förslagen syftar till att göra statistiken bättre ägnad som underlag för åtgärder inom skyddet mot ohälsa och olycksfall. Utred­ningen fäster vikt vid att information om skyddsfrågor effektivt förs ut till fartygen och att program utarbetas för skyddsarbetet ombord. Utredningen framhåller också vikten av systematisk undervisning i skyddsfrågor vid de maritima läroanstalterna och vidare att ett utvidgat forskningsarbete rörande yrkesskador bör komma till stånd.

TUlsynen över lastnings- och lossningsanordningama behöver förbätt­ras men utredningen avstår från att framlägga förslag i detta avseende och fömtsätter att Sjöfartsdirektoratet och Direktoratet for arbeidstil-

Prop. 1911 f 18: 55

126

synet tillsammans och i samråd med andra berörda närmare överväger denna fråga.

1.4.2 Danmark

De grundläggande beslämmelserna om säkerheten på fartyg finns i Loven om tilsyn med skibe. Lagen är uppdelad i avsnitt som be­handlar tillämpningsområdet, fartygs byggnad och ulmstning, lastning och fribord, allmänna tjänste- och säkerhelsregler, tiUsyn, tillsynsför-rättaingar, certifikat, förbud mot nyttjande, avgifter, allmänna bestäm­melser och straffbestämmelser samt ikraftträdandebestämmelser. I an­slutning till lagen förekommer flera olika kungörelser med detaljföre­skrifter.

Lagen gäller generellt fartyg med en bruttodräktighet av 20 register­ton eller mer. Mindre fartyg kan omfattas av lagen genom beslut i ad­ministrativ ordning. Sådant beslut har meddelats beträffande vissa fartyg som tillhör eller handhas av offentligt organ. I avsnittet om fartygs byggnad och utrustning ges elt anlal ramföreskrifter som berör såväl fartygets sjövärdighet som skyddet mot ohälsa och olycksfall. I fråga om det senare kan nämnas att det föreskrivs att betryggande åtgärder skall vara vidtagna för att förebygga olyckor vid fartygets vanliga drift så att människor, då de uppehåller sig ombord eller beger sig till eller från fartyget, inte skadas annat än vid brist på tUlbörlig försik­tighet. Särskilda krav kan ställas på sådant material som kan orsaka skada då det saknas eller är bristfälligt. Uppehållsrum skall uppfylla de krav som kan härledas från behoven i fråga om storlek, inrättning, ul­mstning, belysning, ventilation, uppvärmning, underhåll och rengöring. Rummens dimensioner skall bestämmas med hänsyn tUl fartygels art och fartområde. Fartyg skall vara försett med läkemedel. Fartyget och dess anläggningar samt utrustning skall vara konstmerat och utfört så att det på rimligt sätt tas hänsyn till hygieniska förhållanden, de om­bordvarandes välbefinnande och skyddet mot buller och andra störningar som kan inverka på hälsan.

Ytterligare föreskrifter för tUlämpningen av de ovan återgivna ram­bestämmelserna meddelas i administrativ ordning. Dessa bestämmelser, som huvudsakligen återfinns i kungörelsen den 21 maj 1965 om for­skrifter for skibes bygning og udstyr, innebär ej någon detaljerad regle­ring av skyddet mot ohälsa och olycksfall.

Tillsyn sker genom direktören för siatens skibstilsyn med biträde av skibsinspektörer och skibsynsmaend. Organisationen i vUka dessa tjäns­temän ingår bestäms av Direktoratet for statens skibstilsyn. Som råd­givande organ finns ett skibstilsynsråd med representanter från rederi­näringen, sjöpersonalen och varvsindustrin.

Tillsynen utövas genom besiktningsförrättningar som motsvarar de former för den offentliga tillsynen som finns i övriga nordiska länder.

Liksom i övriga nordiska länder finns i Danmark en särskUd sjö-

Prop. 1977/78: 55

127

manslag som upptar vissa bestämmelser om arbetarskydd och sociala förhållanden. I Danmark gäller somandsloven av den 13 juni 1973. Lagen fömtsätter inte i motsats tUl den svenska sjömanslagen att sjömannen är anställd i rederiet i andra fall än då delta särskilt anges i anstäUningsavtal. Huvudprincipen är följaktligen att sjömannen är fartygsanställd. I anslutning till sjömanslagen har utfärdats olUca slag av bestämmelser av detaljkaraktär. Sålunda fiims bestämmelser om läkar­undersökning av sjömän samt om hälsovården ombord. De sistnämnda bestämmelserna intagna i en kimgörelse från år 1967 innehåller bestämmelser om befälhavarens allmänna skyldigheter, då det gäller alt förhindra uppkomst av yrkesskador, förgiftningar och sjukdomar och om proviantens förvaring och dricksvattenförsörjning. Även bestäm­melser om skeppsläkare finns intagna i denna författaing. I en kun­görelse från år 1953 har meddelats bestämmelser om besättningens bostäder på fartyg.

1.4.3 Finland

I Finland regleras skyddet mot ohälsa och olycksfall på fartyg vid si­dan av egenfliga sjösäkerhetsbestämmelser genom en särskild lag, 1967 års lag om skydd i skeppsarbete. Denna lag kan sägas i stort motsvara tredje kapitlet i lagen om säkerheten på fartyg och denna lags tillämp­ningskungörelse. I lagen, som gäller alla fartygsstorlekar, återfinns så­lunda regler om arbetsgivarens och arbetstagarens särskilda skyldigheter, tillverkarens ansvar och om skyddsombud. Regler om tekniska fordringar på fartygs utrustning m. m. återfinns i de egentliga sjösäkerhetsbestäm-melsema. TUl sin allmänna utfonnning motsvarar dessa de norska och svenska bestämmelserna.

Liksom i Sverige och Norge har frågor om ombordanställdas skydd mot yrkesfara varit under övervägande. I Finland har särskUt frågan om tillsynens effektivitet tUldragit sig uppmärksamhet. Man anser sig därvid ha kunnat konstatera att arbetarskyddsfrågorna fått slå tillbaka för de vanliga sjösäkerhetsfrågorna vid tUlsynen av fartyg. I ett be­tänkande (1971: B87) avgivet av kommissionen för arbetarskyddsorga-nisalionen, föreslogs att tillsynen över arbetarskyddet, som tidigare åvilade sjösäkerhetsmyndigheten, sjöfartsstyrelsen, skulle överföras på den aUmänna arbetarskyddsförvaltningen. Genom ändring i lagen om skydd i skeppsarbete 1974 har tUlsynen överförts tiU arbetarskyddsmyndig­helerna. I praktiken innebär detta att tUlsynen utövas under överin­seende av arbetarskyddsstyrelsens transporttekniska byrå i anslutnmg till tillsynen över arbetarskyddet inom stuverifacket. En ökning av antalet inspektörer kommer att ske med anledning av de nya uppgifterna.

I samband med lagändringen har även införts en bestämmelse som ger statsrådet rätt att utfärda tUlämpningsföreskrifter till lagen.

I Finland finns enligt föreskrift i lagen om skeppsarbete en särskild nämnd för behandling av frågor om skydd i skeppsarbete bestående av

Prop. 1911/lS: 55

128

representanter från såväl arbetarskydds- och sjösäkerhetsmyndighelerna som sjöarbelsmarknadens parter. Nämnden innehar en central ställning då det gäller att organisera skyddsarbetet på de finska fartygen.

Under år 1972 har tUlsalls en utredning med uppgift att utarbeta för­slag till ny arbetarskyddslag. TUl denna lag skaU i så stor utsträckning som möjligt sammanföras bestämmelser om arbetarskydd i andra lagar och då särskilt lagen om skydd i skeppsarbete.

2   Allmänn? iiverväganden och förslag

2.1 Skyddsverksamheten ombord

2.1.1 Några huvuddrag i utvecklingen av skyddsarbetet ombord

I arbetslivet i fand förekommer sedan flera decennier tUlbaka elt reglerat samarbete mellan arbetsgivare och arbetstagare, i syfte att förebygga olycksfall och ohälsa i arbetet. Samarbetet har vuxit fram med stöd av lagstiftning och överenskommelse mellan arbetsmarknadens huvudorganisationer. Med viss förenkling kan sägas att samarbetet på 1940-talet vann erforderlig stadga mot bakgmnden av dels 1938 års ändringar i arbelarskyddslagen och dels den första centrala parts-överenskommelsen 1942 på arbetarskyddets område. Alltjämt är emel­lertid skyddssamverkan vid mindre och medelstora företag i många fall föga utvecklat. Parterna på arbetsmarknaden har inrättat Arbetar­skyddsnämnden, med uppdrag att verka för effektivisering av den lokala skyddsverksamheten liksom av arbetarskyddet över huvud taget. Även cenlrala samarbelsorgan har inrättats inom olika branscher.

Av olika skäl dröjde det tills skyddsombudstanken vann insteg till sjöss. Mot bakgrund av det utredningsarbete som bedrevs kring den år 1949 ikraftträdda arbelarskyddslagen ägnades även uppmärksamhet åt arbetarskyddet ombord. Detta ledde bl. a. till att år 1952 i tillsynsför-ordningen, som utgjorde tillämpningsföreskrifter till den då på området centrala lagen om tillsyn å fartyg, infördes en bestämmelse av innehåU att det på fartyg med en bruttodräktighet om mmst 500 registerton bör finnas ett eller flera skyddsombud för manskapet.

Vid denna tid bildades även Sjöfartens arbelarskyddsnämnd av parlema på sjöarbetsmarknaden. Nämnden har till uppgift att främja inttesset för skyddsfrågor och bedriva upplysningsverksamhet. Nämnden har särskill de senasie åren vidgat och fördjupat innehållet i sin verk­samhet.

Vid tillkomsten av lagen om säkerheten på fartyg ansåg man alt så långt speciella förhållanden inom sjöfarten tillåter låta arbetarskydds­lagens principer gälla på fartygen. Huvudstadgandena i arbetarskydds­lagen om samverkan mellan arbetstagare och arbetsgivare överfördes därför även till lagen om säkerheten på fartyg. Även om lagen om säkerheten på fartyg på dessa punkter redovisar samverkansreglerna

Prop. 1977/78: 55

129

summariskt i jämförelse med arbetarskyddslagen var avsikten att skydds­arbetet skulle bedrivas enligt samma gmnder som i land. Även par­terna på sjöarbetsmarknaden var av denna åsikt fastän det avtal i frågan som ingåtts dem emellan ej reglerar förhållanden så ingående som mot­svarande avtal på arbetsmarknaden till lands. Skyddsombudsverksara-heten på fartyg har inte fått avsedd orafattning. De praktiska betingelser under vilka ett skyddsombud ombord bedriver sin verksamhet gör det också svårare för honora att verka i jämförelse med kollegan i land.

2.1.2 GäUande besiänvndser

I det föregående har antytts atl lagen om säkerheten på fartyg endast summariskt återger arbetarskyddslagens saraverkansregler.

I motsats til! arbelarskyddslagen har i lagen ora säkerheten på fartyg lagstiftningens ailmänna målsättning ej utvecklats genora uttryckliga fö­reskrifter.

I förarbetena till lagens samverkansregler uttalas emeUertid att dessa bygger på samma förutsättningar som gäller för motsvarande bestäm­melser i arbetarskyddslagen. Någon avvikelse från samverkansreglernas allmänna målsättning enligt arbetarskyddslagen kan därför inte anses avsedd. Det får också förutsättas att samverkansreglerna, fastän in­placerade i det kapitel som särskilt behandlar skyddet mot ohälsa och olycksfall, även omfallar andra förhållanden som avser alt trygga sä­kerheten för de ombordvarande, t. ex. brandskydd, livbåtar och lik­nande räddningsutrustning samt tillämpningen av vissa fribordsregler. Enligt 3 kap. 8 § lagen om säkerheten på fartyg skall på fartyg med minst fem ombordanställda, bland de ombordanställda utses ett eller fiera skyddsombud att företräda dem i frågor rörande sundhet och säkerhet i arbetet. Reservation görs emellertid för det fall särskilt för­hällande berättigar till undantag. Om det är påkallat bör emellertid skyddsombud utses även på fartyg med mindre antal ombordanställda än fem. Val av skyddsombud förrättas av de ombordanställda. I motsats till arbetarskyddslagen finns ingen hänvisning till eventuell medverkan av facklig organisation.

Lagen innehåller ingen beslämmelse om utseende av huvudskydds­ombud. I partsöverenskomraelsen har emellertid huvudskyddsombuds-institutionen tagits upp. Lagen innehåller ej regler om regionala skydds­ombud. Behov av sådana ombud lorde ej ansetts föreligga inom sjö­farten.

Någon påföljd för underlåtenhet att utse skyddsombud finns inte föreskriven. Om de ombordanställda ej finner anledning till alt utse skyddsombud faller frågan. Det har ej ansetts lämpligt alt fartygets befälhavare får utse skyddsombud. Alt bedömandet av om särskill för­hållande berättigar till undantag tillkommer de ombordanställda, ej ar­betsgivaren, framgår av förarbetena liU arbetarskyddslagen.

Frågan o.m skyddsombudens utbUdning berörs inte i lagen. Denna

9    Riksdagen 1977178.1 saml. Nr 55

Prop. 1977/78: 55

130

fråga berördes ej heller i arbetarskyddslagen före 1973 års ändringar. Saken behandlades emellertid i ett uttalande i skolningsfrågan av SAF och LO. Sjöfartens organisationer har ej gjort något liknande utta­lande. Inom sjöfartens arbetarskyddsnämnd har emellertid ulbUdnings-frågorna på senare lid skjutits i förgrunden och särskUda kurser för skyddsombud och arbetsledare i arbelsmiljöfrågor genomförs numera av nämnden.

I 9 kap. 6 och 7 §§ tillämpningskungörelsen till lagen om säkerheten på fariyg firms bestämmelser om skyddsombudens uppgifter.

Beslämmelserna visar i alll väsentligt överensstämmelse med lydelsen av 64 § arbelarskyddslagen före 1973 års ändringar. Ombudei skall skaffa sig noggrann kännedom om skyddsförhållandena ombord. Han skall verka för sundhet och säkerhet i arbetet och söka vinna övriga ombordanställdas medverkan härtill. Skyddsombudet skall ta del av fartygets tillsynsbok samt meddelanden och anvisningar rörande skydds­förhållanden sora meddelas av tillsynsmyndighet eller arbetsgivaren.

Finner skyddsombud all viss skyddsåtgärd bör vidtas skall han göra muntlig eller skriftlig framställning därom lill befälhavaren. Befälhava­ren skall utan dröjsmål lämna besked med anledning av framställningen. Beslämmelsen anvisar skyddsombudet atl påkalla ingripande av tillsyns­myndighet om inte framställningen beakias inom skälig lid. Från skydds­kommittén kan ombudei påkalla direkl behandling inom kommittén av ärende som är av större vikt. Del ursprungliga syfiet med skyddsombud var alt ombudei skulle vara de anställdas kontaktman med tillsyns­myndigheten. Detla återspeglas i 1 kap. 6 § tillämpningskungörelsen som säger atl förrältningsman vid lillsyn skall sätta sig i förbindelse med bl. a. skyddsombudet. Som förut sagts antecknas ålgärder, som påkallas vid inspektion, i fartygets tillsynsbok vilken är tillgänglig för skydds­ombudet.

I fråga om skyddsombudens möjligheter atl medverka i skyddsarbetet innehåller den av partsorganet Sjöfartens arbelarskyddsnämnd fastställda instruktionen för skyddsombud vissa regler som ger skyddsombudet rätl att närvara vid förrättning som verkställs av skyddskommitté eller till­synsmyndighet samt vid undersökning som företas av arbetsledningen med anledning av olycksfall eller tillbud härrill. Enligt instruktionen har skyddsombudet därutöver ålagts flera olika uppgifter inom skyddet mot ohälsa och olycksfall. Del får anses förutsatt att dessa skall kunna ut­föras på arbetstid men uttryckliga regler om ledighet för uppdraget och liknande bestämmelser saknas. Allmänt föreskrivs alt skyddsombudet skall fullgöra sina funktioner på sådanl sätt, alt minsta möjliga inlrång sker i hans arbete ombord.

1 3 kap. 10 § lagen om säkerheten på fartyg ges bestämmelser som syftar till att säkerställa skyddsombudens ställning i arbetslivet. Skydds­ombud får inte enligt beslämmelserna hindras att fullgöra sina uppgifter.

Prop. 1911/lS: 55

131

Det anges särskilt att arbetstagare inte får ges försämrade arbetsför­hållanden därför att han utsetts tUl skyddsombud eller i anledning av hans verksamhet som skyddsombud. Ombudet får ej heller av sådan orsak ges försämrade arbetsvillkor eller skiljas från tjänsten. Som på­följd  för  sådana  ålgärder föreskrivs  dels  skadeståndsskyldighel,  som kan drabba såväl arbetsgivare och arbetsledare som arbetskamrater, dels ogiltighet av avtalsuppsägning och annan dylik rättshandling.  Lagen hänvisar vidare tiU påföljdsbestämmelserna i 42 § andra stycket och 44 § arbelarskyddslagen, vilka innehåller regler om bedömningsgrunder för skadeståndets storlek och om rättegången. Enligt lagen om säkerheten på fariyg skall talan vara väckt inom två år från avslutandet av de rätlsstridiga åtgärderna. Tiden för talans väckande är längre än den som gäller till lands. Påföljdsreglerna har utformats efter förebUder i lagen om förenings- och förhandlingsrätt. Inget mål enligt dessa bestämmel­ser har hittills handlagts av arbetsdomstolen. I landbeslämmelserna finns regler om hur skyddsarbetet bör organiseras från arbetsgivarens sida. Det anges vidare att arbetsgivaren skall tillse att arbetsledare och övriga arbetstagare medverkar i skyddsarbetet. Arbetsgivaren skaU också söka samråd  med skyddsombuden  i  skyddsfrågor.  Sådana regler har  inte intagits i lagen om säkerheten på fartyg. På elt fartyg är det genom andra regler klarlagt alt befälhavaren är redarens representant i alla angelägenheter och är ansvarig för säkerheten ombord. Av denna an­ledning torde de rent organisatoriska reglerna ha kunnat uteslutas. Det är emellertid tveksamt på vilken grund de övriga beslämmelserna ute­slutits.

Enligt 3 kap. 9 § skall på fartyg med en besättning som normalt upp­går till minsl 25 personer finnas en skyddskommitté sammansatt av förelrädare för redaren och skyddsombud. Om det är påkallat bör skyddskommitté tillsättas även på annat fartyg. Fartygssäkerhetslagslift-ningen innehåller därutöver inte något närmare om skyddskommitténs verksamhet. Av den allmänna målsättningen som angells i lagens förar­beten och berörts i det föregående får emellertid anses framgå, all av-siklen varit alt skyddskommittéerna ombord skall verka på samma sätt som de i land. Parterna på sjöarbetsmarknaden har i gemensamt publi­cerade broschyrer om skyddsarbete anlagt della betraktelsesätt. Som ordförande i kommittén fungerar befälhavaren eller den han utser där­till. Om annan ansvarig arbetsledare av arbetsgivaren utsetts att ha uppsikt över säkerheten och sundhelen ombord skall denna ingå i kom­mittén och företrädesvis vara ordförande. Skyddskommitténs huvud­uppgift är att företa översyn av fartyget och att följa upp fartygets skyddsfrågor.

Sjöarbetsmarknadens parter har tillsammans med sjöfartsverket ut­arbetat två handledningar för det praktiska skyddsarbetet. Vissa tec­ken tyder emellertid på alt skyddsombudsinstitutionen ej genomförs på fartygen i önskvärd omfattning.

Frop. 1977/78: 55

132

Enligt de anvisningar som gäller för tillsynsboken skall denna inne­hålla uppgift om valda skyddsombud och utsedda skyddskommittéer. Det åligger tillsynsmyndigheten atl på grundval av uppgifter från be­fälhavaren hålla boken aktuell. Enligt gäUande föreskrifter om förandet av skeppsdagbok skall uppgift om val av skyddsombud införas även i Jenna. Det åligger också tillsynsmyndighet att sätta sig i förbindelse med skyddsombud vid förrättning. Ofta nog statistik föreligger inte för liden före 1973 har man funnit att skyddsombud inte funnits. För atl nå bättre överblick över situationen och inte minst för att nå bättre kontakt med skyddsombuden har val av sådana börjat registreras sedan 1972/73. Registreringen har inrättats i samarbete meUan sjö-arbetsmarknadens parter och sjöfartsverket. Registreringen utvisar att i december månad 1974 uppgick antalet skyddsombud till omkring 1 500.

2.1.3 Överväganden och förslag

Lagstiftningen om säkerheten på fartyg ålägger i försia hand redaren £tt skapa säkra och sunda förhållanden i fartygsarbelet. Dessutom åvUar detta, med stort inslag av självständighet, befälhavaren och även ma­skinchefen inom hans ansvarsområde.

Skyddsarbetet fordrar emellertid också de ombordanställdas med­verkan. Sedan 1956 samverkar Sveriges redareförening och de ombord­anställdas organisationer i skyddsfrågor, bl. a. genom gemensamt enga­gemang i Sjöfartens arbetarskyddsnämnd. Sedan 1974 deltar även Rederiföreningen för mindre fartyg och Sveriges fiskares riksförbund i nämndens verksamhet.

Arbetsmiljöulredningen har framhållit att samarbetet erbjuder de an­ställda möjligheter till inflytande över arbetsmiljön och att det är under kontinuerlig utveckling med avseende på såväl innehåll som former. Det finns därför enligt arbetsmiljöulredningen anledning alt fortsätta ut­byggnaden av samverkanssystemet och därmed möjligheterna lill ökat medinflytande för de anställda i arbetsmiljöfrågor. Enligt arbetsmiljö-utredningen syns vidare en utbyggd lagreglering i ämnet kunna ge stöd åt och värdefulla garanlier för en sådan utvecklingslinje varigenom också grunden läggs för att förverkliga arbetarskyddets ökade ambUioner över elt vidgat verksamhetsområde.

Fartygs.miijöutredningen konstaterar för sin del alt arbetslivet till sjöss genom lagstiftning och avtal mellan parterna söker närma sig för­hållanden i land och att delta är ett förhållande som eftersträvas av de cn-ibcrdanstäUda och möter gensvar från redarnas sida. Det är angeläget för ett framgångsrikt skyddsarbete att verksamheten inom rederierna organiseras så att skyddsfrågor som uppkommer på fartygen kan tas om band på effektivt sätt. Uppenbara praktiska svårigheter, nämligen far­tygens bortovaro från hemlandet, försvårar emellertid kontakten med re­derierna och med tillsynsmyndigheten och partsorgan. Elt välutvecklat

Prop, 1977/78: 55

133

skyddsarbele  på fartygen   framstår  därför  som  betydelsefullt  för  atl förebygga ohälsa och olycksfall i fartygsarbelet.

Tillsynsorgan med tiUräckliga resurser för rådgivning och upplysning och effektivt ingripande vid behov därav är i många fall en förutsätt­ning för ökat inflytande för de anställda vid utformningen av arbels-mUjÖD. De åtgärder som sjöfartsverket vidtagit i fråga om sjöfartsin­spektionens organisation och resurser har ett klart saraband med strä­vandena att på olika sätt stärka detta inflytande.

I inledningen har angetts några uppgifter om antalet skyddsorabud m. m. Till detta kan fogas att skyddsarbetets omfattning skiftar raellan olika fartyg. Särskilt på de mindre fartygen är skyddsarbetet ofta mindre väl utvecklat. Det skall dock inte förnekas att påtagliga svårig­heter föreligger att organisera ett praktiskt fungerande skyddsarbete i den mindre sjöfarten. För att råda bot på detta föreslår utredningen en organisalion som lånat drag från den i land förekommande regionala skyddsombudsverksamheten. Detta utvecklas närmare under 2.2.3.

I den allmänna debatten om arbetslivets villkor har krävts att arbets­tagarna skaU beredas större inflytande över sina arbetsförhållanden. Härvid har särskilt skyddsombudens position uppmärksammats. Man har ansett att skyddsombudens ställning bör stärkas, och behovet av ökad utbildning för skyddsombuden har understrukits. Inom arbets­livet i land har enighet uppnåtts om alt man bör få till stånd en all­män höjning av nivån i fråga om skyddsförhållanden och arbetsmiljö över huvud taget. De anställdas inflytande över arbetsmiljön framstår i della sammanhang som ell värde även såtillvida som att möjligheten att påverka miljön kan ge ökat engagemang vid fullgörandet av arbets­uppgifterna i övrigt. 1973 års ändringar i arbetarskyddslagen har säkrat de anställdas inflytande över arbetsmiljöfrågorna genom fördjupning av samverkansreglerna m. m.

De i korthet återgivna grunddragen hos strömningarna inom del all­männa arbetslivet har också gUtighet för sjöfarten. De ombordanställda har på olika sätl givit uttryck för samma uppfattningar som de land-anstäUda och inom sjöfartsnäringen är man också enig om atl samma principer sora gäller för arbetslivet i land skall komma tiU uttryck på fartygen.

Mot bakgmnd av rådande förhållanden inom arbetslivet i land läg­ger därför fartygsmiljöutredningen fram förslag om ändringar i lagstift­ningen om säkerheten på fartyg, varigenom samverkansreglerna delvis ändras och fördjupas tUl silt innehåll.

2.2 Utbildningsfrågor m.m,

2.2.1 AUmänna synpunkter

Arbetsmiljöutredningen har framhåUit alt strävan mot bättre arbets­miljöer främjas om så många som möjligt av dem som är sysselsatta

Prop, 1977/78: 55

I34

i arbetslivet har goda kunskaper om arbetarskyddet. Med ökade kun­skaper följer engagemang i arbetsmiljöfrågoma och dessutom förutsätt­ning för aktiva insatser och samarbete på arbetsplatsema. Självklart har delta lika slor giltighet för de ombordanställda som för dem som har sill arbete i land.

Det är dessulom viktigt även för de ombordanställda alt kunskaper om arbetsmiljön kan inhämtas redan i de grundläggande skolformerna. Arbetsmiljöulredningen har närmare uppehållit sig vid de allmänna ut­bildningsfrågorna och dessa förbigås därför här.

2.2.2 Särskild yrkesutbildning

2.2.2.1         Allmänt

Arbelsmiljöutredningen har särskUt framhållit vikten av att de grup­per som skall ägna sig åt projekterings-, planläggnings- och konstmk-tionsuppgifter får fördjupad utbildning om arbetslivet och dess miljö­frågor.

Arbetsmiljöutredningen konstaterar också att den undervisning i ar­belsmiljöfrågor som nu förekommer i anslutning till aUmän utbildning och yrkesutbildning inte tillgodoser de anspråk som måste ställas. Far­tygsmiljöutredningen har inte anledning alt närmare uppehålla sig vid dessa frågor men vill peka på vikten av att utbildningen av skepps-byggnadsingenjörer vid de tekniska läroanstalterna ges elt sådanl inne­håll alt fartygsmiljöfrågorna får den behandling som motiveras av den ökade belydelse som dessa frågor fått.

2.2.2.2         Sjöpersonalens utbildning

Särskild utbildning för sjöpersonal bedrivs vid sjöbefäls- och sjö­mansskolorna.

Vid sjöbefälsskolorna meddelas undervisning om arbetsmiljöfrågor i anslutning tUl tekniska ämnen, t. ex. sjömanskap och maskinlära och i anslutning till ämnet arbetsledning. Arbetsmiljöfrågoma kan sägas i stort sett omfatta visst tekniskt arbetarskydd samt orientering om arbetsled­ningens ansvar for skyddsfrågorna. Slor vikt har därvid lagls vid inne­hållet i gällande anvisningar och föreskrifter. Lämplig litteratur av över­siktlig art saknas tyvärr f. n. I sjömansskolorna bedrivs arbetsmiljö-undervisning endast i anslutning tiU den vanliga undervisningen. Det är väsentligt atl undervisningen i arbetsmiljökunskap fyller nutida an­språk i vad avser innehåll och omfattning.

Utredningen Sjöpersonalens utbildning (UTSJÖ) har i oktober 1973 avgivit delbetänkandet UTSJÖ 1, som behandlar utbildningen av om­bordansläUda i icke arbelsledande stäUning. UTSJÖ ger i sitt betänkande förslag lUl förbättrad arbelsmiljöutbildning för denna kategori av om­bordanställda. Även i sitl fortsatta arbete kommer utredningen att be­akta behovet av bättre utbildning i arbetsmiljökunskap. Fartygsmiljöul-

Prop, 1977/78: 55

135

redningen förutsätter därför att arbetsmiljöfrågorna kommer all beakias i behövlig omfattning inom sjöpersonalulbildningen och avstår från att framlägga förslag i detta avseende.

2.2.3 UtbUdning av skyddsombud m. fl.

Fartygsmiljöutredningen föreslår i detla delbetänkande flera ålgärder som syftar till att förbättra skyddsarbetet på fartygen. En väl funge­rande skyddsverksamhet på fartygen och i rederierna, inom vilka olika skyddsfrågor på fartygen skall följas upp förutsätter utbildning av olika personalgrupper i skyddsorganisalionen.

En förstärkt utbildning ger också förutsättningar för de ombord­anställda att påverka fartygens utformning i arbetsmiljöförbättrande riktning.

Sjöarbetsmarknadens parter är medvetna om detla och inom Sjöfar­tens arbetarskyddsnämnd har man börjat ägna utbildningsfrågorna in­gående uppmärksamhet. Svenska sjöfolksförbundet har under årens lopp haft kurser (3 kurser per år) vid vilka skyddsfrågor praktiskt och teoretiskt genomgåtts. Sjöfarisverkei har genom anslag och medverkan av ijänstem.n stolt denna kursverksamhet. På senare tid har också Sveriges red.-ireförening och enskilda rederier anordnat konferenser och liknande sammankomster med ombordanställda där skyddsfrågor berörts. Vidareutbildningskurser ora brandskydd och kemikalietransporter som anordnas av sjöfartens brandskyddskommitté och sjöfartens tankfar­tygsoperativa kommitté, vilka är samarbetsorgan mellan parternas orga­nisationer och sjöfartsverket m. fi., har också sin givna belydelse för alt belysa skyddsfrågor på fariyg.

Utbildningsbehovet är emellertid stort. Del avser i försia hand skydds­ombud men också arbetsledare, tjänstemän hos rederierna och fack­föreningsfunktionärer m. fl. Sjöfartens speciella förhållanden medför stora svårigheter alt nå alla skyddsombud, särskill på grund av av­stånden till landbundna utbildningsresurser. Det numera nästan allmänt tillämpade systemet med avlösning (växeltjänstgöring) av fartygsbesätt­ningarna är emellertid ägnat att underlätta kontakten med ulbUd-ningsmöjligheterna vilket bör beaktas vid utbildningens utformning. Utbildningsinsatserna bör alltså förstärkas med hänsyn till nu angivna förhållanden. Utbildningsfrågornas vikt motiverar att, liksom skett i arbetarskyddslagen genom 1973 års ändringar, en grundläggande be­slämmelse som innebär atl arbetsgivare och arbetstagare gemensamt sva­rar för utbildningen av skyddsombud, intas i lagen om säkerheten på fartyg. De närmare formema för utbUdningens bedrivande bör inte regleras i lag.

Inom arbetarskyddsstyrelsen har bildats en utbildningsdelegation med uppgift alt ange riktlinjerna för utbildningens innehåll och att verka för samordning av utbildningsverksamheten och för att erforderliga kurser kommer till stånd.

Prop. 1977/78: 55

136

Arbelsmiljöutredningen har uttalat att den grundutbildning som samt­liga skyddsombud bör genomgå bör vara likvärdig för alla yrkeskate­gorier. Ulöver grundutbildningen bör enligt arbetsmiljöutredningen ock­så anordnas viss vidareutbildning på olika nivåer med fördjupad utbild­ning i bl. a. den tekniskt förebyggande verksamhelen. Den sistnämnda utbildningen kan givetvis inte göras enhetlig över hela arbetslivet utan bör anpassas till de särskilda förhållanden i arbetsmUjöavseende som gäller inom olika branscher.

Dessa allmänna synpunkter äger även tillämpning på sjöfarten. Det praktiska genomförandet av utbildningen kommer dock sannolikt all ställa större krav än som förväntas för de landanställda. Kraven kom­mer också atl bli speciella med hänsyn till de förhåUanden som råder inom sjöfarten med sina "rörliga arbetsplatser". Arbetsmiljöfrågornas anknytning till fartygstekniska och andra särskilda sjöfartsförhållanden gör också att kurserna i många avseenden måste avvika från dera som kommer att anpassas till de landanställdas behov.

Övervägande praktiska behov, omnäranda i det föregående, talar för att kurserna bör anordnas som internatkurser.

Viss utbildning, närmast av kompletterande nalur, kan meddelas via bild- och ljudkassetter som distribueras till fartygen. Ett system med bildkassetter (TV) håller f. n. på att byggas upp för sjöfartens del. Utredningen finner det angeläget att understryka betydelsen av denna utbildningsform.

I detta sammanhang vill utredningen också framhålla vikten av alt utbildningen genomförs skyndsamt, så att en effektiv skyddsorganisa­tion kan träda i kraft snarast möjligt.

Fartygsmiljöutredningen anser det emellertid angeläget att de kun­skaper och erfarenheter som finns beträffande skyddsombudsutbildning i allmänhet kommer sjöfarten till del vid utbildningen av de ombord­anställda. De gemensamma utgångspunkterna för arbelarskyddslagen och lagen om säkerheten på fartyg samt för arbetsmiljöfrågorna i övrigt talar också härför. I den utbildningsdelegation som skapats inom arbe­iarskyddssiyrelsen kommer också att ingå experter som företräder såväl pedagogiskt som allmänt tekniskt kunnande. Denna expertis bör också kunna utnyttjas för sjöfartens behov.

Av dessa anledningar anser fartygsmiljöutredningen att utbildnings­delegationen inom arbetarskyddsstyrelsen bör ges en sådan samman­sättning och inriktning att även sjöfartens utbildningsbehov blir tillgodo­sett. Särskilt bör delegationen undersöka vilka av sjöfartens utbildnings­behov som kan och bör lösas gemensamt med de landanställdas.

Någon anledning att bilda en särskild utbildningsdelegalion för sjö­fartens behov anser utredningen inte föreligga om utredningens förslag härovan genomförs. En särskild delegation skulle medföra en resurs­dubblering   sora   bör   undvikas   och   de   särskilda   sjöfartsfrågor   som

Prop. 1911/lS: 55

137

lämpligen inte bör behandlas i utbildningsdelegationen kan med fördel behandlas i Sjöfartens arbetarskyddsnämnd i vilken förutom parterna också sjöfartsverket är representerat. Till nämndens sammanträden kan, då ärendena föranleder det, även inbjudas företrädare för arbetarskydds­styrelsen.

Fartygsmiljöutredningen vill i detta sammanhang peka på det arbete med planering av skyddsombudens utbildning som nu inletts inom Sjö­fartens arbetarskyddsnämnd samt på det arbete som sedan länge be­drivits på utbildningssidan av Svenska sjöfolksförbundet. Sjöfartens brandskyddskommitté och av Sjöfartens tankfartygsoperaliva kommitté. I del arbete som inletts inora Sjöfartens arbetarskyddsnämnd söker man tillgodogöra sig de kurserfarenheter och det utbildningsmaterial som utarbetats inom arbetarskyddsnämnden, dvs. landarbetsraarknadens centrala partsorgan på arbetsrailjöns oraråde. Fartygsmiljöutredningen finner det angeläget att den erfarenhet i utbildningsfrågor på arbetar­skyddets område som finns inom denna nämnd och fackförbunden m. fl. tas till vara och utvecklas. Möjligheterna till samordning av dessa olika utbildningsaktiviteter bör utnyttjas.

Kostnaderna for skyddsombudens utbildning bör liksom i land i princip falla på arbetsgivarna.

2.2.4  Vidgade uppgifter för arbciarskyddsfonden rn. in.

Genom beslut vid 1971 års riksdag har införts en särskild arbetar­skyddsavgift som skall bidra till vidgade insatser för en förbättrad arbetsmiljö. Avgiften har utgjort 0,05 % av samma löneunderlag som gäller för avgiften till yrkesskadeförsäkringen. Av denna avgift har 0,02 % utgjort bidrag till statens kostnader för arbelarskyddsverkels verksamhet, medan 0,03 % tillförs en arbetarskyddsfond för att använ­das för bidrag till forskning, utbildning och information inom arbets­miljöområdet. Under år 1973 beräknas fonden ha tillförts ca 24 milj. kr. Fr.o.m. den 1 januari 1974 höjdes arbetarskyddsavgiften till 0,10%. En fjärdedel av avgiften belöper på arbetarskyddsverket och tre fjärde­delar på arbetarskyddsfonden. Avgift till arbetarskyddsfonden eiläggs även av sjöfartens arbetsgivare enligt de nämnda grunderna.

Reformsträvandena inom arbetslivet har även medfört vidgade upp­gifter för arbetarskyddsfonden.

Mot bakgrunden av arbetsmiljöutredningens förslag cm att utbild­ning av skyddsombud bör bekostas genom kollektiva avgifter har, genom ändring i instruktionen (1971: 803) för styrelsen för arbetar­skyddsfonden, bestämts atl fondens bidragsgivning även skall avse organisations- och företagsutbildning av skyddsombud m. fl. Bidrags­givningen kommer även att avse kostnaderna för de regionala skydds­ombudens verksamhet för viss utbildning av personal inom företags­hälsovården  samt för   utbildning  i  samband  med  genomförandet  av

Prop, 1977/78: 55

138

riksdagens beslut om styrelserepresentation för de anställda i aktiebolag och ekonomiska föreningar.

Med hänsyn till den ökade satsning på arbetsmiljön på fartygen som bör bli följden av fartygsmiljöutredningens förslag vill utredningen understryka vikten av att fondens bidragsgivning kommer alt lillgodose sjöfartens speciella behov. Särskilda anspråk på medel hänger samman med att en betydande del av utbildningen av skyddsombud måste ske genom internatkurser i land och genom produklion av instruktionsfilm som skall utnyttjas vid den undervisning ombord som bedrivs med hjälp av TV-kassetter.

Som framgått ovan avser en viss del av arbetsgivaravgiften bidrag lill statens kostnader för arbetarskyddsverkei. Utredningen utgår från att viss del av ds medel som härrör från rederibolagens arbetsgivaravgifter även komnier sjöfartsverkets verksamhet på arbetsmiljöns område till­godo.

3   Speciixlimintivering till författningsförslagen

3.1 Furslag till lag om ändring i lagen (1965: 719) om säkerheten pä fartyg

1 kap. 7 §

Bestämrneien har raed förebild från arbetarskyddslagen komplette­rats med föreskrift om biträdes- och upplysningsskyldighet för hälso­vårdsnämnd

/ kap. 9 5

Med hänsvn till de utökade befogenheter som föreslås för skydds­ombud och siyddskommitté och den vidgade insyn för skyddsorabud och ledamot i kommittén som kan följa därav bör enligt utredningens uppfattning för dem införas tystnadsplikt i vissa avseenden. Det bör sålunda åligga skyddsombud och ledamot av skyddskommitté att inte obehörigen yppa eller nyttja vad han under uppdraget erfarit om yrkes­hemlighet, arbetsförfarande, affärsförhållande, enskilds personliga för­hållande eUer förhållande av belydelse för landels försvar. Motsvarande bestämmelser om lystnadsplikt for arbetslivet i land finns i arbetar-skyddslasren, 51 §. Att viss tystnadsplikl åvilar skyddsombud och leda-

Prop. 1977/78: 55

139

mot i skydds.kömmitté bör ytterligare bidra lill alt stärka skyddsombuds och skyddskommittés ställning och handlingsmöjligheter.

Brott mol lystnadsplikten kan medföra påföljd enligt 10 kap. 10 § i lagen orn säkerheten på fartyg, jfr 68 § arbetarskyddslagen. Straffet är böter eller fängelse. Påföljd förutsätter att tystnadsplikten åsidosatts med uppsåt eiler av oaktsamhet. Påföljd skall således inte drabba t. ex. skyddsombud som sprider en uppgift som orafattas av tystnadsplikten om han inte jnsett eller bort inse att uppgiften var av denna natur.

Enligt 51 § andra stycket arbelarskyddslagen har tystnadsplikten utsträckts att även gälla ledamot i styrelse för lokal facklig organisalion med avseeiide på vad denne erfarit av skyddsorabud eller ledamol i skyddskomrniltén som utsetts av organisationen. Denna regel som ej förekom i aibetsmiljöutredningens förslag tillkom i samband med pro­positionsarbeiet och hade rill bakgmnd önskemål från fackligt håll atl få klargjort alt tystnadsplikten inte får medföra inskränkningar i möj­ligheterna för skyddsombud eller ledamot av skyddskommitté att råd­göra fullt ut i arbetarskyddsfrågor med styrelsen för den fackliga orga­nisation soin utsett honom.

Fartygsmiljöutredningen ifrågasätter om det nämnda syftet atl vinna klarhet rörande samrådsmöjligheterna bör tillgodoses genom en lag­regel som utvidgar sekretessplikten lill en ytterligare personalkategori. I nästan al] samverkan inom slutna gmpper av personer, t. ex. i bolags­styrelser, nämrider av skilda slag eller offentliga kommittéer, förekom­mer hemligt material som inte obehörigen får delges utomstående. Grundregeln alt hemliga uppgifter stannar inom den trängre krelsen är viktig för ait främja ell fritt informationsutbyte, en allsidig diskus­sion och den oreserverade öppenhet mellan de samverkande som är en förutsättning för ett gott samarbete på lika villkor. Görs undantag från regeln av innebörd att hemliga uppgifter kan spridas vidare under vissa förutsättningar och förbehålls undantaget viss kategori av medver­kande personer placeras dessa personer i en särställning, som kan mot­verka den öppenhet som eftersträvas. Det bör därför föreligga synner­ligen starka skäl för en särreglering av det slag som införts i 51 § andra siycket arbelarskyddslagen. Fartygsmiljöutredningen finner inte alt sådana sliäl föreligger när det gäUer skyddsarbetet ombord på far­tygen. Behcvel av samråd med utomstående är självfaUet inte någon­ting unikt iör skyddsombud och ledamöler av skyddskommitté. Det är elt i och för sig helt naturligt förhållande atl den som i situationer som de nu aktuella är underkastad tystnadsplikt utan hinder av denna har överläggningar med utomstående i frågor sora berörs av sekretess-skyddet. Erfaienhelsmässigt föreligger det inga svårigheter alt ge så­dant samråd en form som inte röjer hemliga uppgifter. Det har hittills inte funnits ijågot behov av att i lag närmare reglera i vilken utsträck­ning och j vilken form material som är hemligt får utnyttjas i förtroligt

Prop, 1977/78: 55

140

samråd utanför kretsen av personer sora är uttryckligen underkastade tystnadsplikt. Bedöraningen har varit en oradömesfråga som vederbö­rande fått la StäUning lill på eget ansvar. Alt frångå denna ordning därför att skyddsombuden har anledning alt rådgöra i skyddsfrågor med fackliga företrädare, framstår ej som motiverat. Det är uppen­barligen ytterst säUsynt att samråd i en arbelarskyddsfråga rörande säker­heten ombord berör företagshemligheter. Skulle detla någon enstaka gång bli fallet finns det ingen anledning att anta annat än alt skydds­ombudet på eget ansvar skall kumia ta upp saken med fackliga före­trädare på ett sätt som skyddar företaget mot obehörigt yppande av skyddsvärda hemligheter.

De ombordanställdas förtroendemän i skyddsarbetet ombord kommer därför mte att möta några praktiska inskränkningar i möjligheterna atl i arbetarskyddsfrågor rådgöra fullt ut med fackliga representanter eller andra som kan bistå dem i arbetet. Behovet av lagsliftning på detta område blir inte större därför att den demokratiska utvecklingen nu ger företrädare för de anställda ett inflytande på företagsamheten, som de tidigare saknat.

1 kap. 10 §

Bestämmelser med i viss mån liknande innehåll finns sedan gammalt i arbelarskyddslagen (52§). Bestämmelserna som fåll en vidare syft­ning vid den senasie ändringen av arbetarskyddslagen avser att ge ar­belarskyddsmyndighelen informationsunderlag beträffande uppkomsten av hälsorisker i arbetslivet.

En motsvarande bestämmelse saknas i lagen om säkerheten på far­tyg. Den ombordanställde är emellertid utsatt för yrkesrisker av olika slag, från vilka eventuella skador kan tänkas visa sig först efter rela­tivt lång tid. Som exempel kan nämnas yrkesrisker, som är förbundna med transport av kemikalier och användningen av kemikalier i fartygs­arbete, eller på gmnd av inflytande från buller ra. ra.

Utredningen anser därför att bestämmelser om läkares informations­plikt bör inflyta i lagen om säkerheten på fartyg. Av naturiiga skäl bör skyldigheten atl rapportera i första hand begränsas till att omfatta de läkare som mera regelbundet kommer i kontakt med ombord­anställda.

Det förutsätts alt sjöfartsverket, arbetarskyddsstyrelsen och social­styrelsen, vilka har ett gemensamt ansvar på detta område, tillsammans utarbetar närmare bestämraelser för rapporteringen.

3 kap. 2 §

Med den vikl utredningen lägger vid skyddsarbetet på de enskilda fartygen har det ansetts raotiverat att underlätta detta genom att far­tygen   inrättas  härför.  Även  föreningsverksamheten  ombord  har  stor

Prop, 1977/78: 55

141

betydelse för de ombordanställdas trivsel och möjligheter bl. a. atl aktivt forma farlygsmiljön. Utredningen föreslår därför ett tillägg lill förevarande paragraf innebärande all på fartyg skall i erforderlig om­fattning också finnas särskill inrättade utrymmen för förenings- och skyddsverksamhet. Det föreslagna tillägget står i god överensstämraelse med bestämmelsen i 3 § lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen, enligt vilken facklig förtroendeman skall ges tUlfälle all på arbetsplatsen disponera lokal eller annat utrymme, som erfordras för del fackliga uppdraget.

Behovet av särskilda lokaler och kraven på deras beskaffenhet varierar givetvis med fartygens storlek och farter. Det ligger i sakens natur atl kraven på särskilda lokaler för ifrågavarande ändamål måste bero på de praktiska förutsättningarna på varje fartyg. Utredningen anser sig ha skäl att utgå ifrån atl det på samtliga fartyg finns möj­ligheter atl på något sätt anordna utrymmen för den verksamhei som här avses. Pä de minsta fartygen torde fordringarna få begränsas till praktiska låsbara förvaringsulrymraen för handlingar ra. ra. medan man på de siörre fartygen bör kunna kräva alt en särskild lokal finns till­gänglig. På medelstora fartyg kan tänkas att vissa utrymmen utrustas för alternativ användning och således vid vissa tillfällen kan användas [ör förenings- och skyddsverksamhet.

Utredningen är också medveten om alt det föreslagna tillägget knap­past får ett mera reellt innehåll förrän mer detaljerade normer ut­färdats rörande utformningen av de nu aktuella utrymmena. Mol bak­grunden härav finner uiredningen inte nödvändigl atl föresiå några sär­skilda övergångsbestämmelser till den ändrade paragrafen. Sådana be­stämmelser kan däremot självfallet bli aktuella när mer detaljerade normer utfärdas.

3 kap. 8 §

Någon bestä.mmelse som direkt uttrycker atl arbetstagare och arbets­givare skall samverka i skyddsfrågor finns inte i gällande lydelse av lagen om säkerheten på fariyg. Denna lag förutsätter dock att sådan samverkan äger rum, något som kommit till uttryck bl. a. i nuvarande 9 kap. 3 § som anger ramen för de förpliktelser med avseende på arbetarskyddet vilka åvUar arbetsgivare och ombordanställda.

Efter mönsier från 39 § arbelarskyddslagen föreslår fartygsmiljö­utredningen att en särskild beslämmelse om samverkan i dessa frågor införs.

Paragrafen har utformats med hänsyn till att samverkan bör omfatta även arbetsgivare som ej är redare. Därmed åsyftas främst av redaren anlitad entreprenör.

Prop, 1977/78: 55

142

3 kap. 9 §

Enligt gäUande lydelse av paragrafen skall ell eller flera skydds­ombud ulses på fartyg raed minst fem ombordanställda, om ej särskill förhållande berättigar till undantag. I molsvarande bestämmelse i arbetarskyddslagen, 40 §, har undantagsregeln numera slopats. Anled­ningen är att förhållandena på de arbetsplatser som kommit i fråga för undanlag mindre kontor och butiker ej sällan är sådana att etl organiserat skyddsarbete är påkallat. Fartygsmiljöutredningen anser att dessa tankegångar också är tUlämpliga på sjöfarten och föreslår därför all undanlagsregeln slopas även i lagen om säkerheten på fariyg.

I andra stycket anges närmare ordningen för val av skyddsombud. För att framhäva att arbetarskyddet i företagen är en uppgift av hög an­gelägenhetsgrad för den lokala fackliga verksamheten har arbelarskydds­lagen genom 1973 års ändringar försetts med en regel som innebär all skyddsombud ulses av lokal facklig organisation, som är bunden av kollektivavtal i förhållande till arbetsgivaren. Härmed avses en till arbets­stället direkl anknuten avtalsbunden verkstadsklubb, företagsklubb eller liknande. Finns ej sådan organisalion, ulses skyddsombudet direkt av arbetstagarna på arbetsstället.

Fartygsmiljöutredningen föreslår, med viss avvikelse från arbelar­skyddslagens ordning, all skyddsombud skall ulses direkl av de om­bordanställda. Skälet härför är all inte aUa kategorier ombordanställda som bör delta i val av skyddsombud är representerade av lokal facklig organisation på fartygen.

För att tillförsäkra arbetstagarna lill sjöss samraa inflytande på valet av skyddsombud som de landanställda föreslås att de ombord­anställda, som i skyddsarbetet vanligen företräder arbetsgivaren, ej skall delta i valet. I överensstämmelse härmed utesluts befälhavaren, maskinchefen och sådan ledamot i skyddskommittén som utsetts av arbetsgivaren från alt delta i valet av skyddsombud.

Ino.m arbetarskyddet till lands har sedan länge funnits regionala skyddsombud, dvs. skyddsombud utsedda utanför kretsen av de anställda på etl visst arbetsställe och med uppgift all verka på flera arbetsplatser. Regionala skyddsombud utses i fråga om arbetsställen där skyddsom­bud av olika skäl inte blir utsedda. Genom det regionala skyddsombudet kan den lokala skyddsverksamheten förstärkas. Genom 1973 års änd­ringar i arbetarskyddslagen har införts vidgade möjligheter atl utse regionala skyddsombud.

Bestämmelsen om skyddsombud gäller i första hand fariyg med minst fem ombordanställda. Enligt första siycket skall skyddsombud utses även på annat fartyg om det är påkallat. Det förekommer emellertid exempel på att ett rederi bedriver en omfattande trafik med flera mindre fartyg. För all skyddsarbetet på dessa fartyg skall kunna be­drivas på etl tillfredsslällande sätt kan det vara önskvärt med en ord-

Prop. 1977/78: 55

143

ning som motsvarar systemet med regionala ombud lill lands, dvs. alt skyddsombud utses utanför krelsen av arbetstagare på arbetsstället. Behovel av ell ombud sora är gemensamt för flera fariyg kan också gälla fartyg med fem eller flera ombordanställda. För sådafta fartyg i t. ex. samma färjetrafik kan etl gemensamt skyddsombud visa sig be­tydligt mera effektivt än skyddsombud som verkar enbart i varje fartyg. I vissa fall kan det vara lämpligl att gemensamt ombud kompletterar ett eller flera skyddsombud som finns utsedda i de enskUda fartygen. Sjöfartsverket bör därför kunna medge att skyddsarbetet bedrivs, i stället för genom skyddsombud i varje enskilt fartyg, genom elt skydds­ombud som utses gemensamt för flera fariyg. En given förutsättning för ett sådant medgivande bör vara att initiativet härtill lagits från de ombordanställdas sida.

En ytterligare förutsättning för att gemensamt skyddsombud skall kunna utses är att fartygen i fråga tillhör samma rederi. Det förhål­landet att ett fartyg inhyrts av rederiet bör inte vara någol hinder för att fartyget underställs ett skyddsombud som är gemensamt för flera fariyg, vilka befinner sig i redarens ägo.

Vid prövning av fråga ora tillsättande av gemensamt skyddsombud skall hänsyn las till riskförhållandena på de berörda fartygen och för­utsättningarna att bedriva skyddsarbete på dessa.

Förutsättningarna i land för utseende av regionalt skyddsombud är att skyddskommitté inte utsetts på arbetsstället. För sjöfartens del skulle en liknande begränsning i vissa fall vara opraktisk. Det kan nämligen inte uteslutas att inom en grupp fartyg, för vilka gemensamt skydds­ombud utses, finns enstaka fartyg som har skyddskommitté men inte på den grunden bör undantas från det gemensamma ansvarsområdet.

I fjärde stycket införs som ytterligare en nyhet bestämmelser om huvudskyddsombud. Principen med huvudskyddsombud har sedan en tid varit inskriven i överenskommelsen om principerna för arbetarskyd­det mellan de ombordanställda och Sveriges redareförening. Huvud­skyddsombudets uppgifl är att handha uppgifter av samordningskarak-tär. Särskill på fartyg med stor besättning har sådana samordningsupp­gifter betydelse. För kontakter raellan skyddsombuden och organisa­tionerna m. ra. utanför fartygen utgör även huvudskyddsombudel en underlättande förbindelselänk. I likhet med vad som sketl genom 1973 års ändringar i arbetarskyddslagen anser utredningen därför att stöd för ordningen med huvudskyddsombud bör finnas i lag.

3 kap. 10 §

Enligt arbetarskyddslagen skall skyddskommitté tillsältas på arbets­ställe med minst 50 anställda. Med utgångspunkt från arbelarskydds­lagens samverkansregler infördes i lagen om säkerheten på fartyg en

Prop. 1977/78: 55

144

motsvarande bestämmelse.  Den avvikeisen gjordes ait skyddskommitté fordrades redan på fartyg med 25 ombordanställda.

Den då bestämda gränsen framstår i dag som otidsenlig. Utveck­lingen mol mindre farlygsbesättningar har raedfört atl även relativt stora fartyg kommil atl sakna skyddskommitté. För att stärka skydds­arbetet på medelstora fartyg föreslår utredningen atl gränsen vid vilken skyddskommitté skall finnas ombord sätts vid 15 ombordanställda.

I nu gällande bestämmelser om skyddskommitté i lagen om säker­heten på fartyg föreskrivs att kommittén skaU vara sammansatt av före­trädare för redaren och skyddsorabud. För att trygga effektiviteten i skyddsarbetet och för att skapa en slark ställning för skyddskommittén har införts den ändringen i arbetarskyddslagen att skyddskommittén skall vara sammansatt av företrädare för arbetsgivaren och de anslällda.

Om arbetet i skyddskommittén skall kunna bedrivas effektivt måsle i kommittén ingå förelrädare för arbetsgivaren med tillräckliga besluts­befogenheter. En representant för den högre ledningen på fartyget bör således ingå i skyddskommittén. Del kan givelvis inte fordras alt ar­betsgivarrepresentanten har oinskränkta befogenhter att fatta beslut beträffande arbetsmiljön på fartyget. Det bör emellertid eftersträvas att frågor rörande arbetsmiljön ombord så långt möjligt kan avgöras av fartygsledningen. Dröjsmål med beslut om en i och för sig självklar och föga kostnadskrävande åtgärd kan kännas irriterande för de an­ställda.

Utredningen återkommer till vissa frågor om skyddskommitténs sam­mansättning i anslutning till en ny paragraf, 9 kap. 7 §, i tillämpnings­kungörelsen till lagen.

3 kap. 11 §

Bestämmelser om det rättsliga skydd som tillkommer ett skyddsom­bud infördes i lagen om säkerheten på fariyg efler förebild i arbetar­skyddslagens 42 och 44§§. Den avvikelsen gjordes därvid att tiden för talans väckande i s. k. trakasserimål utsträcktes i förhållande till vad som gäller i land.

Med anledning av den utvidgning av uppgifterna och befogenheterna för skyddsombud som skett i och med ändringarna i arbetarskydds­lagen kompletterades beslämmelserna i 42 § arbetarskyddslagen ora an­ställningsskydd för skyddsombud. Sedermera, i samband med ikraft­trädandet av lagen (1974: 12) om anstäUningsskydd, har reglerna om sädant skydd i arbetarskyddslagen slopats och ersatts av den allmänna bestämmelsen i 7 § nämnda lag. Belräffande arbetslivet till sjöss kan denna lösning inte tiUämpas. Skälet härför är bl. a. att anställnings­tryggheten bör knytas till del för denna del av arbetsmarknaden karak-

Prop. 1977/78: 55

145

täristiska begreppet befattning ombord. Vidare måsle vid den rättsliga regleringen av skyddet beaktas de speciella säkerhetsaspekterna som gäl­ler ombord på fartyg och vilka närmare reglerats i sjömanslagen. Far­tygsmiljöutredningen har därför funnit skäl atl i lagen om säkerheten på fartyg uppta en kompletterande reglering av del anställningsskydd som bör tillkomma ell skyddsombud. (Jfr prop. 1974: 88 s. 200.) De föreslagna reglerna harmonierar väl med den allmänna beslämmelsen i lagen om anställningsskydd. Det föreslagna anställningsskyddet har utformats som en rätt att kvarstå i befattningen ombord. Denna rätt bör inte vara underkastad annan begränsning än som följer av hän­syn till sjösäkerheten. Begränsningen utesluter därför inte tUlämpning av de av säkerhetsskäl motiverade bestämmelserna i 17 eller 18 § sjö­manslagen. Enligt 17 § sjömanslagen kan befälhavare skilja sjöman från hans befattning på fartyget på grund av sjukdom och enligt 18 § sjö­manslagen kan sjöman skiljas från befattningen om han är oduglig eller väsentligt åsidosatt vissa förpliktelser i tjänsten. Det bör under­strykas att sjömannens anställning inte upphör genom atl han skiljs från befattningen.

Enligt arbelarskyddslagen kan domstol i vissa fall förordna om att skyddsombud skall äga återgå i arbetet. En motsvarande regel har föreslagits inflyta i förevarande paragraf i lagen om säkerheten på fartyg.

I regel bor domstolens dom innebära att skyddsombud återinträder i den befattning som han hade när han skildes från anställningen. Om han vid denna tidpunkt saknade befattning, t. ex. tillbringade väntetid eller semester, bör tillärapning av lagregeln medföra att ombudei åter­insätts i sin kontraktsenliga rält atl tillträda befattning av den art och i den ordning som var förutsatt när anställningen upphörde.

3 kap. 12 §

Paragrafen motsvarar 3 kap. 11 § i gäUande lag. Annan ändring har ej vidtasits än att beslämmelsen föreslås omfatta även den före­slagna regeln i 3 kap. 8 § samt tUl följd av detta nytillkomna stadgande fått ändrad nummerbeteckning.

8 kap. 1 §

Enligt 8 kap. 1 § lagen om säkerheten på fartyg kan fartygs resa för­bjudas om det företer vissa angivna brister i fråga ora säkerheten. Enligt lagrummet skaU det finnas skälig anledning att anta att fartyget ej är i behörigt skick. I förarbetena till nuvarande bestämmelser har förut­satts att dessa skall användas endast i fall av påtagligt åsidosättande av

10    Riksdagen 1977/78. I saml. Nr 55

Prop. 1977/78: 55

146

väsentliga sjösäkerhetskrav. Även en brist i fråga om skyddet mot ohälsa och olycksfall skall vara väsentlig för alt lagrummet skall lillämpas. Vid brist hos arbetsinrättning eller redskap kan i stället för förbud an­vändningen av inrättningen eller redskapet förbjudas i avbidan på rät­telse.

I del moderna fartygsarbelet förekommer vidare flera olika slag av arbetsuppgifter vilka, om de utförs på felaktigt sätt eller med utrust­ning som ej är ändamålsenlig, kan medföra betydande risker. Som exempel kan nämnas tankrengöring, större reparationsarbeten och mål­ning med hälsofarliga färger. Även i sådana fall bör tillsynsmyndig­heten ha möjlighet att ingripa med förbud. Delsamma gäller då farliga ämnen används i farlygsarbelel.

Fartygsmiljöutredningen föreslår därför efler mönster från 53 § arbetarskyddslagen alt 8 kap. 1 § lagen om säkerheten på fartyg kom­pletteras så alt även användningen av viss arbetsmetod eller vissl ämne kan förbjudas.

8 kap. 4 och 5 §§

I 8 kap. 1 § anges förutsättningarna för när tillsynsmyndigheten kan ingripa med förbud vid brist i fartyget m. m. Erfarenheterna har emel­lertid visat att gällande regler är otillfredsställande i vissa situationer. Det förekommer tämligen ofta all fariyg eller dess inrättningar och arbetsredskap inte uppfyller föreskrivna fordringar utan alt bristerna därför kan anses utgöra ett påtagligt åsidosättande av väsentliga sjö-säkerhetskrav eller en väsendig brist i fråga om skyddet mot ohälsa och olycksfaU. I del praktiska arbetet har sjöfartsinspektionen därvid genom anvisningar och förelägganden upplyst om de åtgärder som er­ fordras för alt fartyget skall uppfylla fordringarna. Då del ansetts. lämpligt har man angelt en viss minsta tid inom vilken åtgärden skall vara vidtagen. I vissa situationer kan underlåtenhet alt vidta förelagd: ålgärd beivras efler åtal. I andra fall kan tveksamhet råda öm del straffansvar som är förenat med försummelser att iaktta föreskrifterna.

De åtgärder som man vill få genomförda genom atl använda nytt­ jandeförbud eller att utfärda föreläggande är självfallet av stor bety­delse till förebyggande av bl. a. ohälsa och olycksfaU. Del är viktigt att åtgärden verkligen kommer till stånd. Utredningen föreslår därför att tillsynsmyndigheten ges räft atl i beslut om förbud eller föreläggande iilsätla vite. Sådant föreläggande skall riktas mot redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget.

Vidare föreslås regler om s. k. ivångsutförande av säkerhetsåtgärd. För sjöfartens del finns redan sådana regler i 11 § lagen (1972:275) om åtgärder mot vattenförorening från fart)'g. Den föreslagna möjlig­heten  att genom  tvångsutförande genomdriva en  viss  säkerhetsåtgärd!

Prop. 1911 fIS: 55

147

kan tänkas ifrågakomma i situationer där underlåtenhet atl avhjälpa en brist, t. ex. avseende en lejdare eller en länspump, kommer att utsätta de ombordvarande för allvarliga risker. Bestämmelsen torde endast be­höva tillämpas undantagsvis. Det normala bör vara all användningen av den defekta utrustningen förbjuds. Regeln om tvångsutförande får sin tillämpnmg främsl i sådana faU där ett förbud inte kan tillämpas därför att den fariiga utmslningen måste kunna utnyttjas och alternativ inte erbjuder sig. Dessutom kan i vissa brådskande fall ett tvångsut­förande av behövliga åtgärder vara den enda praktiska möjligheten att avhjälpa en brist som annars skulle medföra allvarlig fara för olycks­fall.

9 kap. 3 §

Enligt 59 § arbetarskyddslagen är arbetsgivare skyldig atl på anmo­dan av arbetarskyddsstyrelsen eller yrkesinspeklionen föranstalta om undersökning av ämne eller material, som han använder eller fram­ställer i sin verksamhet, eller tiUhandahålla prov för sådan undersök­ning.

Tillverkare av maskiner och arbetsredskap är underkastad liknande skyldighet i fråga om tillhandahållna varor.

Enligt utredningens uppfattning bör motsvarande bestämmelser in­föras i en ny paragraf under 9 kap. i lagen ora säkerheten på fartyg. Bestämmelserna i arbelarskyddslagen om tillverkares skyldigheter skulle emellertid, om de utan vidare överfördes till lagen om säker­heten på fartyg, inte få annat än begränsad betydelse för sjöfartens del. Anledningen härtill är att maskiner och andra anordningar i stor ut­sträckning tillverkas utomlands och installeras på fartygen under bygg­nad eller reparation utomlands. Beslämmelserna i den nya paragrafen bör därför utformas så atl skyldigheten all föranstalta ora undersök­ning och provtagning såväl i fråga om material eller ämnen som an­vänds på fartyget som av maskiner, arbetsredskap och andra tekniska anordningar åvilar redaren.

Intresset av atl av säkerhetsskäl kunna verkställa undersökning gäller även last som tagils ombord eller gods vars irUastning är förestående. I fråga om gods som befinner sig ombord på fartyget bör skyldigheten åvila redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget. Del kan här inskjutas alt enligt 119 § sjölagen gäUer att om gods av lättantänd- lig, explosiv eller eljest fariig beskaffenhet inlastats utan atl borlfrak-laren haft kännedom om dess beskaffenhet han efter omständigheterna får lossa, oskadliggöra eller förstöra godset utan skyldighet atl ersätta skadan. Är gods i annat fall av beskaffenhet att dess fraktande kan medföra äventyr för människor, fartyg eller last, får bortfraklaren vidta samma åtgärd om avlastaren förtigit särskUt förhållande som var honom veterligt om lastens beskaffenhet. Även om fel eller försummelse ej före-

Prop. 1977/78: 55

148

ligger ansvarar avlastaren enligt 97 § andra stycket sjölagen för skada sora orsakats bortfraklaren genora gods av lättantändlig, explosiv eller eljesl farlig beskaffenhet som inlastals ulan att bortfraklaren ägde kän­nedom om dess beskaffenhet.

Vad förut anförts innebär atl redaren bör skaffa sig sådan praktisk rådighet över inlastat gods alt han kan uppfylla undersökningsplikten. I fråga om gods sora ännu inte kommit under redarens (bortfraktarens) vård måste undersökningsplikten riktas mot lastägaren.

Skulle i något fall redaren eller lastägaren försumma sin skyldighet att medverka till undersökning eller kan undersökning av andra skäl inte komma tUl stånd genom redarens eller lastägarens försorg, bör sjöfartsverket ha befogenhet atl på redarens eller lastägarens bekoslnad låta verkställa undersökningen eller provtagningen. En bestämmelse med della syfte har upptagits i ett Iredje stycke.

I likhet med vad sora gäller förhåUandena i land bör kostnaden för undersökning enligt vad nu sagls som regel åvila den som ålagts alt föranstalta om undersökningen eller tillhandahålla prov för denna. Emel­lertid bör sjöfartsverket ges möjlighet atl besluta om att kostnaden helt eller delvis skall ersättas av statsmedel.

I likhet med vad som gäller enligt arbelarskyddslagen bör lUlsyns­myndigheten kunna meddela föreläggande vid vite.

9 kap. 5 §

Arbetsförhållandena på arbetsställen som är gemensamma för flera arbetsgivares anslällda s. k. gemensamma arbetsställen innebär många gånger ökade risker för dem som är sysselsatta där. Undersök­ningar som utförts på arbetsställen i land belyser detla förhållande.

I många fall utgör elt fartyg exempel på gemensamt arbetsställe. Inom intendenturavdelningen på passagerarfartyg förekommer det alt verksamhetens drift lämnats ut åt särskilda entreprenörer som i sin tur anställer personal för sin verksamhet. Även andra personer utför arbete på fartyget utan att vara anställda av redaren, t. ex. lillfäUiga repara­törer och varvspersonal.

På fartyg som är under lastoing eller lossning tjänstgör regelmässigt stuveriarbetare samtidigt som besättningen utför sina sysslor. När fartyg ligger på varv för reparation eller översyn är det vanligt att såväl varvspersonalen som fartygets besättning utför olika arbeten med far­tyget och dess utrustning. Säkerheten för de ombordvarande är, sär­skilt vad avser varvspersonalen, beroende av effektiva samordnings­åtgärder beträffande arbetarskyddet och, om man vill urskilja brand­skyddet som ett särskUt begrepp, även detta. Ansvariga myndigheter och parterna på arbetsmarknaden m. fl. intresserade har haft problemet under observation och har genom bl. a. anvisningar om arbetarskydds-lagens tUlämpning sökt dra upp vissa rikflinjer.

Prop. 1977/78: 55

149

Genom de senaste ändringarna i arbetarskyddslagen har frågan om ansvarsfördelningen belräffande verksamheter som ryms under arbetar­skyddslagens tillämpningsområde fått en grundläggande lösning. Enligt 7 a § denna lag föreskrivs alt arbetsgivarna skall samråda och sam­verka i gemensamma skyddsfrågor och att arbetsgivarna kan överens­komma om vem av dem som skaU ha huvudansvaret. Yrkesinspeklionen har därlill fått befogenheten att föreskriva om vem av arbetsgivarna som skall ha samordningsansvaret, om de inte överenskommU annat.

Som tidigare sagts omfattas skeppstjänst inte av arbetarskyddslagen utan av lagen om säkerheten på fattyg. Den sistnämnda lagen gäller fariyg som nyttjas liU sjöfart, dvs. som används i överensstämmelse med sitl ändamål. 1 allmänhet får etl fariyg anses vara i drift och nytt­jat lill sjöfart så länge fartyget är bemannat med besättning, även om fartyget är under reparation eller av andra skäl tagits ur drift. Det förhållandel alt besättningen i en sådan situation minskats till antalet medför inte i och för sig någon ändring i denna bedömning. Upplagda fartyg, fartyg som används till upplagsplats, logement, eller är tagna ur användning och saknar besättning, omfattas inte av lagen. På sådana fartyg, vilka sålunda inte nyttjas tiU sjöfart, kan skeppstjänst inte före­komma, varför arbetarskyddslagen är tUlämplig.

Lagen om säkerheten på fartyg saknar bestämmelser om ansvars­fördelningen mellan arbetsgivarna när fartyget är gemensamt arbets­ställe. Behovet av sådan reglering är emellertid påtagligt och utred­ningen föreslår att bestämmelser likartade dem som gäller i land om samverkan mellan arbetsgivare i fråga om gemensamma arbetsplatser införs i lagen om säkerheten på fartyg. Med hänsyn tUl redarens domi­nerande ställning som arbetsgivare ombord bör ansvaret för atl sam­ordna skyddsverksamheten åvila honom. I praktiken kommer i regel detta redaransvar till ullryck i instruktioner till befälhavaren på far­tyget. I vissa situationer är det emellertid inte möjligt för redaren atl vid utövningen av samordningsansvaret låla sig företrädas av befäl­havaren. Det kan bl. a. vara nödvändigt alt på platsen för en varvs­översyn planera samordning av skyddsverksamheten medan fartyget ännu befinner sig tUl sjöss. Utredningen vill framhålla alt redarens arbetsgivaransvar inte urholkar det självständiga ansvar för säkerheten ombord som åvilar befälhavaren. I och för sig kan självfallet på dessa områden likaväl som på andra områden konfliktfall inträffa om be­dömningarna går isär, t. ex. i fråga om personalanskaffning, där reda­ren i krafl av sin arbelsgivarsläUning ger befälhavaren instruktioner, vilka kan påverka säkerheten ombord. Detta förhåUande får emellertid inte förorsaka att arbetsgivarparten på sjöfartsområdet friias från ett viktigt säkerhetsansvar som introducerats för arbetslivet i land.

Utredningen har övervägt frågan om undantag i vissa fall bör kunna göras från regeln atl redaren har samordningsansvaret då det gäller skyddsarbetet på gemensamma arbetsstäUen.

Prop. 1977/78: 55

150

I fråga om fartyg som tagils in på varv har uiredningen funnit att varvsarbetet praktiskt taget alltid kommer att vara det dominerande ar­betet ombord. Utredningen anser därför att då det gäller sådant fariyg på varv i Sverige ansvaret för samordningsåtgärderna bör åvUa den för varvsarbetel ansvarige arbetsgivaren. I praktiken verkar denne ar­betsgivare genom den för respektive fartyg ansvarige reparations­ingenjören. Av praktiska skäl har dock öppnats en möjlighet för varvets arbetsgivare alt överiåla ansvaret på redaren.

Med hänsyn till vanlig ordning vid stuveriarbete har utredningen funnit det lämpligt att redaren, då fartyg lastar eller lossar i svensk hamn, bör kunna överiåta ansvaret för de samordningsåtgärder som är nödvändiga för att undanröja riskerna för olycksfall som kan upp­komma då raan samtidigt utför fartygsarbete och stuveriarbete, till den för stuveriarbetet ansvarige arbetsgivaren.

Tillsynsansvaret då det gäller samordningsfrågor på fartyg som är gemensamt arbetsställe bör ankomraa på sjöfartsverket i egenskap av tillsynsmyndighet enligt lagen om säkerheten på fartyg.

För de fall ansvaret för saraordningen åvilar annan än redaren, dvs. i allmänhet då fartyget tagits in på varv i Sverige eller då ansvarel över­låtits til! den för stuveriarbetet ansvarige arbetsgivaren, bör dock yrkes­inspektionen, som enligt arbetarskyddslagen är tillsynsmyndighet i fråga om arbete som bedrivs av sädana arbetsgivare, ha hand om tUlsynen. Detta har dessulom ansetts lämpligt då fartyg intagits på varv i Sverige men varvets ansvarige arbetsgivare överlåtit ansvaret till redaren.

Utredningen föreslår att frågan om reglering av ansvarsfördelningen mellan m.yndigheterna införs i 1 kap. 6 § tillämpningskungörelsen lill "agen om säkerheten på fartyg.

9 kap. 7 §

I arbetarskyddslagens lydelse före 1973 års ändringar saknades grund­läggande bestämmelser om skyddsombudens uppgifter.

För all ytterligare stärka skyddsombudens ställning intogs genom 1973 års ändringar i arbetarskyddslagen i en ny 40 a § försia och andra styckena utföriiga bestäraraelser om skyddsombudets uppgifier.

1 likhet med vad som lidigare gällde i fråga om arbelarskyddslagen saknas i lagen om säkerheten på fartyg gmndläggande bestämmelser om skyddsombudets uppgifter. Utredningen anser det lämpligt att kom­plettera också lagen om säkerheten på fartyg med sådana regler och föreslår att dessa tas in i 9 kap. 7 § första och andra styckena. Dessa motsvarar delvis nu gällande lydelse av 9 kap. 6 § tillämpningskungö­relsen till lagen ora säkerheten på fartyg.

De uppgifter skyddsorabuden bör ha på fartygen skall inte skilja sig principiellt från de uppgifter dessa orabud har i land. Skyddsombuden skall således företräda arbetstagama i skyddsfrågor och verka för tUl-

Prop. 1977/78: 55

151

fredsslällande skyddsförhållanden på fartyget eller inom tilldelat skydds­område. Skyddsombudet skall vaka över säkerheten och sundhelen i arbetet. Som ett led i detta arbete bör skyddsombudet delta vid plane­ringen av lokaler, anordningar och arbetsmetoder. Han bör i samraa syfte också delta i den förberedande planeringen som föregår större arbetsoperationer, t. ex. tankrengöring och reparationsarbeten vid vilka ingår svetsning och liknande ålgärder. Vidare bör nämnas den del av skyddsorabudens uppgifier som går ut på att vinna övriga ombord­anställdas aktiva medverkan i skyddsarbetet. För att ell skyddsombud skall kunna fullgöra sina uppgifier måsle ombudet ha möjlighet att följa utvecklingen på fartyget inom sitt skyddsområde genom att ta del av handlingar som ger upplysningar av belydelse för bedömande av skyddsförhållandena.

Tredje stycket handlar om utbildningen av skyddsombud. Dessa frågor har tidigare berörts i den allmänna motiveringen.

För att ge tillräckligt fast form åt skyddsombudsinstilutionen och för att tillförsäi

Till sjöss förstås med ledighet ofta alt man lämnar fartyget för kor­tare eller längre tid. Med hänsyn lUl della språkbmk föreslås en något annorlunda formulering i lagen om säkerheten på fartyg än i arbetar­skyddslagen.

Del kan naturligtvis i det enskilda fallet uppstå tvekan eller olika meningar om den tid som bör stå till skyddsombudets förfogande. Tiden för den insats som skyddsombudet behöver göra i akuta risk­situalioner eller i samband med olycksfall eller liknande kan självfallet inte bedömas och fastläggas på förhand. Det måsle därför ankomma på skyddsombudet att själv avgöra lidsålgången i sådana fall. Vad gäUer det löpande skyddsarbetet, t. ex. deltagande i skyddsronder och råd­givning i skyddsfrågor, bör lidsåtgången med fördel kunna bestämmas genom överläggningar ombord, eventuellt med biträde av de organisa­tioner som företräder redare och ombordansläUda. Det centrala parts-organet Sjöfartens arbetarskyddsnämnd bör även kunna fastställa rikt­linjer. I de flesta fall torde arbetsgivare och skyddsombud kunna nå enighet om den tid som bör stå till ombudets förfogande. Om enighet inte uppnäs meilan parterna bör det vara möjligt att hänskjuta frågan till sjöfartsverkets bedömning.

Den särskilda tid som enligt förevarande bestämmelser bör stå till

Prop. 1977/78: 55

152

skyddsombudels förfogande blir naturligtvis ytterligt växlande i olika fall. Utgångspunkten för bedömningen får främst bli skyddsområdets storlek och arbetets natur. I allmänhet bör viss tid anslås under vilken skyddsombudet kan ägna sig uteslutande åt att bevaka arbetsmiljöfrågor. Uppenbart är alt ombudei inte ulan skälig anledning får disponera sin tid så att han genom t. ex. landbesök hindrar fartygets avgång och atl verksamheten inte opåkallat får hindra fartygels avgång.

Av bestämmelserna följer även att skyddsombudet har rätt att inom sitt skyddsområde närvara vid tillsynsorgans förrättning ombord och vid undersökning som verkställs med anledning av inträffat olycksfall, tillbud e. dyl. Det är ofta lämpligt att skyddsombud är närvarande även vid andra besiktningar inom skyddsområdet.

Enligt utredningens åsikt är det lämpligt alt skyddsombud bereds tillfälle alt övervara och eventuellt bli hörd under sjöförklaring, som berör fartygets skydd mot ohälsa och olycksfall.

Enligt gällande 9 kap. 9 § andra stycket lagen om säkerheten på fartyg får inte någon förvägras ta del av innehållet i fartygets tillsyns­bok om hans rätt är beroende därav. TUlsynsboken är en officiell för­rättningsbok. Enligt 9 kap. 6 § andra stycket tillämpningskungörelsen till lagen skall skyddsombud ta del av innehållet i fartygets tUlsynsbok samt de särskilda meddelanden och anvisningar rörande skyddsförhål­landen, som kan ulfärdas av tillsynsmyndighet eller redare eller den som i redarens ställe brukar fartyget.

Skyddsombudens befogenheter i fråga om att få ta del av upplys­ningar om arbetsförhållanden bör emellertid inte låsas genom någon uppräkning ulan bör avse en rält atl la del av de handlingar och er­hålla de upplysningar i övrigt som är av belydelse för skyddsombudets verksamhet. Med förebild från 40 a § femte styckel arbetarskyddslagen upptar utredningen därför en reglering av dessa frågor i 9 kap. 7 § femte styckel lagen ora säkerheten på fartyg. Beslämmelserna innebär en rätt alt få del även av upplysningar som redaren inhämtat från exempelvis utomstående konsultföretag i den mån upplysningarna är av betydelse för skyddsarbetet.

9 kap. 8, 9, 10 och 11 §§

Genom paragraferna införs med förebild från arbetarskyddslagen i dess lydelse efter 1973 års ändringar befogenhet för skyddsorabud att avbryta farliga arbeten.

Sora huvudregel i arbetslivet gäller att arbetstagaren är skyldig att underställa sig arbetsgivarens arbetsledning. Denna regel är inte fast­slagen i lag ulan vilar på arbetsrätlslig sedvänja och har dokumenterats i domslolspraxis.

Arbetstagaren är eraellertid inte skyldig alt under alla förhållanden stå till förfogande för arbete. Arbetsgivaren får sålunda inte stödja sin

Prop. 1977/78: 55

153

ordergivning på en avlalstolkning som han bör förstå är oriklig.

Arbelsskyldigheten förutsätter vidare atl vad som fordras av arbets­tagaren objektivt sett är rimligt. I detta ligger atl arbetslagaren inte är skyldig att utsätta sig för onödig fara till liv eller hälsa. Härvidlag kan behövas en avvägning med hänsyn till vikliga samhällsintressen. Arbets­tagare kan dock vägra att utföra en arbetsuppgift, ora det som fordras av honom är orimligt av sakligt godtagbara skäl. Betydelse måsle härvid tillmätas även den enskildes upplevelse av situationen när det gäller allvariig och omedelbar fara för liv och hälsa.

Sora ytterligare en begränsning i arbetsgivarens arbelsledningsräll brukar anföras att arbetstagarens lydnadsplikt viker vid konflikt med intresse av högre ordning. Härmed avses främst fall då orderns verk­ställande skulle innebära överträdelse av föreskrifter i lag och författ­ning till skydd för allmän säkerhet.

Lydnadsplikten på fartyg hänger saraman med de särskUda krav som måste uppställas från säkerhetssynpunkt. För att inte fartyg, ombord­varande eller last skall utsättas för fara krävs atl givna order följs snabbt och ovillkorligt. Sjötjänsten förutsätter också i motsats till vad som vanligtvis är regeln inom det övriga arbetslivet att arbets­tagaren, när säkerheten ombord kräver särskilda insatser, påtar sig arbetsuppgifter, som utsätter honom för fara för liv och hälsa. Myckel har otvivelaktigt gjorts för att minska riskerna inora sjömansyrket. Trots della uppstår emellanåt situationer ombord, t. ex. vid hårt väder, när en befattningshavare måste kunna beordras till en riskfylld arbets­uppgift för atl förebygga allvarligare fara. Med utgångspunkt från nu återgivna synpunkter har i sjömanslagen (1973:282) intagits en ut­trycklig bestämmelse om lydnadsplikten av innehåll att sjöman skall efterkomma förmans order angående tjänsten och noga följa givna föreskrifter.

I förarbetena till sjömanslagen framhålls särskilt, att lydnadsplikten inte kan vara absolut. Arbetsgivaren kan sålunda inte stödja sig pä en avtalstolkning som han bort förstå vara ohållbar. Ej heller torde lydnad kunna krävas, när ordern leder lill att sjömannen utsätts för allvarlig förlust eller till att han begår uppenbart olagliga handlingar. Enligt fartygsmiljöutredningen följer av de uttalanden som gjorts om lydnads­plikten ombord alt en besättningsman inte kan tvingas atl raedverka t. ex. vid tankrengöring som sker i strid mot gällande föreskrifter och anvisningar till förebyggande av brand eller gasförgiftning.

De skäl som anförts till stöd för att ge skyddsombud till lands större befogenheter när del gäller att ingripa mot farligt arbete gör sig gällande även beträffande fartygsarbete. De speciella förhållanden som gäller arbetslivet till sjöss utgör såsom framgått inte någol principiellt hinder mot att på detta sätt stärka skyddsombudets ställning ombord. Utred­ningen föreslår därför en regel som ger skyddsombud rält att bestämma

Prop. 1977/78: 55

154

att arbete skall avbrytas om del medför allvarlig fara för de ombord­varandes liv eller hälsa och rättelse inte genast kan uppnås efter hän­vändelse till befälhavaren. I denna befogenhet ligger även rält att be­stämma att sådant farligt arbete inte skall påbörjas.

Vid utforraningen av en regel för fartygsförhållanden motsvarande 40 b § i arbetarskyddslagen måste emellertid beakias att tiUsynsmyndig­hetens beslut i etl uppkommet fall ombord ofta på grund av det stora avståndet mellan fartyget och hemlandet, inte kan erhållas inom rimlig lid. Del är därför i sådana fall inte möjligt alt göra skyddsombudels beslut beroende av sjöfartsverkets ställningstagande såsom tillsynsmyn­dighet. De problem som här kan uppkomma hänför sig emellertid uppenbarligen endast till sådana fall, där fartyget i fråga inte befinner sig i svensk hamn. I situationer där fartyget befinner sig i svensk hamn saknas anledning att avvika från den huvudregel sora gäller enligt 40 b § arbetarskyddslagen och utredningsförslaget har därför utformats i enlighet därmed.

Vad gäller de övriga fallen, nämligen där fartyget befinner sig utom svensk hamn, har utredningen stannat för all överlåta på befälhavaren att ta del yttersta ansvaret för om ett av skyddsombud förbjudet arbete skall fortsätta eller inte. För den föreslagna lösningen talar, utöver de praktiska skäl som redan antytts, del självständiga säkerhetsansvar som åvilar befälhavaren ombord. Givet är atl etl skyddsombuds beslut alt avbryta arbete inte får åsidosättas av en befälhavare ulan vidare. För alt understryka den allvarliga innebörden av skyddsombudens ställnings­taganden i frågor som rör de ombordvarandes liv eller hälsa föreslås att befälhavaren mot sådant ställningstagande får beordra arbete endast om han finner beslutet ogmndat eller arbetet nödvändigl för att undan­röja eller förebygga fara, som bedöms större än den risk som föranlett beslutet. Det är självfallet att befälhavaren och skyddskomraittén vid bedömningen av situationen skall samråda med den eller dem som när­mast har ansvaret för arbetet i fråga. Utredningen har närmare över­vägt atl i författningstexten ge uttryck ät skyldigheten atl sararåda med dem som i egenskap av arbetsledare sålunda har det närmaste ansvaret för arbetet. I del sammanhanget har maskinchefens särskilda i lag an­givna säkerhetsansvar för fartygets maskineri och annan teknisk utrust­ning även beaktats. När utredningen avstått från att författningsmässigt reglera samrådsskyldigheten samtnanhänger detta främst med att för­hållandena får antas variera så starkt från fall till faU att någon mer vägledande regel för samråd knappasl kan ges. Samverkan av detta slag skall givetvis sökas raed den eller dem som har bäst erfarenhet och kun­skaper på det aktuella området. Försök att raera strikt binda inhäm­tandet av råd tUl viss eller vissa befattningshavare ombord kan lätt bli vilseledande i det praktiska fallet. Mot en i lagen närmare reglering av samrådsskyldigheten  har  också  från  principiella  grunder  invänts,   att

Prop. 1977/78: 55

155

detta skulle innebära en inte önskvärd spridning av det speciella ansvar som befälhavaren ålagts som följd av alt skyddsombuds beslut att stoppa arbete inte inom rimlig tid kan komma under tillsynsmyndighetens prövning.

Befälhavarens nu nämnda rätt atl åsidosätta skyddsombuds beslut gäller även sådana fall där skyddsombud utnyttjat sin befogenhet enligt

8 § andra stycket att avbryta arbete som han anser sker i strid mot för­

bud enligt 8 kap. 1 §.

Befälhavarens ingripande enligt 9 § får förutsättas ske efter ell nog­grant övervägande i sådana situationer där skyddsorabudet gjort en uppenbar felbedömning eller hans beslut måste vika för ett övergripande säkerhetsintresse. För att inskärpa betydelsen av att befälhavaren vid sin prövning noga beaktar de ombordanställdas skyddsintresse föreslås en straffregel för del fall att befälhavare i strid mot skyddsombuds be­slut enligt 9 kap. S § beordrar arbete utan att skäl som anges i 9 § före­ligger.

För att möjliggöra en utredning av vad sora förekommit föreslås att beslul av skyddsombud och befälhavarens beslul i nu berörda avseenden antecknas i skeppsdagbok. På vissa fartyg finns ej sådana dagböcker. För sådana fall bör en särskUd handling upprättas över fattade beslut jämte skälen för dessa. För en sådan handling behöver särskilda form­krav inte StäUas.

Beslut som skyddsombud eller befälhavare fattar enligt 9 kap. 8 eller

9 § skall genom befälhavarens försorg omedelbart sändas till sjöfarts­

verket som i den mån tillgänglig utredning medger det skall meddela de

föreskrifter som erfordras till tryggande av säkerheten ombord. För det

fall att befälhavaren åsidosätter sin skyldighet atl omedelbart översända

beslut enligt  8 eller  9 §  föreslår utredningen  att  straffbestämmelsen  i

10     kap. 9 § kommer att omfatta även delta fall.

I fråga om skyddsombudets praktiska handlande vill utredningen framföra följande synpunkler. Enligt 9 kap. 8 § bestäms gränserna för skyddsombudets befogenheter av förutsättningarna att det föreligger omedelbar och allvarlig fara. De situationer som här avses behöver inte vara av livshotande karaktär utan det räcker med risk för kropps­skada. Det måste har beaktas att i många arbetsuppgifter ligger elt visst oundvikligt risktagande, t. ex. vid förtöjning av fartyg under be­svärliga förhållanden.

Tidigare har anförts att grundsatsen bör vara att partema skall i samverkan bedriva skyddsverksamhet. Det är med hänsyn härtill nöd­vändigt att skyddsombudet så långt möjligt samråder med arbetsled­ningen på fartyget i situationer där en arbetsuppgift bedöms som riska­bel. Skulle skyddsombudet för del ifrågavarande skyddsområdet och huvudskyddsombudet ha olika uppfattning angående behovel av in­gripande, får arbetstagarna ytterst anses företrädda av huvudskydds­ombudet.

Prop, 1977/78: 55

156

Den föreslagna utvidgningen av skyddsombudens befogenheter syftar till att ge ökad tyngd åt skyddsombudens handlande i riskfyllda lägen och att inskärpa vikten av alt fartygen har en effektiv skyddsorganisa­lion med möjlighel alt utan dröjsmål falla beslul i skyddsfrågor. Det framstår samtidigt som uppenbart all den föreslagna rätten atl avbryta ett arbete endast bör aktualiseras i undantagsfall. Med en fungerande skyddsorganisalion bör i de allra flesta fall möjlighet finnas alt behandla frågan inom denna. Exempel på fall då det kan finnas skäl all avbryta arbete är om föreskriven skyddsanordning saknas eller ej fungerar och exempelvis risk för kroppsskada på grund härav föreligger. Ett annat exempel kan vara atl gmndad misstanke uppkommit om att tiUlräde till visst arbetsutrymme är förenat med allvarlig fara på grund av gas-förekomst eller liknande. Det kan då finnas skäl att avbryta arbetet för att få tUl stånd en undersökning.

Enligt 9 kap. 11 § är skyddsombud fri från skadestånd till följd av åtgärd som han vidtagit enligt 8 §. Denna regel har sin motsvarighet i 40 b § andra stycket arbetarskyddslagen och har ansetts behövlig för att ge skyddsombud garantier raot skadeståndsanspråk och ersättnings­skyldighet på grund av beslut, som denne fattat ora atl arbete skall avbrytas. Underlåtenhet av skyddsombud att i farosituationer som avses i paragrafen begagna sig av rällen att avbryta arbete får själv­fallet inte heller föranleda skadeståndsansvar.

9 kap. 12 §

Såväl inom arbetslivet i land som på fartygen är avsikten att skydds­kommittén skall ha en central ställning i skyddsverksamheten. Efter förebild från bestämmelserna i den nya lydelsen av arbetarskyddslagen (41a§) föreslår utredningen alt skyddskoramilléns allmänna uppgifter redovisas i lagen om säkerheten på fartyg.

I den föreslagna texten har utöver vad som sägs i motsvarande be­slämmelse i arbetarskyddslagen tUlagts att verksamheten i skyddskom­mittéer även skall avse andra åtgärder av större betydelse för säker­heten i arbetet. Härmed avser uiredningen alt understryka vikten av alt skyddskommittén får utöva ett brett inflytande på säkerheten om­bord och ges tillfälle alt medverka t. ex. vid planeringen av arbeten som tankrengöring och reparationer i tankar och lastrum.

9 kap. 18 §

Liksom flertalet av lagens bestämmelser tar även beslämraelserna om skyddet mot olycksfall och ohälsa direkt sikte på förhållandena på svenska fartyg. Gmndregeln i 3 kap. 1 § gäller emellertid även ut­ländska fartyg, och kan sägas uttrycka ett generellt krav på atl utländskt fartyg i svenskt farvatten skall uppfylla en vedertagen minsta standard i fråga om  arbetarskydd och hygien.  I vissa fall  kan  även svenska

Prop, 1977/7S: 55

157

detaljbestämmslEer komma att gälla för utländska fartyg. Delta gäller särskilt om bestämmelserna kan föras tillbaka på internationell kon­vention soni bJliätts av fartygels hemland.

När det gäller lastnings- och lossningsinrättningar finns detaljbesiäm­melser som generelll tillärapas på utländska fariyg oavsett om dessa omfattas av aen bakomliggande internationella konventionen eher inte.

Även andra skäl kan anföras för att låta lagens bestämmelser gälla utländskt fariyg. Som närraare utvecklats i förarbetena tiU sjöraans-lagen (1973: 2fe2) bör lagstiftning om arbetarskydd kunna komma i fråga för tillänipning på t. ex. fartyg som sysselsätter i Sverige bosatta personer och som gör regelbundna resor på svenska hamnar. Reglerna i 9 kap. bör därför i likhet med dem i 3 kap. kunna göras tillämpliga på utiändskl itr.yg.

10 kap. 4 §

Enligt gällande bestäraraelser döms befälhavare som bryter mot nytt­jandeförbud tjj) böter eller fängelse i högst sex månader. Fartygsmiljö­utredningen har föreslagit att den redan föreliggande möjligheten för tillsynsmyndigheten att meddela förbud kompletteras med möjligheten att meddeia jöielägganden. Av denna anledning föreslås att straffbe­stämmelsen utvidgas atl avse även överträdelse av meddelat föreläg­gande.

Den nya bestämmelsen är utformad raed hänsyn till att även annan än befälhavaiien kan göras skyldig lill överträdelse av förbud eller åsidosättande i,v ett föreläggande.

I närmiisl motsvarande lagrum i arbetarskyddslagen (63 §) anges slraffmaximujji: till fängelse i högsl elt år. Detta är en skärpning i för­hållande till löre den 1 januari 1974 gällande regler. För att nå överens­stämmelse rned straffregeln i arbetarskyddslagen föreslår fartygsmiljö­utredningen att straffskalan för fängelse ändras till atl omfatta fängelse i högst ett ål.

I andra slycke: har upptagits en regel för att undvika att straff ut­döms i fall niir föreläggande eller förbud kombinerats med vite.

10 kap. 5 §

Vid bedömningen av behovet att införa en särskild straffbestämmelse för befälhavare som missbrukar sin befogenhet alt beordra arbete som stoppats av skyddsombud har utredningen beaktat möjligheten atl enligt 3 kap. 11 § ingripa mot den som hindrar skyddsombud från att fullgöra sina uppgiiier Det skall emellertid observeras att detta lagrum knap­past kan åberopas mot befälhavare som ulnyttjar sin lagliga befogenhet att gå emot *:kyddsombuds beslut och därmed göra sig skyldig till all­variigt fel. Frånvaron av ett särskilt slraffstadgande för missbmkssitua-lioner skulie därför kunna leda till att befälhavare i sådana fall kunde helt undgå påföljd.

Prop, 1977/78: 55

158

Befälhavarens befogenheter enligt 9 kap. 9 § är unika såtillvida som de är helt betingade av det förhållandet all lUlsynsmyndigheten för fartygsarbelet, i motsats lill yrkesinspeklionen till lands, inte är till­gänglig för ett ställningslagande i de fall när skyddsombud avbrutit ar­bete. Den föreslagna straffbestämmelsen är ett uttryck för befälhavarens särskUda ansvar för att handha sina befogenheter med omsorg och rätt­rådighet. Straffbestämmelsen är avsedd atl kunna lillämpas i etl sådant fall där en befälhavares handlingssätt att grundlöst beordra etl arbete i strid mot ett skyddsombuds beslut framstår som ytterst klandervärt. För att befälhavaren skaU kunna straffas förutsätter paragrafen alt hans handlingssätt innebär ett uppenbari åsidosättande av intresset att skydds­arbetet ombord bedrivs i behörig ordning. En felbedömning av en upp­kommen silualion är i och för sig inte tillräcklig för att straffansvar skall inlräda. För att befälhavaren skall kunna dömas bör hans handlings­sätt vittna om bristande förståelse för skyddsombudets roll i skydds­arbetet eller nonchalans gentemot de former som lagstiftningen skapat för skyddsarbetet ombord.

10 kap. 9 §

Paragrafen har ändrats dels med hänsyn till den förskjutning av paragrafnumren som sketl och dels för all tillgodose behovet av straff­sanktionering av bestämmelserna i 9 kap. 10 §.

10 kap. 10 §

1 

X 

kap. 9 § har, efter mönster från arbetarskyddslagen, skyddsombud och ledamot av skyddskommittén ålagts tystnadsplikt. I samband där­med föreslår utredningen att straffbestämmelsen i nuvarande 10 kap. 9 § ändras lill överensslämmelse med motsvarande lagrum i arbetarskydds­lagen. Ändringen innebär bl. a. atl straff kan inträda vid brott som be­gåtts av oaktsamhet. Vidare har straffskalan på samma sätl som i 68 § arbelarskyddslagen bestämts till böter eller fängelse i högst ett år.

3.2 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1)

70 §

Informaiion lill sjöfartsverket om inträffade olycksfall inflyter genoni den rapporteringsskyldighet som följer av lagstiftningen om yrkesskade­försäkring. Genom denna information erhålls vissa upplysningar om olyckans art. För alt öka informationsvärdet lämnas för sjöfartens del vissa kompletterande upplysningar på rapporten enligt ell lilläggsformu-lär. Denna form av rapportering som sker i anslutning till yrkesskade­försäkringen anses emellertid av flera skäl alltför bristfällig för all fylla elt ändamål i del olycksförebyggande arbetet. Principerna för yrkes­skadestatisliken   är   under   övervägande   inom   yrkesskadestatistikutred-

Prop. 1977/78: 55

159

ningen. Fartygsmiljöutredningen har övervägt om inte sjöfartsverket genom den vanliga yrkesskaderapporteringen kan få del av de uppgifter om inträffade yrkesskador som behövs för riilsynsmyndighelens skade­förebyggande verksamhet. Efter vad fartygsmiljöutredningen under hand inhämtat kommer emellertid yrkesskaderapporteringen även i silt ut­byggda skick att vara begränsad tUl mera allmänna uppgifier. I vissa fall kommer det därför att visa sig erforderligt att inhämta komplette­rande uppgifier, t. ex. om vissa olycksfallstyper. Uiredningen föreslår därför att utöver vad som framgår av 70 § första siycket sjölagen regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan besluta om skyldighel för redare eller befälhavare att anmäla inträffade olycksfall eller tillbud till olycksfall eller sjukdomsfall. Härigenom kan 9 kap. 10 § lagen om säkerheten på fartyg upphöra att gälla.

3.3 Förslag till kungörelse om ändring i kungörelsen (1965: 908) med tillämpningsföreskrifter till lagen den 19 november 1965 (nr 719) om säkerheten på fartyg

1 kap. 6 §

Enligt 53 a § arbetarskyddslagen kan tillsynsmyndighet (yrkesinspek­tionen) meddela de föreskrifter som behövs i fråga om skyddsåtgärder på s. k. gemensamt arbetsställe.

Samma behov av föreskrifter kan också göra sig gällande i fråga om fartyg som utgör gemensamt arbetsställe. Fartygsmiljöutredningen före­slår därför alt sjöfarisverkei får molsvarande befogenheter atl meddela sådana föreskrifter och att bestämmelser härom tas in i tillämpnings­kungörelsen till lagen om säkerheten' på fartyg. I de fall då ansvaret enligt förslaget till 9 kap. 5 § lagen om säkerheten på fartyg åvilar annan än redaren eller denne då fartyget är inlaget på varv i Sverige, bör emellertid yrkesinspektionen meddela erforderliga föreskrifter.

; kap. 7 §

Bakgrunden till bestämmelsen har behandlats i motiven til! 9 kap. 10 § lagen om säkerheten på fartyg.

1 kap. 8§

Efter mönster av 67 § arbetarskyddskiingörelsen föreslår utredningen atl som ett nytt slycke i 1 kap. 8 § tillämpningskungörelsen tiil lagen ora säkerheten på fariyg intas regler öra myndighets skyldighel att till­handahålla skyddsombud avskrift äv råd, anvisning, föreläggande eller förbud som meddelats av myndigheten. Fartyg med större bruttodräk­tighet än 20 registerton skall vara försedda med officiell förrättnings-bok, s.k. tillsynsbok. I denna skall i allmänhet antecknas tillsynsmyn­dighets beslut som meddelas vid förrättning ombord. Enligt utredningens

Prop. 1977/78: 55

160

uppfattning kan särskild underrättelse underlåtas då myndighetens be­slut antecknats i tillsynsboken. Skyddsombudet har enligt 7 kap. 20 § lagen om säkerheten på fartyg och 9 kap. 6 § tiUämpningskungörelsen till lagen om säkerheten på fariyg rätt att ta del av innehållet i lUlsyns-boken.

/ kap. 24 S

Enligt 74 § arbetarskyddskungörelsen skall avskrift av dom eller slut­ligl beslut ) mål om ansvar enligt arbetarskyddslagen eller med stöd därav meddelade föreskrifier sändas till yrkesinspeklionen.

Liksom beträffande arbetslivet i land är det angeläget för tillsyns­myndigheten atl kunna följa utvecklingen då det gäller den rättsliga prövningen av skyddsfrågor. Fartygsmiljöutredningen föreslår därför att en bestämmelse motsvarande 74 § arbetarskyddskungörelsen införs i tillämpningskungörelsen sotn 1 kap. 24 §.

9 kap. 6 §

I gällande 9 kap. 6 och 7 §§ tUlärapningskungörelsen till lagen om säkerheten på fartyg finns vissa bestämmelser om skyddsombuds upp­gifter. Dessa bestämmelser motsvarar i allt väsentligt den lydelse 64 § arbelarskyddskungörelsen hade före 1973 års ändringar. Genom dessa ändringar kom skyddsombuds uppgifier att närmare regleras i 40 a § denna lag. Molsvarande bestämmelser i arbelarskyddskungörelsen blev därmed överflödiga och 64 § arbetarskyddskungörelsen fick därför ett ändrat innehåll. Nuvarande lydelse av sistnämnda paragraf innehåller i första stycket en beslämmelse om att arbetsgivare skall underrätta skyddsombud om lUl vem framställning skall ske i skyddsfrågor. Här­igenom vill man fästa uppmärksamheten på att verksamheten vid fram­för allt siörre företag organiseras så alt skyddsombudet alltid har möj­lighet all vända sig till en särskilt utsedd arbetsledare, i första hand den med vilken skyddsombudet närmast samarbetar.

Även för skyddsarbetet ombord är det värdefullt att någon utses som får särskild uppgift att för fartygets räkning motta framställningar i skyddsfrågor, Utredningen föreslår en regel om att befälhavaren får ansvaret för sll en eller flera med denna uppgift finns utsedda.

I vissa fall, t. ex. när det gäller mera omfattande åtgärder, kan finnas skäl för skyddsombud eller skyddskommitté alt kontakta rederiets för arbetarskyddet ansvariga tjänstemän direkt. För delta ändamål föreslås skyldighet för redaren att underrätta de ombordanställda om till vem inom rederiet framstäUningar i frågor om fartygets skyddsförhållanden skall riktas.

I paragrafens andra slycke föreskrivs, efler mönster från 64 § arbetar­skyddskungörelsen, att skyddsombud skall göra framställning om åtgär­der  för att få  till stånd tillfredsställande skyddsförhållanden om han

Prop, 1977/78: 55

161

finner att sådana behöver vidtas och vidare att skyddsombud kan be­gära att viss undersökning skall göras för kontroll av förhållandena inom skyddsområdet, dvs. den del av arbetsstället som bevakas av om­budet. Skyddsombudet har rätt att genast få skrifUigt bevis om fram­ställningen.

Besked i den fråga som föranlett framställningen skall enligt iredje stycket lämnas utan dröjsmål. Sker inte detta, får skyddsombud påkalla ingripande av sjöfartsverket. Motsvarande gäller om framställningen inte beaktas inom skälig tid.

Enligt samma stycke får skyddsombud direkt påkalla att skydds­kommitté, om sådan finns, behandlar skyddsfråga.

Slutligen föreskrivs i fjärde stycket att det vid varje arbetsställe bör ske regelbunden översyn genom skyddsrond.

Systemet med skyddsronder är en form för det praktiska skydds­arbetet som visat sig kunna verksamt bidra till goda resultat i det olycksfallsförebyggande arbetet. Denna form har också genom insatser från Sjöfartens arbetarskyddsnämnd introducerats på fartygen. I likhet med vad som skett i land vUl fartygsmiljöutredningen rekommendera att förfarandet med skyddsronder kommer tiU användning genom en föreskrift därom i 9 kap. 6 § fjärde stycket tillämpningskungörelsen.

9 kap. 7 §

Nu gällande lydelse av paragrafen har behandlats i anslutning lill 9 kap. 6 §. Bestämmelserna har med viss ändring föreslagits överflyttade till 9 kap. 6 §.

Arbetarskyddskungörelsen behandlar i 65 § regler om skyddskom­mitténs sammansättning m. m.

Fartygsmiljöutredningen föreslår atl regler om skyddskommitténs sammansättning m. m. införs som ny lydelse av 9 kap. 7 §.

Vissa regler om kommitléns sammansättning har redan berörts i mo­tiven till de föreslagna ändringarna tUl 3 kap. 10 § lagen om säker­heten på fartyg. Härutöver kan del vara befogat att för sjöfartens del ange riktlinjer för antalet ledamöter och bland vilka kategorier om­bordanställda dessa bör utses.

Bestämmelsen att i kommittén bör ingå ledamot som tillhör styrelsen för facklig organisation av ombordanställda som verkar inom fartyget avser det fallet att det finns fartygsklubb på fartyget.

I skyddskommitté skall enligt paragrafens föreslagna lydelse ingå skyddsombud. Det fömtsälts alt huvudskyddsombud ingår i kommittén om sådant ombud utsetts på fartyget.

Med hänsyn till växlingar mellan besättningar på ett och samma far­tyg på grund av inom sjöfarten tUlämpat avlösningssystem rekommen­deras i paragrafens andra slycke att skyddskommitté sammanträder minst en gång varannan månad.

11    Riksdagen 7977/75. 1 saml. Nr 55

Prop, 1977/78: 55

162

9 kap. 8 §

Paragrafen har ingen motsvarighet i gällande bestämmelser. Bestäm­melser av motsvarande innebörd har införts i arbelarskyddskungörelsen genom 1973 års ändringar (se 65 a §).

Arbetsmiljöutredningen har i sina allmänna överväganden och för­slag utförligt uppehållit sig vid skyddskommittéernas befogenheter, (SOU 1972: 86 s. 247248). Fartygsmiljöutredningen anser att dessa motiv kan överföras till sjöfartens förhållanden. Då fartygsmiljöutredningen avser att i senare belänkande ta upp frågor om sjöpersonalens hälso­vårdsförhållanden, förbigås här skyddskommittéernas befattning med företagshälsovårdsfrågor. Med anpassning av den nämnda motiveringen lill sjöfartens förhållanden kan följande anföras.

Arbetsgivarens och arbetstagarnas representanter skall i skyddskom­mittén överlägga om och söka uppnå enighet i de frågor som faller inom kommitténs område. Såväl redare som anställda har ett starkt intresse av att formerna för parternas samverkan inom arbetarskyddet förbättras och effektiviseras. Om en fråga faller inom skyddskommitténs område följer därav alt frågan i. princip skall behandlas inom kom­mittén innan något avgörande sker. I undantagsfall kan dock situatio­nen vara sådan att det är motiverat att exempelvis skyddsombud för frågan direkt tUl tillsynsmyndighet, i allmänhet sjöfartsverket. Vidare får undantag givetvis göras för sådana frågor varom enighet kunnal uppnås mellan skyddsombud och förelrädare för arbetsgivaren redan i etl lidigare skede och där ålgärd kommer till stånd på denna väg. Denna sida av skyddsverksamheten lorde oftast gälla frågor av mindre räckvidd. I övriga fall är det av väsenllig belydelse all, på nyss angivet säll, överläggning mellan parterna kommer till stånd inom skydds­kommittén i frågor om arbelsmUjön. Det bör ankomraa på båda parter alt eftersträva att ge dessa frågor en allsidig belysning samt atl finna lösningar som tillgodoser den enskilde arbetstagarens anspråk på till­fredsslällande arbetsförhållanden. Uppnås enighet mellan dem som re­presenterar arbetsgivaren och arbetstagarnas företrädare finns gmnd för skyddskommittén att fatta beslut som kan förutsättas bli verkställt. Av stor betydelse är här all ömse sidor företräds av representativa leda­möler i skyddskommittén. Det torde emellertid vara att förvänta alL större skyddsfrågor inte kan lösas utan att rederiets landorganisation berörs. Det är därför viktigt atl rederiorganisalionen anpassas så atl man inom rederiet kan handlägga de frågor som väcks inom skydds­kommittéerna ombord. I viss mån måste man inom sjöfarten acceptera den något omständligare handläggningen av skyddsfrågor som blir följ­den av rederiels medverkan. Som fömt sagls kan det i vissa fall, t. ex. på grund av frågans angelägenhet, vara motiverat att föra frågan direkt till tillsynsmyndighet.

Kan i skyddskommittén företrädare för de båda parterna, i förekom-

Prop, 1977/78: 55

163

mande fall efter kontakt med rederiet, inte ena sig om beslul, bör den ordningen gälla alt fråga, som faller inom ramen för fartygssäkerhels-lagstiflningen, utan dröjsmål hänskjuts lill tUlsynsmyndighet på begäran av ledamol. Därvid skall protokoll frän skyddskommUléns samman­träde så snart det kan ske genom ordförandens försorg översändas till myndigheten, som har att ta ställning i den hänskjutna frågan. Del måste förutsättas ligga i arbetsgivarens intresse atl inte föregripa myndighetens avgörande genom att vidla ålgärd i strid mol arbets­tagarnas uppfattning.

Tillsynsmyndigheten har vid sin prövning av hänskjutna frågor själv­faUet att iaktta gällande lagstiftning. Vissa frågor som uppkommer i skyddskommittén torde vara av den arl alt de mera lämpar sig för be­handling i särskilt samarbelsorgan. Eventuellt omfattas de inte av lag­stiftningen och kan då inte avgöras av lUlsynsmyndigheten. Utredningen vill understryka värdet av atl ett samarbelsorgan tillskapas för att an­vändas för behandling av frågor av sådan art som kan hänskjutas från skyddskommittén.

Del sagda innebär att inom rederierna och på fartygen bör delega­fion ske till skyddskommittén i så måtto atl frågor om arbetsmiljön först skall behandlas inom kommittén. Kan enligt tidigare anförda förfarande, avgörande inte ske beroende på att parterna ej kan gemensamt nå fram till beslut i skyddskommittén och atl ej heller annat samarbelsorgan slår lill buds samt att frågan inte faller inom tUlsyns­myndighetens kompetens skall arbetsgivaren avgöra frågan. Givetvis kan man också hänskjuta frågor av denna art lill förhandling.

Alll efter rederiets arl kan del vara lämpligt att överlämna åt skydds­kommittén atl beslula i vissa skyddsfrågor på så sätt att kommittén disponerar över medel enligt en uppgjord budget. Denna ordning är värdefull bl. a. genom att beslutade åtgärder snabbt kan genomföras.

Med hänsyn till de svårigheter som ibland syns föreligga all få skyddsåtgärder genomförda ulan dröjsmål, även om enighet i och för sig föreligger om atl åtgärden skall vidtas, bör i skyddskommitténs beslut anges den tid eller det lidsprogram som bör gälla för beslutets verkställande. Har ålgärden inte vidtagits inom denna tidsrara eller, om viss lid inte har angetts, inom skälig lid efter beslutels fattande, kan sjöfartsverkets ingripande påkaUas. Om parterna en gång har varit överens om alt åtgärden skall vidtas är en sådan utveckling tänkbar endasl i undantagsfall. En beslämmelse att skyddskommittén om möjligt skall ange den lid, inom vilken ålgärd skall vara verkställd, bör emel­lertid ge arbetsgivaren särskild anledning att se till att verkställigheten fungerar. Har i skyddskommitténs beslul inte angells den tid inom vilken beslutad åtgärd skall vara vidtagen kan givetvis även denna fråga föras vidare till tillsynsmyndigheten.

Prop.1977/78: 55

164

9 kap. 9 S

Paragrafen är ny inom sjöfartslagsliftningen. I 66 § arbelarskydds-kungörcisen finns en bestämmelse av liknande innebörd. Genom 1973 års ändringar infördes endiast den nyheten att även antagade av nytt skyddsombud skall anmälas lUl yrkesinspeklionen. Härigenom under­lättas yrkesinspektionens möjligheter till överblick av situationen i före­tagen beträffande den lokala skyddsverksamheten.

Det är självklart att ömsesidigheten i det lokala skyddsarbetet för­utsätter att arbetsgivaren får veta vem som utsetts tUl skyddsombud.

S-ir.nolikl hade denna information skett även utan reglering i för­fattning. Yrkesinspektionen skall verka för att det lokala skyddsarbetet kommer till stånd och har därför behov av att bli informerad på sätt som anges i paragrafen. Inspeklionen har även uppgiflsskyldigheter gente.mct ombuden och behöver av denna anledning kunna nå dessa.

Till sjöss tillämpas den ordningen alt uppgifl om val av skyddsombud skall införas i fartygels tUlsynsbok. Någon central eller kontinuerlig rapportering har inte förekommit fram lUl 1972 då sjöarbelsmarknadens organisationer i samråd med sjöfartsverket bestämde att rapportering av va! av skyddsombud m, m. skulle ske till partsorganet Sjöfartens arbe­tarskyddsnämnd och tiU sjöfartsverket. Åtgärden skall ses mot bak­grund av den effektivisering av det skyddsarbete på fartygen som efter­strävas av Sjöfartens arbetarskyddsnämnd och sjöfartsverket gemensamt. Registrering av skyddsombud kan ha större betydelse liU sjöss än i land. Utredningen föreslår därför i förevarande paragraf en skyldighet att till sjöfartsverket rapportera de här avsedda förhållandena angående skyddsombuden ombord. Av praktiska skäl har rapporteringen ålagts befälhavaren. Skyddsombuden till sjöss har alt fullgöra sina åligganden avskurna från regelbundna kontakter med egna organisationer och till­synsmyndigheter. Svårigheterna alt hålla skyddsombuden och även andra i skyddsarbetet engagerade personer informerade om skydds­arbetets utveckling är uppenbar. En känsla av anonymitet och bris­tande kontakter i skyddsarbetet har allmänt omvittnats av skydds­ombuden. Med hjälp av de uppgifter som inflyter genom rapporteringen får organisationer och myndigheter bättre möjligheter alt nå ombuden personligen.

Särskilt yttrande

Knut Hadrup

Arbetarskyddslagen har tillförts besläramelser som gör det möjligt för skyddsombud att avbryta arbete som kan innebära omedelbar och all-viriig fara för arbetstagares liv eller hälsa. Sådant ingripande kan gäUa i avvaktan på stäUningstagande av yrkesinspektionen. Det är angeläget

Prop, 1977/78: 55

165

att en liknande beslämmelse, i den utsträckning detla är möjligt, även kommer atl gälla för arbete som hänföres till skeppstjänst.

Då fartyg ligger i svensk hamn är det möjligt alt i princip tUlämpa samma bestämmelser som för andra larbetsplatser.

Utredningsmannen föreslår alt då fartyg befinner sig utom svensk hamn gäUer skyddsombudets beslut lUl dess befälhavaren tagit ställning. Befälhavaren får i viss utsträckning en med yrkesinspektionen och sjö­fartsverket i arbetarskyddsfrågor liknande ställning. Befälhavaren får beordra av skyddsombudet avbrutet arbete om han finner beslutet uppenbart ogrundat eller arbetet nödvändigt för alt undanröja eller förebygga fara som bedöms större än den risk som föranlett beslulel.

I betänkandets sammanfattning har bl. a. anförts: "På ett fartyg har befälhavaren under redaren/arbetsgivaren tillagts ett legalt ansvar för säkerheten med starka inslag av självständighet. Samraa förhållande gäller maskinchefen inom dennes ansvarsområde." Med denna skrivning fastslår utredningsmannen att det ombord finns två särskilt angivna be­fattningshavare som har ett legalt ansvar för säkerheten. För maskin­chefens vidkommande är detla ansvar bl. a. reglerat i lagen om säkerhet på fartyg 9 kap. 8 § och har följande lydelse: "Maskinchefen ansvarar för att fartygets maskineri och inrättningar är i behörigt skick, att far­tygets brandsläckningsanordningar äro klara tUl omedelbart bmk saml all erforderliga förnödenheter för maskineriets  drifl finnas ombord."

Utredningsmannen har i del förslag som föregått den slutgiltiga ver­sionen tUl lagtext i 9 kap. 9 § beaktat del särskilda ansvar som till­delats maskinchefen. Texten har följande lydelse: "Innan befälhavare i strid mot skyddsombudets beslut beordrar arbete skall han samråda med maskinchefen samt höra skyddskommittén, om sådan finnes, om ej tvingande hinder föreligger."

Denna formulering avser alt samråd skall gälla arbetarskyddsfrågor i hela fartyget. På många fartyg har maskinchefen med l:e maskinisten som verkställande arbetsledare ansvar för underhållet av hela fartyget. Det är en klar trend att detta system kommer att tillärapas på flertalet fartyg. Utredningsmannens förslag om ett totalt samråd kan därför väl motiveras. Jag har emellertid inom uiredningen begränsat mitt krav om sararåd till atl endast avse inom maskinchefens ansvarsområde.

Utredningsmannen har i sitt slutgUliga förslag, från förslag om totalt samråd, uteslutit varje form av samråd och föreslår endast att skydds-kommhtén skall höras, om sådan finnes, och ora ej tvingande hinder föreligger.

För att befälhavaren skall kunna beordra av skyddsombudet avbrutet arbete fordras endast att befälhavaren finner beslutet ogrundat eller arbetet nödvändigt för atl undanröja eller förebygga fara som bedöms större än den risk som föranlett beslutet. Det finns inget sätt att objek­tivt fastställa då dessa krav är uppfyllda. Detta kan medföra alt befäl-

Prop. 1911/lS: 55

166

havaren på enbart subjektiva grunder kan bortse från det inflytande som enligt lagen skall tillkomma skyddsombudet. Utredningen anser också att befälhavarens handlingssätt skall vara ytterst klandervärt och att hans handlingssätt innebär uppenbart åsidosättande av intresset alt skyddsarbetet ombord bedrivs i behörig ordning för alt denne skall kunna ställas till ansvar inför domstol. För alt befälhavaren skall kunna dömas skall han enligt utredningen ulöver vad ovan anföi-ts visa bris­tande förståelse för skyddsombudets roU i skyddsarbetet eller noncha­lans gentemot de former som lagstiftningen skapat för skyddsarbetet ombord.

En skyldighel för befälhavaren att samråda med maskinchefen kan leda rill en mera omsorgsfull och saklig prövning av föreliggande om­ständigheter. Den i förslaget intagna straffregeln för befälhavaren, vilken innebär att böter kan utdömas, lorde sakna prakdsk betydelse. Det kommer inte att bli någon trängsel vid domstolarna av befälhavare som kan lagforas för brott mot lagens arbetarskyddsbestämmelser.

De arbelarskyddsfrågor som kan bli aktuella ombord kan för sak­kunnig behandling ofta kräva myckel goda tekniska kunskaper. Det är inte rimligt alt tro att det alltid skall vara möjligt att ombord få till­gång på skyddsombud med dessa kvalifikationer. Befälhavare som har nautisk utbildning kan komma i samma situation som skyddsombudet. Det är troligt att skyddsombudet i en sådan situation får ytterst svårt att hävda sig mot befälhavaren. Maskinchefen är den främste tekniske experten ombord och kunde i denna sin egenskap utgöra ett värdefullt stöd för skyddsombudet. I vissa situationer kan naturligtvis ett samråd med maskinchefen också vara ett stöd för befälhavaren. Maskinchefen kan på grund av sina teoretiska kunskaper och praktiska erfarenheter vara en balanserande och kompletterande faktor mellan skyddsombud och befälhavare. Jag upplever det som en fullständigt orimlig situation att den tekniskt mest erfarne befattningshavaren ombord inte skall med­verka i arbetarskyddet i den ytterst komplicerade miljö som ett fartyg utgör.

Ett fartygs maskinrum är en ytterst svår arbetsmiljö. De svåraste olyckorna och olyckstillfällena inträffar vanligen i maskinmmmet och till detta hörande utrymraen. Det är helt oförsvarligt att inte obligatoriskt knyta maskinchefen tUl arbetarskyddsorganisationen inom delta om­råde. Maskinchefens lagligt faststäUda ansvar för driften sammanfaller ofta raed skyddsfrågor. För undvikande av konfliktsituationer borde det därför varit naturligt att genom ett samrådsföreläggande knyta maskinchefen till fartygets skyddsorganisation.

Utredningen anför: "När utredningen avstått från att författnings­mässigt reglera samrådsskyldigheten sammanhänger detta främst med att förhållandena får antas variera så starkt från fall tiU faU att någon mer vägledande regel för samråd knappast kan ges." Motiveringen är

Prop. 1977/78: 55

167

en skrivbordäkonstruktion. Någon vägledande regel är fullständigt onödig. En bestäraraelse om samråd med maskinchefen är tillfyUest och kan i sin enkelhet inte bli föremål för några tolkningssvårigheter. Skyddsombud skall finnas på fariyg med minst fem ombordanställda och det tUlhör undantaget att maskinchef saknas på dessa fariyg. I de fall fariyg med skyddsombud saknar maskinchef bortfaller självklart möjligheten titl samråd.

Med hänvisning till vad ovan anförts anser jag all 9 kap. 9 § i ut­redningens förslag skall utformas enligt följande:

Beslut av skyddsombud enligt 8 § gäller tU| dess sjöfartsverket tagit ställning i saken.

Befinner sig fartyget utom svensk hamn gäller skyddsombudets beslut till dess befälhaaren tagit ställning.

Mot skyddsombudels beslut får befälhavaren beordra arbete endast om han finner beslutet uppenbart ogrundat eller arbetet nödvändigt för all undanröja eller förebygga fara som bedöms siörre än den risk som förarJett beslutet. Innan befälhavaren i slrid mot skyddsombudets beslut beordrar arbete skall han samråda med maskinchefen i frågor som berör dennes ansvarsområde saml höra skyddskommittén, om sådan finnes, om ej tvingande hinder föreligger.

Prop. 1977/78: 55

168

Förteckning över sjösäkerhetsbestämmelser och vissa andra bestämmelser

rörande sjöfarten

31 december 1974 1    SÄKERHETEN PÄ FARTYG

1.1      Lagar och av Kungl. Maj:t utfärdade bestämmelser

1.1.1

Sjölagen (1891: 35 s. 1), Utdrag (1974: Al)

1.1.2

Lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg (1973: A28)

1.1.3

Kungörelsen (1965:908) med tillämpningsföreskrifter tUl lagen om säkerheten på fartyg (1970: A41)

1.1.4

Sjöbefälskungörelsen (1960:487) (1973: A32)

1.2      Ytterligare föreskrifter för tillämpningen

1.2.1

Fartygs sjövärdighet

1.2.1.1    Skrov

1.2.1.1.1

Sjöfartsslyrelsens kungörelse (1968: A19) om tUlämpning av 1960 års internationella konvention om säkerheten för män­niskoliv tiU sjöss m. m.

1.2.1.1.2

Sjöfartsverkets kungörelse (1971: A8) om förstärkning av far-

tyg för gång i is

1.2.1.1.3

Sjöfartsverkets kungörelse (1972: All) om transport till sjöss av flytande kemikalier i bulk (1972: All och 1973: All)

1.2.1.1.4

Sjöfartsverkets kungörelse (1970: A14) i samma ämne som 1.2.1.1.3 (gäller övergångsvis)

1.2.1.2    Maskineri

1.2.1.2.1

Se 1.2.1.1.1

1.2.1.2.2

Sjöfartsverkets kungörelse (1970: A9) om fartyg med obe­mannat maskinrum

1.2.1.3    Elektrisk   anläggning

1.2.1.3.1 Sjöfartsverkets kungörelse (1971:A15) om eleklrisk anlägg­ning och utrustning på fartyg

1.2.1.4    Styrinrättning

1.2.1.4.1    Se 1.2.1.1.1

1.2.1.5        Anordningar för interna kommunikatio­

ner

1.2.1.5.1    Se 1.2.1.1.1

1.2.1.6

Pejl- och luftrör och liknande anordningar 1.2.1.6.1    Se 1.2.2.3.2

1.2.1.7

Länsanordningar 1.2.1.7.1    Se 1.2,1.1.1

1.2.1.7    Brandskydd

1.2.1.7.1

Se 1.2.1.1.1

1.2.1.7.2

Sjöfartsverkets kungörelse (1970: A13) om brandskydd på fartyg

1.2.1.7.2.1 Sjöfartsverkets lUläggsbestämmelser (1974: All) Ull sjöfarts­verkets kungörelse (1970: A13) om brandskydd på fartyg

1.2.1.7.3

Sjöfartsverkets meddelande (1971: A13) om brandskyddsbe­stämmelser för tankfartyg

1.2.1.7.4

Sjöfartsslyrelsens gasolkungörelse (1963: AIO)

1.2.1.8    Bärgningsredskap

Prop. 1977/78: 55

169

1.2.1.8.1 Sjöfartsstyrelsens kungörelse (1968: A20) med föreskrifter om fartygs utrustning (1970: Al6)

1.2.1.9    Annan    utrustning

1.2.1.9.1

Se 1.2.1.8.1

1.2.1.9.2

Sjöfartsstyrelsens kompasskungöreise (1968: A21)

1.2.1.9.3

Sjöfartsstyrelsens lanternkungörelse (1968: A22)

1.2.1.9.4

Sjöfartsverkets kungörelse (1970: A44) om placering av far­tygs skeppsljus

1.2.1.10  R a d i o t e 1 e g r a f i   och  r a d i o t e 1 e f o n i

1.2.1.10.1 Se 1.2.1.1.1

1.2.2

Åtgärder till förebyggande av ohälsa och olycksfaU m. m.

1.2.2.1   Allmänna   bestämraelser

1.2.2.1.1

Sjöfartsverkets anvisningar (1971: A14) ora skydd mot olycksfall och ohälsa på fartyg

1.2.2.1.2

Sjöfartsverkets meddelande (1970: A21) angående säkerhets­åtgärder i samband med tankrengöring och andra arbeten i stora tankfartyg petroleum

1.2.2.1.3

Sjöfartsverkets säkerhetsanvisningar (1974: A18) för arbeten

med tankar m. m. på fartyg

1.2.2.1.4       Sjöfartsverkets meddelande (1973: A6) om risker i rum med

last som orsakar syrebrist eller som avger giftiga gaser

1.2.2.1.5      Sjöfartsverkets kungörelse (1973: AI3) om förbud att an­

vända minderårig lill vissa arbeten på fariyg

1.2.2.2   Arbetsrum,  maskiner etc.

1.2.2.2.1

Se 1.2,2,3,1

1.2.2.2.2

Sjöfartsverkets kungörelse (1973: A9) om lyftinrättningar på fartyg

1.2.2.2.3

Sjöfartsstyrelsens kungörelse (1969: A4) med föreskrifter om personlig skyddsutrustning mot buller

1.2.2.2.4

Sjöfartsverkets bestämmelser och rekommendationer (1973: A27) om skydd mot buller pä fartyg

1.2.2.2.5

Sjöfartsverkets kungörelse (1974: A9) om skyddsanordningar och skyddsåtgärder på fartyg

1.2,2,3       Bostadsrum,  hygien  och  sjukvård

1.2.2.3.1

Sjöfartsverkets kungörelse (1970: A4) om bostäder och eko­nomilokaler m. m. på fartyg

1.2.2.3.2

Sjöfartsverkets kungörelse (1970: A15) om dricksvatten på fartyg

1.2.2.3.3

Sjöfartsverkets kungörelse (1970: A29) om utrustning för syrgasbehandling och konstgjord andning på fariyg

1.2.2.3.4

Socialstyrelsens kungörelse om skeppsapolek (1970: A24)

1.2.2.3.5

Sjöfartsverkets anvisningar (1974: A17) om behandling av förgiftningar uppkomna vid transport av farligt gods, såsom kemiska bekämpningsmedel

1.2.3

Lastning och slabilitel

1.2.3.1 Allmänna   bestämraelser

1.2.3.1.1

Sjöfartsverkets fribordskungörelse (1974: A14)

1.2.3.2    Däckslast

1.2.3,2.1 Sjöfartsverkets kungörelse (1973: A14) om stuvning och säk­ring av container på däck på fartyg som ej är särskilt in­rättade för containertransport

1.2.3.3   Barlast

(inga detaljföreskrifler)

Prop. 1977/78: 55

170

1.2.3.4    Rörlig   last

1.2.3.4.1

Sjöfartsslyrelsens anvisningar (1963: A23) med anvisningar rörande transport av lös spannmål i östersjöfart

1.2.3.4.2

Sjöfartsverkels kungörelse (1970: A8) om transport rill sjöss av malmer, sliger och liknande material i bulk

1.2.3.5    Last av farligt gods

1.2.3.5.1       Sjöfartsverkets kungörelse (1970: AIO) om transport lill sjöss

av farligt gods

1.2.3.5.1.1

Sjöfartsverkets meddelande (1971: A30) om transport till sjöss av farligt gods

1.2.3.5.1.2

Sjöfartsverkets meddelande (1971: A16) om fara vid trans­port av farligt gods

1.2.3.5.1.3

Sjöfartsverkels meddelande (1971: A37) om provning av för­packningar för farligt gods som skall transporteras lill sjöss

1.2.3.5.1.4

Sjöfartsverkets tilläggsbestämmelser (1973: A29) lill sjöfarts­verkets kungörelse (1970: AIO) om transport till sjöss av farligt gods

1.2.3.5.1.5

Sjöfartsverkels lUläggsbestämmelser (1974: A4) lill sjöfarts­verkets kungörelse (1970: AIO) om transport lill sjöss av farligt gods

1.2.3.5.2

Sjöfartsverkets kungörelse (1971: A7) ora särskilda signaler vid transport till sjöss av farligt gods

1.2.3.5.3

Se 1.2.1.1.3

1.2.3.5.4

Se 1,2.1.1.4

1.2.3.5.5

Svenska hamnförbundels anvisningar om hantering av far­ligt gods i hamn (1972: A12)

1.2.3.5.9

Se 4,4,2

1.2.3.5.10

Se 1,2,2.3.5

1.2.4      Passagerartrafik

(inga detaljföreskrifler)

1.2.5      Bemanning

1.2.5.1

Se 1.2,1,1.1 (Se även huvudavsnitt 3)

1.2.5.2

Sjöfartsstyrelsens kungörelse (1968: A15) om vakthållning på fartyg i vissa fall

1.2.5.3

Sjöfartsstyrelsens kungörelse (1968: A18) om kvalifikations­krav för vissa befattningar i fartyg

1.2.5.4

Sjöfartsslyrelsens cirkulärskrivelse (1964: A6) om utkiksman och rorsman

1.2.5.5

Sjöfartsverkets föreskrifter (1974: AS) om radiovakthållning på fartyg

1.2.6       TiUsyn av fartyg

1.2.6.1

Se 1,2,1,1.1

1.2.6.2

Sjöfartsverkets kungörelse (1971: A3) om ingivande av far­tygsritningar m. m.

1.2.6.3

Sjöfartsverkets meddelanden (1966: A15) och (1972: A3) angående förordnande för vissa svenska utlandsmyndigheter att utöva tillsyn av fartyg

1.2.6.4

Sjöfartsverkets förteckning (1973: A3) över personer och företag som bemyndigats/godkänts ulföra vissa uppgifter be­träffande tillsynen av fartyg

1.2.6.5

Sjöfartsverkets föreskrifter (1969: A20) ora samverkan mel-

Prop. 1977/78:55

171

lan sjöfartsinspektionen och yrkesinspeklionen

1.2.6.6

Sjöfartsverkets föreskrifter (1970: A12) om medverkan av lots \ id tillsyn av fariyg

1.2.6.7

Sjöfartsverkets taxa (1971: A28) för sjöfartsinspektionen

1.2.6.8

Sjöfartsverkets taxa (1969: A21) för kontroll av fartygslan-leinor och kompasser

1.2.7

Förbud mot nyttjande (inga detaljföreskrifter)

1.2.8

AUgsauden för redare, befälhavare m.fl. till tryggande av säkerheten

1.2.8.1    Bestämraelser om skeppsljänsten m. m.

1.2.8.1.1

Se 5.2.1.1.11.4

1.2.8.1.2

Se 1.2.1.7.2 och 7.3

1.2.8.1.3

Se 1,2,1,8.1

1.2.8.1.4

Ss 1,2,2.1.11.4

1.2.8.1.5

Se 1.2,2,2

1.2.8.1.6

Se 3.2.2.3.2

1.2.8.1.7

Se 1.2,2,3.4

1.2.8.1.8

Se 1.2,3,4

1.2.8.1.9

Se 1,2.6

1.2.8.1.10

Råd och upplysningar (1973:A7) för skyddsombud på sven-f.ka fanyg

1.2.8.1.11

Skyddsanvisningar (1973: AS) för fartyg

1.2.8.2    Dagböcker  m.m.

1.2.8.2.1

Sjöfartsverkets kungörelse (1970: A18) om formulär liU skeppsdagbok, maskindagbok och kombinerad skepps- och m;iskindagbok (1970: A18, 1973: A15 och 1973: A16)

1.2.8.2.2

Sjöfartsverkels kungörelse (1970: A19) om förande av skeppsdagbok och maskindagbok m. m. (1970: A19 och 1973: Ai7)

1.2.8.2.3

Sjöfartsverkels råd och anvisningar (1971: A29) för skepps­dagboks och kombinerad skepps- och maskindagboks föran­de

1.2.8.3    Ulredning av olyckor m.m.

1.2.8.3.1

Sjöförklaringskungörelsen  (1967:294)   (1973: A36)

1.2.8.3.2

Sjöförklaringscirkulär (1967: 494), ej medtaget i handboken

1.2.8.3.3

Sjöfartsslyrelsens cirkulär (1967: A23) om rapport om sjö-ciycka och anmälan om sjöförklaring (1967:A2024), ej mediaget i handboken i avvaktan på nytt cirkulär

1.2.9 Påföljd för överträdelse av bestämmelserna

(inga detaljföreskrifler)

1.2.10          ö:riga bestämmelser

(inga detaljföreskrifler)

3    SJÖMAMäSOClALA FRÅGOR M. M.

3,1 Anställmngsförhållanden

3.1.1

Sjömanslag (1973: 282) (1973: A19)

3.1.2

Mönstringsförordningen (1961:87) (1973: A31)

3.1.2.1 Sjöfartsverkets anvisningar (1972: Al) om tiUämpningen av Kungl. Maj:ts mönstringsförordning (1961: 87) m.m.

3.1.3            Kungörelsen (1970: 160) om läkarintyg för sjöfolk (1970:

A20)

Prop, 1977/78: 55

172

3.2 Arbetstiden till sjöss

3.2.1

Sjöarbetstidslag  (1970:105)   (1970: A67  och   1973: A22)

3.2.2

Sjöarbelslidskungörelsen (1970: 550) (1970: A30)

3.2.2.1

Sjöfartsverkets tillämpningsbestämmelser (1972: A4) tUl sjö­arbetslidslagen

3.2.2.2

Sjöfartsverkets meddelande (1971: A2) angående förordnan­de för vissa udandsmyndigheter att utöva tillsyn över efter­levnaden av sjöarbetstidslagen m.m.

Prop. 1977/78: 55

173

Bilaga 2

Lag

om ändring i liagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg

Härigenom töreskrives i fråga om lagen (1965:719) ora säkerheten på fartyg

dels att nuvaia.ide 1 kap. 1015 §§ skall betecknas 1 kap. 1116 §§, nuvarande 3 kap. S11 §§ skaU betecknas 3 kap. 912 §§, nuvarande 9 kap. 3, 4 och 512 §§ skall betecknas 9 kap. 4, 6 respektive 13 20 §§ och nuvarande 10 kap. 59 §§ skaU betecknas 10 kap. 610 §§,

dds att 1 kap. 3, 6, 7 och 9 §§, de nya 3 kap. 912 §§, 7 kap. 1, 5, 15 och 18 §§, 8 kap. 13 §§, de nya 9 kap. 6, 18 och 20 §§, 10 kap, 4 §, de nya 10 kap. 7 och 10 §§ och rubriken till 8 kap. skall ha nedan an­givna lydelse,

dels att i lagen skall införas nya paragrafer, 1 kap. 10 §, 3 kap. 8 §, 8 kap. 4 och 5 §§, 9 kap. 3, 5 och 712 §§ samt 10 kap. 5 § av nedan angivna lydelse.

Till följd härav kommer lagen atl ha följande lydelse från och med den dag då denna lag träder i kraft.

1 kap.

Allmänna besfämmelser

1 § Denna lag äger, i den mån ej annat särskilt anges eller följer av (agen, tillämpning på fartyg som nyttjas till sjöfart i svenskt farvatten och på svenskt fartyg som nyttjas liU sjöfart utanför svenskt farvatten.

Lagens bestärrimelser gälla örlogsfarlyg endast såvitt regeringen för­ordnar därom.

2 § För att trygga säkerheten på fartyg skall lända rill efterrättelse vad som i denna lag, i anslutning tiU bestämmelser i sjölagen, föreskrives i fråga om sjövärdighet, anordningar till förebyggande av ohälsa och olycksfall, lastning, passagerarantal och bemanning.

3 §1 Tillsyn av fartyg i de hänseenden som behandlas i denna lag utövas av sjöfartsverket. Regeringen äger förordna svensk utlandsmyn­dighet alt utöva tillsyn utom riket.

I frågor som avse ombordanställdas skydd mot ohälsa och olycksfall

1 Senaste lydelse 1975: 83.

Prop. 1977/78: 55

174

i arbetet skall tUlsynen utövas under samverkan med arbeiarskyddssiy­relsen.

Över fartygs bemanning utövas lillsyn även av mönstringsförrättare.

4

§ Tillsyn av fartyg, som äges eller brukas av svenska staten och an­vändes för annat ändamål än alt i allmän trafik befordra gods eller pas­sagerare, utövas av den myndighet under vars förvaltning fartyget står, i den mån regeringen ej bestämmer annal.

5

§ Regeringen må beträffande visst slag av fartyg, viss utrustning el­ler vissa förhållanden ombord bestämma, alt tillsyn skall utövas av sär­skilt förordnad tillsynsmyndighet.

6

§- Om förrättningar för tillsyn enligt denna lag stadgas i 7 kap. Sjöfartsverket må uppdraga åt sakkunnig att biträda vid tillsynsförrätt­ning eller att utom riket verkställa sådan förrättning. Svensk ullands-myndighet, som förordnals att ulöva tillsyn av fariyg, äger utse sakkun­nig att verkställa tillsynsförrättning utom riket eller att biträda vid sådan förrättning.

7

§ Polismyndighet, tullmyndighet, hälsovårdsnämnd och läkare äro skyldiga att lämna tiUsynsmyndighet det biträde och de upplysningar som behövs.

8

§ Den som verkställer tUlsynsförrättning eller biträder vid sådan förrättning skall lämnas tillträde till fartyget samt äga göra erforderliga undersökningar där och taga del av de handlingar rörande fartyget, som finnas ombord.

Förrättningsmannen skaU, om det är möjligt, ordna förrättningen så alt fartyget icke fördröjes eller annan olägenhet uppkommer.

9 § Den som tagit befattning med tillsyn enligt denna lag eller ulsells

till skyddsombud eller ledamot i skyddskommitté får ej obehörigen yppa

eller nyttja vad han under uppdraget eller i tjänsten har erfarit om yr­

keshemlighet, arbetsförfarande, affärsförhållande, enskilds personliga

förhållande eller förhållande av betydelse för landets försvar.

10

§ Läkare, som i sin verksamhet får kännedom om sjukdom som kan ha samband med fartygsarbete, skall anmäla detla till myndighet som regeringen bestämmer.

11

§ Certifikat enligt denna lag skaU ulfärdas för visst fartområde el­ler del av fartområde och för bestämd tid. I cerrifikat må anges särskilt villkor för att det skall vara gUtigl. Giltighetstiden för certifikat må för­längas.

Fartområdena äro:

a) inre fart: fart inom riket i hamnar, floder, kanaler och insjöar ävensom inomskärs vid kusterna samt fart i Kalmarsund; med fart som nu sagts likställes all fart i Öresund och på Oslofjorden intill Larvik;

; Senaste lydelse 1971:293.

Prop, 1977/78: 55

175

b)

stor kustfart: annan fart än som anges under a) till eller från in-eller utrikes orler, belägna vid Östersjön eller därmed i sjöfartsförbin­delse varande farvatten, dock ej bortom linjen HanstholmLindesnäs eller bortom Cuxhaven;

c)

nordsjöfart: annan fart än som anges under a) och b), dock ej bortom linjen TrondheimsfjordenShetlands nordpynt, därifrån väster­ut lill 11° västlig longitud, därifrån längs denna longitud över Irlands västkust till 4S° nordlig latitud och därifrån österut längs denna laritud tUl Brest;

d) oceanfart: all annan fart än som anges under a)c).

Nyttjas fartyg i fart mellan utländska orter, äger sjöfartsverket, om det med hänsyn till farvattnets beskaffenhet eller andra förhållanden prövas lämpligl, förordna alt fartyget må anses nyttjat i därmed jäm­förlig, mindre vidsträckt fart än som eljest vid tiUämpning av andra slyckel skulle vara fallet.

12

§ Regeringen äger föreskriva alt fartyg, ulöver certifikat som föl­jer av denna lag, skall ha certifikat avseende visst förhållande, som reg­leras i denna lag eller med stöd därav utfärdade föreskrifier.

13

§ Certifikat utfärdas av sjöfartsverket, om regeringen ej bestäm­mer annal.

14

§ Fariyg som är försett med certifikat må icke nyttjas i vidsträck­tare fart än certifikatet omfattar.

15

§ Regeringen äger förordna att undersökning rörande fariyg och utrustning, sora företages av utländsk myndighet eller av klassificerings-anstalt, skall godkännas sora lillsynsförrältning, verkstäUd av svensk myndighei samt att certifikat som utfärdas efter sådan undersökning äger samma gillighet som certifikat, utfärdat av svensk myndighei.

16

§ Regeringen eller förvaltningsmyndighet som regeringen bestäm­mer äger meddela erforderliga bestämmelser om avgift till staten för tUlsynsförrättning och om ersättning åt sakkunnig som enligt 6 § andra styckel anlitats för tillsynsförrättning.

2 kap.

Fartygs sjövärdighet och fartcertifikat

1 § Fartyg är icke sjövärdigt, ora del ej är så konstruerat, byggt, ut­

rustat och vidraakthållel att det med hänsyn till fartygets användning

och den fart, vari det nyttjas eller avses att nyttjas, erbjuder betryggan­

de säkerhet till förekommande av sjöolycka.

2 § Svenskt passagerarfartyg, oavsett dräktighet, och annat svenskt

fartyg med en bruttodräktighet av minst 100 registerton skola ha bevis

alt fartyget vid tUlsynsförrättning befunnits sjövärdigt (fartcertifikat).

Till passagerarfartyg hänföres fartyg som medför flera än tolv passa­gerare. Med passagerare avses varje person ombord utom befälhavaren, medlem av besättningen, annan som är anställd ombord eller eljest be-

Prop. 1977/78: 55

176

finner sig där på grund av arbete för fartygets behov eller i offentlig tjänsteförrättning rörande fartyget samt barn som icke fyllt ett år.

Fartcertifikat fordras ej för fartyg, som äges eller brukas av svenska staten och användes för annat ändamål än att i aUmän trafik befordra gods eller passagerare.

3

§ Har för fartyg utfärdats passagerarfartygscertifikat enligt 5 kap., må sjöfartsverket medge befrielse från skyldighet för fartyget att ha fartcertifikat.

4

§    Sjöfartsverket skall förklara fartcertifikat ogiltigt, om

a)

fartyget eller dess utrustning ändrats på så väsentligt sätt att änd­ringen kan antagas ha belydelse för sjövärdigheten,

b)

fartyget eller dess utrustning skadats på sätl som uppenbarligen är av betydelse för sjövärdigheten och skadan icke avhjälpes på sätt sjö­fartsverket bestämmer,

c)

annan omständighet förekommit som uppenbarligen kan ha bety­delse för sjövärdigheten, eller

d) fartyget icke undergår föreskriven tillsynsförrättning.

5

§ Fartcertifikat skall genast avlämnas till sjöfartsverket, om certifi­katet förldarats ogiltigt eller om dess giltighetslid gått till ända eller om nytt certifikat utfärdats.

6

§ Enligt de närmare bestämraelser regeringen meddelar äger sjöfarts­verket medge att fartyg nyttjas lill sjöfart utan hinder av vad som sägs i delta kapitel.

3 kap.

Åtgärder till förebyggande av ohälsa och olycksfall m. m.

1

§ Fartyg skall vara så inrättat och anordnat, att de ombordvarande i möjligaste mån beredes skydd mot ohälsa och olycksfall,

2

§ På fartyg skola i erforderlig omfattning finnas sovrum, dagrum, måltidsrum, kök eller motsvarande utrymme för matlagning, toalettrum, tvättrum, sjukrum och andra särskilt inrättade utrymmen för de om­bordanställdas personliga behov, bekvämlighet och trevnad, allt av till­räcklig storlek saral med lämplig inredning och utrustning.

3

§ Till förekommande av olycksfall i arbetet skola ångmaskiner, mo­torer, transmissioner, arbetsmaskiner och andra därmed jämförliga ma­skinella anordningar, ångpannor och andra tryckkärl samt lyft- och transportanordningar vara försedda med erforderliga skyddsanordningar samt även i övrigt vara så utförda och anordnade, att de erbjuda betryg­gande säkerhet.

För att förebygga att ombordanställd skadas av väder eller sjö, genom fall, nedstörtande föremål eller ras eller av splitter, stänk, vassa eller heta föremål eller heta välskor eller genom klämning eller slag eiler genom eldfarliga, explosiva, frätande, giftiga eller andra hälsofariiga ämnen eller genom elektrisk ström, kyla eller värme eller genom blän­dande ljus skola sådana ålgärder vidtagas atl fara härför undgås i möj­ligaste mån.

Prop. 1977/78: 55

177

4

§ Om till skydd mot ohälsa eUer olycksfall annan ålgärd icke kan vidtagas eller skäligen fordras, skaU personlig skyddsutrustning av lämplig beskaffenhet rillhandahållas den ombordanställde.

5

§ För att hjälp och vård vid olycksfall eller sjukdom skall kimna lämnas ombord, skola sådana åtgärder vara vidtagna som kunna anses erforderliga med hänsyn till de ombordanställdas anlal samt fartygets användning och den fart, vari fartyget nyttjas.

6

§ Kost som tillhandahålles ombordanställd skall vara tillräcklig och av fullgod beskaffenhet.

Vatten för de ombordanställdas behov såsom till dryck, personlig hy­gien, madagning och diskning skall finnas lätt dllgängligt ombord i er­forderlig mängd och av tillfredsställande beskaffenhel.

7

§ Om arbetstiden ombord gälla särskilda bestämmelser. Även om minimiålder för fartygsarbete är särskilt stadgat.

8

§ Redare och ombordanställda skola samverka för att åstadkomma sunda och säkra arbetsförhåUanden.

9

§ På fart\g med minst fem ombordanställda skall bland dessa ulses elt eller flera skyddsombud. Skyddsombud skall utses även på annat fartyg ora det är påkallat. För skyddsombud bör ersättare utses.

Skyddsombud utses av de ombordanställda. I val av skyddsombud del­tager ej befälhavare, maskinchef eller sådan ledamot i skyddskommitté som utsetts av arbetsgivare.

Ulan hinder av första stycket kan sjöfartsverket, om förhållandena påkaUa det, medge att ett eller flera skyddsombud i stället utses gemen­samt för flera fartyg som tillhöra samma redare. Med redare jämställes den som i redarens ställe brukar fartyget. Sådant skyddsombud utses enligt samma grunder som annat skyddsombud eller av företrädare för de ombordanställda på fartygen.

Har på fartyg eller gemensamt för flera fartyg utsetts mer än elt skyddsombud, skall ett av ombuden utses alt vara huvudskyddsombud med uppgift att samordna skyddsombudens verksamhei.

10 § På fartyg med en besättning som normall uppgår till minsl fem­

ton personer skall finnas skyddskommitté sammansatt av företrädare

för redaren och de ombordansläUda. Skyddskommitté skaU tUlsättas

även på annat fartyg, om det begäres av de ombordanställda.

I skyddskommitté kan även ingå företrädare för annan arbetsgivare än redaren. Ledamöter i kommittén sora ej företräda redaren eller an­nan arbetsgivare utses av de ombordanställda. I val av sådan ledamot deltager ej befälhavare, maskinchef eller ledamot i kommittén som före valet ulsells av arbetsgivaren.

Utan hinder av första stycket kan sjöfartsverket, om förhållandena påkalla det, medge alt skyddskommitté i stället utses gemensamt för flera fartyg som tillhöra samhia redare. Med redare jämställes den som i redarens ställe brukar fartyget. Sådan gemensam skyddskommitté ut­ses enligt samma grunder som annan skyddskommitté.

12   Riksdagen 1977178. 1 saml. Nr 55

Prop, 1977/78: 55

178

11 § Skyddsombud må icke hindras att fullgöra sina uppgifter. Den som utsetts till skyddsombud må icke på grund härav eller på grund av sin verksamhet i denna egenskap tillskyndas försämrade arbetsförhållan­den eller anställningsvillkor.

Den som bryter mot stadgandet i första siycket är skyldig ersätta därav uppkommen skada enligt de grunder som anges i 6 kap. 11 § arbelsmiljölagen (1977: 000). Avtalsuppsägning eller annan dylik rätts­handling, som sker i strid mot vad i försia stycket är stadgat, är ogill.

Skyddsombud som gör gällande all han uppsagts från sin anställning eUer tillskyndats försämrade arbetsförhåUanden eller anställningsvillkor med anledning av uppdraget alt vara skyddsombud har rätt att kvarstå i befattningen på fartyget under oförändrade arbetsförhållanden och an­ställningsvillkor tUl dess frågan slutligt prövats. På yrkande av redaren kan domslol förordna att vad nu sagts ej skall äga tiUämpning.

Vad i tredje stycket sagts om rätt att kvarstå i befattning på fartyget utesluter ej tillämpning av 17 eller 18 § sjömanslagen (1973: 282).

Har skyddsombud efter det alt anställningen upphört väckt lalan om att anställningsförhållandet skall bestå på grund av alt uppsägningen enligt andra stycket är ogiltig, kan domstol på yrkande förordna att skyddsombudet skall äga återgå i arbetet för tiden inlill dess laga kraft ägande dom eller beslut föreligger. För den tid förordnande gäller har skyddsombudet rätt att åtnjuta de anställningsvillkor som äro förenade med hans tidigare befattning.

Talan på grund av bestämmelserna i denna paragraf skall väckas inom två år från avslutandet av den åtgärd varpå anspråket grundas. Försummas det, är rätten till talan förlorad. Beträffande mål som här avses gälla föreskrifterna i 6 kap. 13 § arbetsmiljölagen.

12 §3    Bestämmelserna i 211 §§ gälla icke utländskt fartyg i vidare mån än regeringen förordnar därom.

4 kap.

Lastning, lastmärke och fribordscertifikat

1

§ Fartyg må icke vara så lastat eller barlastat att dess stabilitet eller bärighet äventyras eller säkerheten för fartyget eller de ombordvarande sättes i fara.

2

§ Fariyg som befordrar gods eller passagerare och har en brutto­dräktighet av minst 20 registerton skall på vardera sidan vara försett med lastmärken, som utvisa minsta tillåtna fribord för fartyget.

Laslmärken fastställas av sjöfartsverket. Bestämmelsen i första slyckel gäller icke luslfarlyg.

3

§ Fartyg som avses i 2 § försia stycket skall ha bevis att fartygets lastmärken vid tiUsynsförrättning befunnits riktigt och varaktigt an-bragla på fartygets sidor (fribordscertifikat).

4

§ Fariyg må icke lastas djupare än som anges av det laslmärke som. är tillämpligt.

3 Senaste lydelse av förutvarande 3 kap. 11 § se 1975: 83.

Prop. 1977/78: 55

179

5 §    Sjöfartsverket skall förklara fribordscertifikat ogiltigt, om

a)

fartygets skrov eller överbyggnad ändrats på så väsentligt sätt alt fribordet bör ändras,

b)

fartyget icke är i betryggande skick i fråga om skydd för öppningar eller i fråga om räcken, brädgångar, länsportöppningar eller i fråga om tilllräde till besättningens bostäder eller passageramtrymmen, eller

c)

fartyget icke undergår föreskriven tillsynsförrättning beträffande laslmärke.

Beslämmelserna i 2 kap. 5 § om fartcertifikat äga motsvarande till­lämpning i fråga om fribordscertifikat.

6 §   Bestämmelserna om lastmärke och fribordscertifikat gäUa icke

utländskt fartyg i vidare mån än regeringen förordnar därom.

För utländskt fartyg må såsom fribordscertifikat godtagas annan handling varav fartygets minsta tillåtna fribord framgår.

5 kap.

Passagerarfartyg och passagerarfartygscertifikat

1

§ För passagerarfartyg skall, med beaktande av fartygets stabilitet och bärighet samt de åtgärder som vidtagits för att förebygga ohälsa och olycksfall ombord, vara faststäUt det högsla antal passagerare som fartyget må medföra.

2

§ Svenskt passagerarfartyg skall ha bevis, varav framgår att fartyget vid tillsynsförrättning befunnits lämpligt att befordra passagerare ocb det högsta antal passagerare som fastställts enligt 1 § (passagerarfar­tygscertifikat).

Utländskt passagerarfartyg skall ha certifikat eUer annan handling, varav framgår det högsta tillåtna antalet passagerare.

3

§ Passagerarfartygscertifikat må ej utfärdas för längre tid än den som gäller för fartygets fartcertifikat.

4

§ Passagerarfartyg må icke under resa medföra högre antal passage­rare än som anges i passagerarfartygscertifikat eller för utländskt passa­gerarfartyg i motsvarande handling.

I nämnda antal inräknas ej bärgare eller dennes medhjälpare, som medföljer fartyget, sedan delta drabbats av sjöskada, eller person, som införes till hamn efler alt ha räddats ur sjönöd.

Vid kortare fart mellan svenska hamnar skall i passagerarantalet icke inräknas sjöman som efter erhåUen eller avslutad anstäUning medföljer till eller från annat fartyg med samma redare.

Regeringen äger meddela närmare bestämmelser om vad som skall förstås med kortare fart samt föreskriva i vilken mån Iredje siycket skall äga tillämpning vid färd mellan utländska hamnar.

5

§ Bestämmelserna i 2 kap 4 och 5 §§ om fartcertifikat äga molsva­rande tillämpning i fråga om passagerarfartygscertifikat.

6

§ Enligt de närmare bestämmelser regeringen meddelar äger sjö­fartsverket medge att fartyg i särskUda faU nyttjas som passagerarfartyg utan hinder av vad som sägs i detta kapitel.

Prop. 1977/78: 55

180

6 kap.

Bemanning och minimibesättning m. m.

1 §    Fartyg skall vara bemannat på betryggande sätt.

Under resa, som under vanhga förhållanden, kräver mer än tolv rim­mars oavbruten gång eller som i annat fall är sådan, all skeppsljänsten måste indelas i skift, må fartyget icke ha mindre besättning än alt befäl och manskap kunna indelas i erforderUgt antal vakter.

Fartyg må icke under resa ha mindre besättning än att erforderlig personal kan avdelas för koslhåUet ombord och, om fartyget enligt gäl­lande föreskrifter skall vara utrustat med teleanläggning, för anläggning­ens behöriga nyttjande.

2 § För fartyg med en bruttodräktighet av minst 20 registerton, som

befordrar gods eller passagerare, skall sjöfartsverket, efter samråd med

organisationer repesenterande redare och ombordanställda, fastställa

den minsta besättning som kan anses betryggande från sjösäkerhelssyn­

punkt i den fart, vari fartyget nyttjas eller avses atl nyttjas (minimibe­

sättning). Om fartyget nyttjas eller avses att nyttjas i flera fartområden,

skall minimibesättning fastställas för varje sådant område.

Regeringen äger bestamma, att minimibesättning skaU fastställas även för annal fariyg än i första stycket sägs.

3

§ När minimibesättning fastställes, skall besättningens sammansätt­ning till antal och kvalifikationer bestämmas med hänsyn tiU fartygets storlek, beskaffenhet, utrustning, användning och den fart, vari fartyget nyttjas eller avses att nyttjas. Härvid skall iakttagas att fartyg erhåller befäl till del anlal och med den behörighet som särskilt föreskrives samt att manskapet ges en sammansättning som är tillfredsställande med hän­syn till fartygets säkra framförande och sjösäkerheten i övrigt.

4

§ Sedan minimibesättning för visst fartyg fastställts, skall sjöfarts­verket låta anteckna minimibesätlningens sammansättning till anlal och kvalifikationer samt det fartområde för vilket besättningen fastställts i den tillsynsbok för fartyget, som föreskrives i 7 kap. 20 §.

5

§ Har anteckning öm minimibesättning för visst fartområde införts i fartygs tillsynsbok, må fartyget icke framföras i fartområdet, om be­sättningens antal understiger vad som anges i tillsynsboken.

6

§ Ändras fartyg eller dess utrustning på sätt som kan antagas ha betydelse för minimibesätlningens sammansättning, äger sjöfartsverket återkalla meddelat beslut om minimibesättning.

Har beslut om minimibesättning återkallats, skaU tiUsynsboken genast lämnas lill sjöfartsverket.

7 § Bestämmelserna i 1 § andra och tredje styckena samt 26 §§

sälla icke utländskt fartyg.

Prop. 1977/78: 55

181

7 kap.

Tillsyn av lagens efterlevnad m. m,

TiUsynsförrättningar

1 §    De tiUsynsförrättningar som skola företagas enligt denna lag äro

a)

regelbunden undersökning av fartyg jämte utrustning (sjövärdig­hetsbesiktning),

b)

regelbunden undersökning av annat fariyg än passagerarfartyg och dess utrustning i viss del eller vissa delar (mellanbesiktning),

c)

regelbunden undersökning av fartyg för fastställande av dess lämp­lighet för passagerarbefordran och högsta tUlåtna anlal passagerare (passagerarfartygsbesiktning),

d)     regelbunden undersökning och uppmätning av fartyg för åsällan­

de av laslmärke eller meddelande av tUlstånd att bibehålla sådant märke

(fribordsbesiktning),

e)    särskild undersökning av fartyg i viss del eller vissa delar (extra

besiktning) och

f)  annan undersökning av förhållandena ombord (inspektion).

Om det är möjligt skola flera tillsynsförrättningar på ett fartyg ske samtidigt. Förrättning skall om möjligt ske i samband med undersökning i klassificeringsanstalt, som omfattas av förordnande enligt 1 kap. 15 §.

2 § Vid sjövärdighetsbesiktning skall i den omfattning regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, sjöfartsverket bestämmer, undersökas

om skrov med fasta delar, framdrivningsmaskineri med hjälpmaskiner,

elektrisk anläggning samt utrustning motsvara de fordringar på sjövär­

dighet som uppställas i denna lag eUer i föreskrifter som utfärdas med

stöd av lagen.

Vid sjövärdighelsbesiktning skall inspektion äga rum enligt 16 §.

3 § Fartyg, som bygges för svensk beställare, skaU undergå sjövärdig­

hetsbesiktning, innan fartyget nyttjas till sjöfart.

Har utländskt fartyg blivit svenskt eller har svenskt fartyg, vars brut­todräktighet understiger 100 registerton, bytt ägare utan alt därigenom upphöra alt vara svenskt, äger sjöfartsverket besluta att sjövärdighets­besiktning av fartyget skall äga rum, om det icke med hänsyn till farty­gets beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt är obehövligt.

Bestämmelserna i denna paragraf gälla passagerarfartyg, oavsett minsta dräkrighet, och annat fartyg med en bruttodräktighet av minst 20 registerton.

4

§ Passagerarfartyg skall undergå förnyad sjövärdighelsbesiktning, om det nyttjas i stor kustfart eUer vidsträcktare fart, inom tolv månader och i annat fall inom ljugofyra månader efter senast företagen sjövär­dighetsbesiktning.

5

§ Om annat fartyg än passagerarfartyg är högsl tjugofyra år och har högsta klass i klassificeringsanstalt som omfattas av förordnande enligt 1 kap. 15 §, skall det undergå förnyad sjövärdighetsbesiktning inom fyrtioåtta månader efler senast företagen sjövärdighetsbesiktning

4 Senaste lydelse 1971: 293.

Frop. 1977/78: 55

182

eller, om sjöfartsverket medger det, inom sextio månader efter senast företagen sjövärdighetsbesiktning.

Har fartyget icke sådan klass som nu nämnts eller är det äldre än tjugofyra år, bestämmer sjöfartsverket den tid, inom vilken nästa sjö­värdighetsbesiktning skaU äga mm. Med beaktande särskilt av fartygels ftlder och allmänna tillstånd skall tidpunkten beslämmas rill tidigast tjugofyra och senast fyrtioåtta månader efter senast företagen sjövär-dighetsbesikfning. Har fartyg som är äldre än ljugofyra år högsta klass, må dock sjöfartsverket medgiva alt den tid, inom vilken förnyad sjövär­dighetsbesiktning skall äga rum, utsträckes dll sextio månader, om syn­nerliga skäl föreligga.

Bestämmelserna i denna paragraf gälla ej fartyg med mindre brutto­dräktighet än 100 registerton.

6 § Sjöfartsverket äger meddela anstånd med förnyad sjövärdighets-

besiktning under högst tre månader eller, om särskilda skäl föreligga,

högst sex månader.

7 § Vid mellanbesiktning skall i den omfattning regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, sjöfartsverket bestämmer undersökas om

fartyg och utrustning motsvara de fordringar på sjövärdighet som upp­

ställas i denna lag eller i föreskrifter som utfärdas med stöd av lagen.

Vid besiktningen skaU inspektion äga rum enligt 16 §, om delta icke är uppenbari obehövligt.

8 § Fartyg skall undergå meUanbesiktning inom tjugofyra månader

efter senast genomgången sjövärdighelsbesiktning eller mellanbesiktning.

Mellanbesiktning avseende fartygets radioinstallarion skall dock ske

minst en gång var tolfte månad.

Bestämmelserna i första stycket gälla ej fartyg med mindre brutto­dräktighet än 100 registerton.

8 a § Sjöfartsverket äger meddela anstånd med mellanbesiktning un­

der högst tre månader eller, om särskUda skäl föreligga, högst sex måna­

der.

9 § Vid passagerarfartygsbesiktning skall i den omfattning regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, sjöfartsverket bestämmer under­

sökas om fartyget med hänsyn tiU de fordringar som uppstäUas i denna

lag eller i föreskrifter som utfärdas med stöd av lagen må medföra flera

än tolv passagerare. Är så fallet, skall bestämmas det högsta anlal pas­

sagerare som fartyget må medföra.

Vid besiktningen skaU inspektion äga rum enligt 16 §, om detta icke är uppenbari obehövligt.

10 § Passagerarfartyg skall undergå passagerarfartygsbesiktning i sam­

band med atl fartyget undergår sjövärdighetsbesiktning.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, sjöfartsverket äger förordna, att fartyget i särskilt fall må befrias från skyldighet att under­gå passagerarfartygsbesiktning enligt första stycket.

11 § Vid fribordsbesiktning skall i den omfattning regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, sjöfartsverket bestämmer undersökas.

Prop. 1977/78: 55

183

huru enligt denna lag och med stöd därav utfärdade föreskrifier minsta tillåtna fribord för fartyget skall bestämmas och genom lastmärken an­ges eller, där laslmärken åsatts fartyget, huruvida de må bibehållas.

Vid besiktningen skall inspektion äga rum enligt 16 §, om detta icke är uppenbari obehövligt.

12

§ Fartyg, som enligt denna lag skall vara försett med lastmärke, skall undergå fribordsbesiktning i samband med alt fartyget första gång­en undergår sjövärdighetsbesiktning eller då sjöfartsverket bestämmer. Förnyad fribordsbesiktning skall äga rum minst vart femte år, om regeringen icke föreskriver kortare tid.

13

§ Vid extra besiktning skall i den omfattning regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, sjöfartsverket bestämmer undersökas om viss del av fartyg eller dess utrustning motsvarar de fordringar på sjövärdighet som uppställas i denna lag eller i föreskrifter som utfärdas med stöd av lagen.

14

§ Fartyg skall undergå extra besiktning, när fartyget genomgått större ombyggnad, reparation eller förnyelse eller lidit skada som kan inverka menligt på sjövärdigheten.

Om det med hänsyn tiU fartygs ålder, allmänna tillstånd eller om­ständigheterna i övrigt föreligger särskUda skäl, äger sjöfartsverket be­sluta atl fartyget skall undergå extra besiktning även i annat fall än som avses i första sticket.

Bestämmelserna i försia och andra styckena gälla passagerarfartyg, oavsett dräktighet, och annal fartyg med en bruttodräktighet av minst 20 registerton.

15 §= För fartyg, som innehar högsla klass i klassificeringsanslalt, vil­

ken omfattas av förordnande enligt 1 kap. 15 §, och icke är äldre än

tjugofyra år, må den undersökning av fartyget, som lett till att fartyget

erhållit eller fått bibehålla klassen, godkännas såsom besiktning, som

avses i 1 § a), b), d) eller e) i de delar undersökningen omfattar. Detta

gäller dock icke sådan undersökning av sjövärdigheten som avslutats

tidigare än sex månader före förrättningen, ora särskUda skäl ej före­

ligga atl godkänna undersökningen. Överföres fartyg till ny klassifice­

ringsanstalt eller föreligga i annat faU särskilda skäl att underkasta far­

tyg besiktning, äger sjöfartsverket beslula därom.

Har fartyget icke klass som avses i första stycket eller är det äldre än tjugofyra år, må sjöfartsverket efter prövning i varje särskilt faU god­känna undersökningen såsom besiktning i den omfattning som föreskri­ves i första st\cket.

16 § Vid inspektion skall undersökas om erforderliga åtgärder iaktta­

gits för alt förebygga ohälsa och olycksfall, om fartyget är behörigen

lastat eller barlastat, om fartyget är bemannat på betryggande sätt och

om det eljest är i behörigt skick. Inspektionen må göras mindre omfat­

tande än nu sagts.

Fartyg skall underkastas inspektion när tillsynsmyndighet finner det påkallat.

"' Senaste lydelse 1971: 293.

Prop. 1977/78: 55

184

17 §    Tillsyn av utländskt fartyg sker genom inspektion.

På framstäUning av myndighet i främmande stat må sjöfartsverket dock förordna om annan tillsynsförrättning belräffande fartyg som är hemmahörande i den främmande staten och, om så erfordras, uifärda certifikat, som avses i denna lag eller i föreskrifter som ulfärdas med stöd av lagen.

Ritningar och tillsynsbok

18 §6 Ritning tiU fartyg, som bygges eller ombygges för svensk räk­

ning och enligt denna lag skall undergå annan tillsynsförrättning än in­

spektion, skall ges in till sjöfartsverket i god tid innan det arbete som

ritningen avser börjas. I trängande fall eller om fartyget dUfälligt ändras

eller ombygges utomlands, må ritning insändas i efterhand.

Ritning till utländskt fartyg, som blivit svenskt och med anledning därav skall undergå sjövärdighelsbesiktning, skall ges in till sjöfartsver­ket så snart det kan ske.

Regeringen eller, efler regeringens bemyndigande, sjöfartsverket äger meddela erforderliga föreskrifter om vilka ritningar som skola inges samt medge lättnad i fråga om skyldigheten att ge in ritningar till viss typ av fartyg och lill fartyg som innehar klass i klassificeringsanstalt, vilken omfattas av förordnande enligt 1 kap. 15 §.

19 § På särskild framställning av beställare, redare eller skeppsbyg­

gare skall sjöfartsverket granska ritning som avses i 18 § samt avge det

yttrande vartill granskningen ger anledning med hänsyn tiU bestämmel­

serna i denna lag eller i föreskrifter som ulfärdas med stöd av lagen.

Ritning rörande maskineri, utrustning eller särskUd anordning om­bord skall granskas även på fraraställning av tillverkare.

20 § Svenskt passagerarfartyg, oavsett dräktighet, och annat svenskt

fartyg med en bruttodräktighet av minst 20 registerton skola ha tillsyns­

bok.

Om tillsynsförrättning, om anmärkning som framkommit vid tillsyns­förrättning och om ålgärd som vidtagits med anledning av anmärkning­en skall förrättningsmannen göra anteckning i tiUsynsboken och lämna underrättelse till sjöfartsverket och fartygets redare eller den som i re­darens ställe brukar fartyget.

S kap.

Förbud mot nyttjande m. m.

1 §    Förekommer skälig anledning antaga,

att fartyg icke är sjövärdigt för resa i avsedd fart,

att fartyget i väsentligt avseende brister i fråga om skyddet mot ohälsa och olycksfall,

att det icke är behörigen lastat eller barlastat,

alt det medför passagerare utöver det högsta tillåtna antalet, eller

att det icke är bemannat på betryggande sätt,

må fartygets resa förbjudas i avbidan på rättelse.

Är allenast fråga om brist i arbetsinrättning eller arbetsredskap, må i stället förbud meddelas att begagna inrättningen eller redskapet innan

6 Senaste lydelse 1975: 83.

Prop. 1977/78: 55

185

rättelse vidtagits. Förekommer skälig anledning antaga att användningen av viss lokal, visst ärane eUer viss arbetsraelod innebär fara för ohälsa eller olycksfall, raå även användningen av lokalen, ämnet eller metoden förbjudas i avbidan på rättelse.

Resa må jämväl förbjudas, ora fartyg icke hålles tUlgängligt för till­synsförrättning eiler om fartyg, som enligt denna lag skall ha fart-, passagerarfartygs- eller fribordscertifikat, saknar gällande sådant certi­fikat.

2  § Förbud enligt 1 § må meddelas av sjöfartsverket eller annan till­

synsmyndighet som regeringen bestämmer. Utom riket må sådant för­

bud meddelas även av svensk utlandsmyndighet sora förordnats atl ul­

öva tiUsyn av fartyg. Förbud enligt 1 § andra stycket må därjämte med­

delas av myndighet som avses i 1 kap. 5 § samt, oberoende av förord­

nande, av svensk utlandsmyndighet. Har sådant beslut inom sjöfartsver­

ket meddelats av annan än chefen för den avdelning tiU vilken frågor

ora säkerheten på fartyg hör (sjösäkerhetsdireklören) eller meddelats av

annan myndighet, skall beslutet genast underställas sjösäkerhetsdirek­

lören.

Beslutet skall innehålla uppgift om skälen för förbudet och de åtgär­der som skola vidtagas för rättelse. Avskrift av beslutet skall genast tUlställas redaren eller den sora i redarens ställe brukar fartyget, befäl­havaren samt, om förbudet avser utländskt fartyg, diplomatisk eller kon­sulär representant för det land där fartyget hör hemma.

3  § Den sora inom riket raeddelat beslul enligt 1 §, avseende förbud

mol fartygs resa, skall genast göra anmälan ora beslutet till polismyn­

dighet. Denna skall vidtaga de åtgärder som erfordras för att hindra

fartygets avgång.

Anmälan skall göras även till tullmyndighet och lotsmyndighet. På dessa myndigheter ankomraande förrättning för fartygets resa skall in­ställas så länge förbudet gäller.

Gäller förbudet svenskt fartyg som befinner sig utom riket, äger svensk utlandsmyndighet tiU förhindrande av resan avfordra fartygets befälhavare för fartyget gällande nationalitetshandling.

4  §s Förekoraraer brist sora avses i 1 § och finnas ej tillräckliga skäl

alt förbjuda fartygets resa eller att meddela förbud att begagna inrätt­

ning, redskap, lokal, ämne eller arbetsmetod, kan rayndighet som avses

i 2 § försia siycket i stället förelägga redaren eller den som i redarens

ställe brukar fartyget att avhjälpa bristen.

Underlåter redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget att inom förelagd tid vidtaga åtgärd som åligger honom enligt föreläggan­det eller kan han ej tillställas beslutet ulan dröjsmål som äventyrar syf­tet med beslutet, får myndigheten låta verkställa åtgärden på den för-suraliges bekostnad. Detsamma gäller även i annat fall då föreläggande meddelats, om omedelbar åtgärd påkallas raen ej kan väntas bli vid­tagen av den som avses raed beslutet.

5 §   I beslut om förbud eUer föreläggande kan utsättas vite.

t Senaste lydelse 1975: 83.

8 Förutvarande 4 § upphävd genom 1972: 276.

Prop, 1977/78: 55

186

9 kap.

Åligganden för redare, befälhavaren m. fl. till tryggande av säkerheten

1 § Enligt vad i sjölagen stadgas åligger del befälhavaren att tillse, alt fartyget är i behörigt skick med avseende på sjövärdighet, anordningar till förebyggande av ohälsa och olycksfall, lastning och bemanning.

Redaren skall anslälla den som ingår i minimibesättning och tillhör däcks- eller raaskinavdelningen.

2 § Redare eller den som i redarens ställe brukar fartyget skall tiUse

att fartyget undergår tillsyn enligt 7 kap.

Redare eller beställare av fartyg skall tillse att ritning som avses i 7 kap. 18 § ges in till sjöfartsverket inom föreskriven lid.

3 § På anmodan av sjöfartsverket eller annan tillsynsmyndighet som

regeringen bestämmer är redaren eller den som i redarens ställe brukar

fartyget skyldig att föranstalta om undersökning av ämne eller material

som användes på fartyget eller ingår i dess last eller tillhandahåUa prov

för sådan undersökning. Samma skyldighet gäller i fråga ora maskin,

redskap eller teknisk anordning på fartyget.

i fråga om ämne eller material vars inlastning är förestående raen ännu ej kommit under redarens vård har lastägaren sådan skyldighet som enligt första stycket åvilar redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget.

Underlåter någon som är skyldig därtill att efterkorama anmodan en­ligt första stycket eller kan han ej tillställas beslul om anmodan utan dröjsmål som äventyrar syfiet med beslutet, får tillsynsmyndigheten låta verkställa åtgärderna på dennes bekostnad. Detsamma gäller även i an­nal fall då beslut meddelats, om oraedelbar ålgärd påkallas men ej kan väntas bli vidtagen av den som avses med beslutet.

Undersökning enligt denna paragraf skall bekostas av den som ålagts att föranstalta om undersökning eUer att tUlhandahålla prov för under­sökning, om ej tillsynsmyndigheten beslutar atl kostnaden helt eller del­vis skall ersättas av statsmedel.

I beslut med anmodan enligt första siycket kan utsättas vite,

r

4 § Redare eller den som i redarens stäUe brukar fartyget, befälhava­

ren och den som eljest leder arbete ombord skola iakttaga alll sora med

hänsyn till arbetets natur och de förhållanden, under vilka arbetet be­

drives, samt ombordanställds ålder, yrkesvana och övriga förutsättninga

för arbeiei skäligen kan fordras för att förebygga atl ombordanställd

ådrager sig ohälsa i följd av arbetet eller drabbas av olycksfall däri eller

för alt eljesl trygga sjösäkerheten.

Ombordanställd är pliktig att använda befintliga skyddsanordningar, noga följa denna lag eller föreskrifter som utfärdas med stöd av lagen särat i övrigt iakttaga tillböriig försiktighet och, i vad på honora an-koraraer, medverka till förekommande av ohälsa eller olycksfall. Om­bordanställd är skyldig atl använda personlig skyddsutrustning under arbetet och väl vårda den.

Det åligger befälhavaren att särskilt tillse, att minderårigs användan-

Prop. 1977/78: 55

187

de i arbete på fart\g icke medför fara för olycksfall eller för överan­strängning eller annan menlig inverkan på den minderåriges hälsa eller kroppsutveckling. Kan minderårigs användande liU visst slag av arbete medföra synnerlig fara i något av nu nämnda avseenden, får regeringen eller myndighei som regeringen bestäraraer föreskriva särskilda villkor för minderårigs användande till sådant arbete eller förordna att minder­årig icke får användas därtiU.

5 § När två eller flera arbetsgivare samtidigt bedriva arbete på sam­ma fartyg, skola de samråda och gemensamt verka för att åstadkomma sunda och säkra förhållanden på fartyget.

Redaren eller den som i redarens stäUe brukar fartyget är ansvarig för samordning av åtgärder tiU skydd mot ohälsa och olycksfall på far­tyg som är gemensamt arbetsställe.

I fråga om fartyg, som intagits på varv i Sverige, åvilar det ansvar som avses i andra sncket den för varvsdriften ansvarige arbetsgivaren i stället för redaren. Om särskilda skäl förehgga kan rayndighet sora rege­ringen bestämmer medge att detta ansvar får överlåtas på redaren.

I fråga om fartyg i svensk hamn åvilar ansvaret för sådan samord­ning av skyddsåtgärder som påkallas av att fartyget är under lastning eller lossning den för detla arbete ansvarige arbetsgivaren. Detta ansvar kan överlåtas till redaren.

Den som har ansvar enligt andrafjärde styckena skall tillse alt sam­ordning sker av skyddsåtgärder på fartyget. Övriga arbetsgivare och på fartyget sysselsatta arbetstagare skola följa de anvisningar som han läm­nar i delta syfte.

Vad i denna paragraf sägs om arbetsgivare äger motsvarande lillämp­ning på den som driver verksamhet utan att ha arbetstagare anställd.

6

§ Om de skyldigheter som åvila tiUverkare och försäljare av ma­skiner, redskap och andra tekniska anordningar särat den som upplåter till begagnande eller installerar sådana anordningar stadgas i arbels­miljölagen (1977: 000).

7

§ Skyddsombud företräder de ombordanställda i skyddsfrågor och skaU verka för tillfredsstäUande skyddsförhållanden. Ombudet skaU inom silt skyddsomiråde vaka över sundhet och säkerhet i arbetet samt i delta syfte dellaga vid planering av nya eUer ändrade lokaler, anordning­ar och arbetsmetoder på fartyget och vid planeringen av andra åtgärder av betydelse för säkerheten i arbetet.

Skyddsombud skall söka vinna övriga ombordanställdas medverkan i skyddsarbetet.

Redare, annan arbetsgivare och ombordanställda svara geraensarat för att skyddsombud får erforderlig utbildning.

Skyddsombud skall beredas tillfälle att under arbetstid fullgöra sina uppgifter med bibehållna anställningsförmåner. Orabudet skall ges till­fäUe alt på fartyget disponera lämplig lokal eller annat utrymme som behövs för uppdraget.

Skyddsombud har rätt att taga del av de handlingar och erhålla de upplysningar i övrigt som äro av betydelse för ombudets verksamhet.

8 § Innebär 

\isst

arbete omedelbar och allvarlig fara för ombord­

varandes liv elier hälsa och kan rättelse ej genast uppnås genom hän-

Prop, 1977/78: 55

188

vändelse tiU befälhavaren, kan skyddsombud bestämma att arbetet skall avbrytas.

Finner skyddsombud att förbud enligt 8 kap. 1 § överträdes, kan han avbryta arbete som avses med förbudet eller som erfordras för att far­tyget skall påbörja förbjuden resa.

9 § Beslut av skyddsombud enligt 8 § gäller i fråga om fartyg som är

förtöjt eller ligger till ankars i svensk hamn till dess sjöfartsverket tagit

ställning i saken.

I annat fall än som avses i första stycket eller då fråga är om rädd­ningstjänsl, gäller skyddsombudels beslut till dess befälhavaren lagil ställning. Mot skyddsombudets beslul får befälhavaren beordra arbete endast om han finner beslutet ogrundat eller arbetet nödvändigl för att undanröja eller förebygga fara som bedömes större än den risk som föranlett beslutet. Innan befälhavaren i strid mol skyddsombudels be­slut beordrar arbete skall han höra skyddskomraittén, om sådan finnes och tvingande hinder ej föreligger.

10

§ Beslul av skyddsombud enligt 8 § eller av befälhavare enligt 9 § skall med angivande av skälen antecknas i fartygets skeppsdagbok eller om sådtin dagbok ej föres nedtecknas särskilt. Befälhavaren skall tillse att avskrift av sådant beslut genast tillställes sjöfartsverket.

11

§ För skada till följd av åtgärd som avses i 8 § är skyddsombud fri frän ersättningsskyldighet.

12

§ SkyddskommUté skall planera och övervaka skyddsarbetet på fartyget. Den skall noga följa utvecklingen i frågor som röra skyddet mot ohälsa och olycksfall samt verka för tillfredsslällande skyddsför­hållanden på arbetsstället. I skyddskommitté skola behandlas frågor om de ombordanställdas hälsovård, frågor om planering av nya eller änd­rade lokaler, anordningar och arbetsmetoder på fartyg, andra ålgär­der av större betydelse för säkerheten i arbetet saml frågor om upplys­ning och utbildning rörande skydd mot ohälsa och olycksfall.

13

§ Befälhavaren skall lUlse, alt de ombordanställda erhålla tillräck­lig och fullgod kost. Han skall jämväl ha uppsikt över hälsovårds- och bostadsförhållanden ombord.

14

§ Redare eller den sora i redarens ställe brukar fartyget saml be­fälhavaren och övrigi befäl ombord skola lärana eller låta lämna till­synsmyndighet nödigt bistånd vid tUlsynsförrättning och lämna varje upplysning som begäres vid förrättningen.

15

§ Befälhavaren skaU innan resa äntrades skaffa sig den kännedom om fartyget som han behöver för all kunna fullgöra sina åligganden beträffande säkerheten på fartyget.

Maskinchefen skall innan resa äntrades skaffa sig erforderiig kän­nedom ora fartygels maskineri med tUlhörande anläggningar och inrätt­ningar samt fartygets brandsläckningsanordningar.

Besättningen skaU genom befälhavarens försorg, i den mån det är möjligt, beredas tillfälle att förvärva erforderiig kännedom om fartyget innan resa äntrades.

Prop. 1977/78: 55

189

16 §    Innnn -e>a äntrades skall fartyget göras sjöklart. Därvid ska51 befälhavaren särskUt tillse, att

a)

tillräckligt med proviant, vallen och läkemedel samt erforderliga sjökort och nautiska pubhkationer medföras på fartyget,

b)

signalapparater, lanternor, nautiska instrument, bärgningsredskap och övrig litTListning för säkerheten ombord äro klara till omedelbart bruk,

c)

manöver- och kontrollorgan äro klara tiU omedelbart bruk,

d) fartyget icke är nedlastat ulöver tillämpligt laslmärke,

e) erforderlig barlast intagils,

f)     lasten behörigen stuvats och betryggande anordningar vidtagits

mol alt last eller barlast förskjuter sig eller eljest åstadkommer skada

på ombordvarande eller på fartyget,

g)    last eiler annat icke belamrar fartygets utrustning, inrättningar

eller redskap eiler försvårar fartygels navigering,

h) skeppsliickorna behörigen lillslulils och skalkats samt öppningar i däck, skott och bordläggning av betydelse för sjövärdigheten riUslutits på betryggande sätt.

Maskinchefen ansvarar för att fartygets maskineri med tillhörande anläggningar cch inrättningar är i behörigt skick, att fartygels brand­släckningsanordningar äro klara lill omedelbart bruk saml att erforder­liga förnödenheter för maskineriels drifl finnas ombord. Det åligger maskinchefen .tt lämna befälhavaren uppgift om den mängd drivmedel för maskinerieJs drift som medföres.

17 § Befälhavaren skall tillse att den Iillsynsbok som avses i 7 kap.

20 § och de certifikat sora utfärdats för fartyget med stöd av denna lag

finnas ombord och hållas tillgänghga vid tUlsynsförrättning. Måste far­

tyget överges, ikall befälhavaren om möjligt sörja för att dessa hand­

lingar bringas i säkerhel.

Ej raå nägon förvägras alt taga del av innehållet i tillsynsboken, såvitt hans rätt är beboende därav.

18 §" Om befälhavarens skyldighet att till sjöfartsverket anmäla vissa

händelser ombord finnas bestämmelser i sjölagen (1891: 35 s. 1).

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan besluta om skyldighet för redare eller befälhavare atl anmäla inträffade olycks­fall eller tillbud (ill olycksfall eller sjukdomsfall utöver vad som angives i sjölagen.

19

§ Om skyidighet alt anlita lots och om lotsavgift gäller vad rege­ringen eller, eflet regeringens bemyndigande, förvaltningsmyndighet fö­reskriver.

20

§1" Bestämmelserna i 1 § andra siycket och 218 §§ gälla icke ut­ländskt fartyg i vidare mån än regeringen förordnar därom.

10 kap. Ansvarsbestämmelser

1 § Underlåter redare eller den som i redarens ställe brukar fartyget atl tillse att fartyget undergår tillsyn enligt 7 kap., dömes tiU dagsböter eller fängelse i högst sex månader.

o Senaste lydelse av förutvarande 9 kap. 10 § se 1971: 293. 10 Senaste lydelse av förutvarande 9 kap. 11 § se 1975: 83.'

Prop, 1977/78: 55

190

2

§ Nyttjas fariyg till sjöfart utan att ha i denna lag föreskrivet certi­fikat eller i strid mot bestämmelse i sådant certifikat eller nyttjas fartyg till sjöfart utan att vara försett med lastmärke, om sådant är föreskrivet, dömes befälhavaren till dagsböter eller fängelse i högst sex månader.

3

§ Iakttager befälhavare icke de föreskrifier om minimibesättning, som med stöd av denna lag fastställts att gälla för fartyget, dömes till dagsböter eller fängelse i högst sex månader.

Gärning som avses i första stycket skall icke medföra ansvar, om lämplig person som varit kvalificerad till befattningen icke kunnat er­håUas i senast besökta hamn och detta föranlett alt de uppställda ford­ringarna på kvalifikation hos medlem av minimibesättning icke blivit uppfyllda för viss tjänst ombord.

Anställes den som ingår i minimibesättning och tillhör däcks- eller maskinavdelningen av annan än redaren, dömas redaren och befälha­varen tiU dagsböter eller fängelse i högst sex månader.

Visar redaren eller befälhavaren atl han gjort vad på honom skäligen ankommit för att förhindra förseelsen, är han dock fri från ansvar.

4  § TiU böter eller fängelse i högst ett år dömes den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet bryter mol förbud som meddelats med stöd av 8

kap. 1 § eller föreläggande som meddelals med stöd av 8 kap. 4 §.

Bryter någon mot föreläggande eller förbud, som har förenats med vite, dömes ej till ansvar enligt första stycket.

5

§ Beordrar befälhavare arbete i strid mot beslut av skyddsombud enligt 9 kap. 8 § utan alt skäl som anges i 9 kap. 9 § föreligger och åsidosattes därmed uppenbart intresset alt skyddsarbetet ombord bedri­ves i behörig ordning, dömes till böter.

6

§ Den som uppsåtligen eller av oaklsamhel underlåter att anlita lots, när det åligger honom på grund av särskild föreskrift, dömes lill böler eller fängelse i högst sex månader.

7

§11 Ha flera medverkat till gärning som avses i 14 och 6 §§, gäller 23 kap. brottsbalken.

8

§ Den som olovligen och ulan giltigt skäl borttager skyddsanord­ning eller sätter den ur bruk, döraes till dagsböler.

9

§ Lämnar någon uppsådigen tillsynsmyndighet oriklig uppgifl för alt erhålla certifikat enligt denna lag eller atl få sådant certifikat för­längt, dömes till dagsböter.

Den som uppsåtligen lämnar tillsynsmyndighet oriktig uppgifl i fråga om åtgärd, varom tillsynsmyndigheten givit anvisning, dömes till dags­böter.

10 §1- Den som försummar vad som åligger honom enligt 9 kap. 2 §

andra slyckel, 10 §, 13 § eller 1517 §§, dömes till böter.

11    Senasie lydelse av förutvarande 10 kap. 6 § se 1975: 83.

12    Förutvarande 10 kap. 10 § upphävd genom 1975: 722.

Prop. 1977/78: 55

191

11

§ Till straff enligt denna lag må ej dömas om strängare straff för gärningen stadgas i brottsbalken eller sjölagen.

12

§ I fråga om mål om ansvar enligt denna lag eller föreskrift som utfärdas med stöd av lagen äga bestämmelserna i 336 och 338 §§ sjö­lagen molsvarande tillämpning.

11 kap. Besvär m. m.

1 § Talan mot beslut enligt denna lag som meddelats av tillsynsmyn­

dighet, som ej är central förvaltningsmyndighet, i annan fråga än sådan

som avses i 8 kap, 1 §, föres genom besvär hos sjöfartsverket.

Beslut som avses i första stycket skall, om ej annat anges i beslutet, lända till efterrättelse, intill dess sjöfartsverket i anledning av anförda besvär eller eljest annorlunda förordnar.

2 § I ärende, som genom besvär kommil under sjöfartsverkets pröv­

ning, skall verket förordna om syn på fartyget, om klaganden begär det

eller del eljest prövas erforderligt.

Begär klaganden syn, skall han förskjuta kostnaden därför. Om del överklagade beslutet fastslälles, skall han slutligt bära denna kostnad. Ändras beslutet, skall verket med hänsyn till omständigheterna pröva om och i vad mån förskjutet belopp skall återbetalas till klaganden.

Regeringen förordnar efler vilka grunder kostnad som avses i andra stycket skall bestämmas.

3 § Mol beslul som raeddelats av sjöfartsverket genom annan än

sjösäkerhetsdireklören eller av annan tillsynsmyndighet i fråga, som

avses i 8 kap. 1 §, må lalan ej föras.

Talan mot beslut som meddelats av sjöfartsverket genom sjösäker­hetsdirektören i fråga, som avses i 8 kap. 1 §, föres hos kammarrätten genom besvär.

Mot annat beslut enligt denna lag av sjöfartsverket eller av annan tillsynsmyndighet, som är central förvaltningsmyndighet, föres lalan hos regeringen genora besvär.

Om ej annat anges i beslut som avses i denna paragraf, skall del ulan hinder av anförda besvär lända till efterrättelse, intill dess besvärsmyn­digheten eller, i fråga om beslul som skall underställas, sjösäkerhets­direklören annorlunda förordnar.

4  § Regeringen bemyndigas alt meddela ytterligare föreskrifter i de

avseenden som regleras i denna lag. Regeringen får även meddela före­

skrifter om behörighet alt föra fartyg eller ha befattning på fariyg.

Regeringen får överlåta åt förvaltningsmyndighet att meddela före­skrifter som avses i första stycket.   .

Denna lag Iräder i kraft den 1 juli 1978.

Prop. 1977/78: 55

192

Innehåll

Propositionen    ..................................................        1

Propositionens huvudsakliga innehåU   .....................        1

Lagförslag

Lag om ändring i lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg .... 2 Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 15 december

1977   ............................................................ 

17

1

Inledning   ....................................................... 

.. 

17

2

Gällande rätt    ................................................. 

18

2.1

Arbetarskyddslagen   .................................... 

18

2.2

Arbetsmiljölagen    ........................................ 

20

2.3

Sjösäkerhetslagen ........................................ 

. 

21

2.4

Annan lagstiftning    ...................................... 

23

3

Fartygsmiljöutredningens förslag  ......................... 

23

4

Remissyttrandena.............................................. 

23

4.1

Allmänna synpunkter  .................................... 

. 

23

4.2

Skyddsverksamheten ombord .......................... 

. 

24

4.2.1

Allmänna utgångspunkter.......................... 

24

4.2.2

Skyddsombud  ....................................... 

25

4.2.3

Skyddskommitté .................................... 

30

4.3

Utbildningsfrågor........................................... 

. 

31

4.4

Fartyget som gemensamt arbetsställe............... 

. 

33

4.5

Övriga frågor................................................ 

36

5 Föredraganden.................................................. 

38

5.1

Allmän översikt    ......................................... 

38

5.2

Skyddsverksamheten ombord .......................... 

43

5.2.1

Allmänna utgångspunkter......................... 

. 

43

5.2.2

Skyddsombud  ....................................... 

44

5.2.3

Skyddskommitté.....................................     59

5.3

Utbildningsfrågor ..........................................      62

5.4

Fartyget som gemensamt arbetsställe...............     63

5.5

Övriga frågor................................................     70

5.6

Verkställighelsföreskrifter    ............................     74

5.7

Ikraftträdande    ..........................................      75

6

Upprättat lagförslag...........................................     75

7

Specialmolivering................................................     75

8

Hemställan    ...................................................     82

9

Beslut    ..........................................................      82

Bilaga 1 Bättre farlygsmiljö (Ds K 1975: 2). Delbetänkande avgivet

av fartygsmiljöutredningen

83

Bilaga 2 Sjösäkerhelslagen i dess föreslagna lydelse fr. o. m. den

ljuli 1978

173

NORSTEDTS TRYCKERI    STOCKHOLM  l

«

7  770285