Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition

1982/83:87

om vattenföroreningsavgift;

beslutad den 26 januari 1983.

Regeringen föreslår riksdagen all anla de förslag som har tagils upp i bifogade utdrag av regeringsprolokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar OLOF[REDACTED_EFTERNAMN]

CURT[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Otillåtna utsläpp av olja och andra skadliga ämnen från fartyg förorenar våra farvatten och utgör ell hot mol den marina miljön. I syfte att motver­ka sädana utsläpp föreslås i propositionen en ekonomisk sanktion kallad vattenföroreningsavgift. Beslämmelser om avgiften bör las in i lagen (1980:424) om åtgärder mol vallenförorening frän fartyg.

Vallenföroreningsavgift skall enligl förslaget tas ul när någol av ut­släppsförbuden i lagstiftningen om åtgärder mol vattenförorening från fartyg överträds. I ett första skede gäller delta enbart oljeutsläpp. Avgiften skall bestämmas med hänsyn lill utsläppets omfattning och fartygets stor­lek. Avgiftsbeloppen är höga och finns angivna i en särskild tabell. Avgift skall påföras fartygets redare eller ägare även juridiska personer efter principen om strikt ansvar.

Frågor om vallenföroreningsavgift prövas av tullverkets kustbevakning, vars beslut kan överklagas lill allmän domstol. För att säkra bevisning föreslås tullverket och sjöfartsverket få ingripa med olika åtgärder mol fartyg, bl.a. förbud alt lämna hamn. Ingripanden föreslås även få ske för att säkerställa betalning av avgiften. Beslul om vallenföroreningsavgift skall enligt förslaget kunna verkställas omedelbart, om inle säkerhet ställs för avgiften.

Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 januari 1984.

1    Riksdagen 1982183. 1 saml. Nr 87

Prop. 1982/83:87

Prop. 1982/83:87

2

Propositionens lagförslag

I    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförore­ning från fartyg

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1980:424) om åtgärder mol vanenförorening från fartyg dels all nuvarande 8, 9 och 10 kap. skall betecknas 9, 10 och 11 kap., dels an 1 -3 §§ i det nya 9 kap. skall ha nedan angivna lydelse, dels all i lagen skall införas etl nytt kapitel, 8 kap., samt nya beslämmel­ser, 9 kap. 4-7 §§, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap. Vattenföroreningsavgift

1§

En särskild avgift (vallenförore­ningsavgift) skatt tas ut, om någol av de förbud mot utsläpp av olja från fartyg som avses i 2 kap. 2§ har överträtis och utsläppet inle är obetydligt Detsamma gäller om etl . sådant utsläpp av olja som avses i 2 kap. 4§ inte har begränsats så långt det är möjligt.

Vattenföroreningsavgiflen till-fatter staten.

2§

Vattenföroreningsavgiften skall påföras den fysiska eller juridiska person som vid överträdelsen var fartygels redare. Om del avgöran­de infiytandet över fartygets drift utövades av någon annan i reda­rens ställe, skatt avgiften dock på­föras den andre. Finns inte någon som skaU påföras avgiften enligt vad som nu sagts etter kan del inle ulan att ärendet blir väsenlligl för­dröjt fastställas vem denne är, skall avgiften påföras den .som vid över­trädelsen var fartygels ägare.

För vallenföroreningsavgift som delägarna i etl partrederi skall be­tala enligl första stycket, svarar de solidariskt.

Prop. 1982/83:87

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3§

Vattenföroreningsavgiflen skall bestämmas med hänsyn titt utsläp­pets omfattning samt fartygets storlek (bruttodräklighet) enligt föl­jande tabeU.

Utsläppt otjemängd i liter

Avgift i kr. för fartyg med hrultodräktighet

upp lill och           3 001 -med 3 000             15000

15001-50000

50001 och slörre

mindre än 1 000 1000-26000

5000 kr.                7500 kr. 5000 kr.                7500 kr.

10000 kr. 10000 kr.

12500 kr. 12500 kr.

jämte I 000 kr.     jämte 1500 kr.

jämte 2 000 kr.     jämie 2500 kr.

per    påbörja t    anlal    1000   liter    utöver    1000   liler

26001-101000

30000 kr.

45000 kr.

60000 kr.

75000 kr.

fämte 800 kr.        jämte 1200 kr.

jämte 1 600 kr.     jämie 2 400 kr.

per   påbörjat    anlal    1000

liler    utöver   26000   liter

101001-501000

90000 kr.

135000 kr.

180000 kr.

255 000 kr.

jämte 200 kr.        jämte 300 kr.

jämte 400 kr.        jämie 600 kr.

per   påbörjat    antal    1000

liter   utöver    101000   liter

501001 och mer

170000 kr.

255000 kr.

340000 kr.

495000 kr.

jämte 100 kr.        jämte 150 kr.

jämte 200 kr.        jämie 300 kr.

per   påbörjat    antal    1000

liter   utöver   501000   liler

Med bruttodräktigheten avses del bruttodräktighetstal som anges i del för fartyget gällande mälbrevel.

4§

Om en vallenföroreningsavgift enligt 3 § med hänsyn titt omstän­digheterna framstår som uppenbart oskälig, får den nedsättas etter ef­terges.

5§

Frågor om vattenföroreningsav­gift prövas av tullverket.

6§

Kan del skäligen antas att vat­tenföroreningsavgift skatt tas ul, får tullverket eller annan myndig­het som regeringen utser meddela de förbud eller förelägganden be­träffande fartyget som är nödvän­diga för att säkra bevisning, såsom förbud mot fartygets avgång etter vidare resa eller föreläggande att fartyget skall anlöpa viss hamn.

Finns det inte längre fog för en åtgärd enligt första stycket, skall åtgärden omedelbart hävas.

Prop. 1982/83:87

Nuvarande lydelse

Förestagen lydelse

7§

Påförs någon som är ägare av fartyget eller lasten vallenförore­ningsavgift, får tullverket samtidigt beträffande egendomen besluta så­dant förbud eller föreläggande som avses i 6 § första stycket, om det behövs för atl säkerställa statens anspråk på avgiften. Bestulet gäller längst till dess verkställighet sker.

Beslul enligt första stycket får meddelas även innan avgiftsären­det avgörs, om det finns sannoUka skäl atl avgift kommer all påföras någon som är ägare av fartyget el­ler lasten.

Ställs säkerhet för avgifisskyl­dighetens fullgörande etter finns del i övrigt inle längre fog för ell beslut enligt första etter andra stycket, skall beslutet omedelbart hävas.

Beslut om förbud etter föreläg­gande enligt 6 etter 7§ gäller inle i någol fatt längre än jjorlon dagar efter det alt ell sådant beslut med anledning av utsläppet först med­delades rörande furtyget etter dess tast.

9§

I fråga om förbud eller föreläg­gande enligl 6 etter 7§ gäller 7 kap. 7IO§§ i liUämpliga delar. Därvid skatt vad som sägs i 7 kap. 8 och 9§!i om fartygets befälhavare, re­dare etter ägare gälla åven den som i redarens ställe utövade det avgö­rande inflytandet över fartygets 

drift.

10 §

I avgiftsärenden hos tullverket år fartygets bej'äthavare behörig alt på partens vägnar ta emot under­rättelse enligt 15 § förvaltningsla­gen (1971:290) och avge yttrande som avses i samma lagrum. Han är på motsvarande sått behörig att ta emol underrättelse om tullverkets heslut enligt 18 § nämnda lag och alt överklaga bestulet.

Prop. 1982/83:87

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap. Besvär m. m.

Har beslut enligt 7 kap. 4 § första stycket, 5 eller 6 § meddelats av an­nan myndighet än sjöfartsverket skall det genast underställas verket. Beslut som skaU underställas får inte överklagas.

1§

9 kap. Besvär m. m.

Om etl beslut enligt 7 kap. 4§ första stycket, 5 eller 6§ har med­delats av annan myndighet än sjö­fartsverket, skall det genast under-

kap. 6§ har meddelats av annan myndighet än tullverket, skall det genast underställas detta verk.

2

§

Beslut som har meddelats av sjö­fartsverket i fråga som avses i 7 kap. 4§ första stycket, 5 eller 6§ överklagas hos kammarrätten ge­nom besvär.

Beslul i andra frågor som avses i denna lag överklagas genom besvär

Beslul som har meddelats av sjö­fartsverket i frågor som avses i 7 kap. 4 § första stycket, 5 eller 6 §/iår överklagas hos kammarrätten ge­nom besvär.

Beslut i andra frågor som avses i /-7ap./dröverklagas genom be­svär

1.

hos sjöfartsverket, om beslutet har meddelats av en annan myndighet som inle är central förvaltningsmyndighet och ej heller kommunal myndig­het, eller

2.

hos regeringen, om beslutet har meddelats av sjöfartsverket eller av en annan myndighet som är central förvaltningsmyndighet.

Beslut i frågor som avses i denna tag gäller omedelbart, om inte an­nat föreskrivs i beslutet. Ifråga om beslut som skall underställas sjö­fartsverket kan detta förordna att beslutet inle skaU gälla tills vidare.

3

§

Tullverkets beslut om vallenföro­reningsavgift och om förbud eller föreläggande enligt 8 kap. 6 etter 7§ får överklagas genom besvär hos den tingsrält som är sjörätts­domstol i den ort där den tullmyn­dighet som meddelat del överkla­gade beslutet har sitt säte. Besvärs-handlingen skall ha kommit in till domstolen inom tre veckor från den dag klaganden fick del av beslutet.

4§

Beslut som skatt underställas nå­gon enligt denna lag får inte över­klagas. Delsamma gäller beslut som meddelats inom sjöfartsverket eller tullverket och som, enligt vad regeringen förordnar, skall under­ställas någon inom verket samt tult-verkets beslut att vägra la emol er­bjuden säkerhet för vallenförore­ningsavgift.

Prop. 1982/83:87

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5§

Beträffande talan vid domstol rörande beslut om påförande av vattenföroreningsavgift gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i rättegångsbalken om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straffan böter.

Första stycket tillämpas även be­träffande talan vid domstot an­gående förbud etter föreläggande enligt 8 kap. 6 eller 7§. I fråga om handläggningen vid tingsrätt gäller dock bestämmelserna i 52 kap. 2, 3 och 512§§ rättegångsbalken i lill­lämpliga delar. De beslämmelser som avser hovrätt gäller därvid i stället tingsrätten.

Bestämmelserna i rällegångsbat-ken om kvarstad i brottmål gäller i tUlämpliga delar i mål som avses i första stycket.

Allmän åklagare företräder sta­ten i mål vid domstol rörande be­slut av tullverket som har överkla­gats enUgt 3 §.

6§

Tullverkets beslut och domstols dom varigenom vattenförorenings­avgift påförs får verkställas genast, om inte annat förordnas etter sä­kerhet ställs för avgiftsskyldighe­tens fullgörande. Om verkståltighe-len gäller i övrigt vad som före­skrivs i utsökningsbalken om all­mänt mål. Utmätt egendom får dock inle säljas ulan gäldenärens samtycke, förrän bestulet etter do­men har vunnit laga kraft.

Andra beslut i frågor som avses i 18 kap. gäller omedelbart, om inte annat föreskrivs i bestulet. I fråga om beslul som skatt under­ställas sjöfartsverket eller tullver­ket kan del berörda verkel förordna atl beslutet lills vidare inte skall gälla.

Prop. 1982/83:87

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7§

En påförd vattenföroreningsav­gift bortfaller i den mån verkstäl-Ughel inte har skett inom tio år från del all bestulet vann laga kraft.

Denna lag träder i kraft den I januari 1984.

Bestämmelserna i 8 kap. tillämpas endasi i fråga om överträdelser som har skett efter ikraftträdandet.

2   Förslag till

Lag om ändring i sjölagen (I891:35 s. I)

Härigenom föreskrivs atl 40 § sjölagen (1891:35 s. 1)' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Förestagen lydelse

40 f Partrederi föreligger, om flera överenskommit all under delad ansvarig-hel gemensamt driva sjöfart med egel fartyg. Anmälan om partrederiavtal kan göras hos registermyndigheten, som har atl ofördröjligen anteckna anmälningen i det register där fartyget är infört eller, om del ej är regist­rerat, kungöra densamma. Närmare föreskrifter om anmälnings- och kun­görelseförfarandet meddelas av regeringen.

För de förpliktelser som uppkom-

För de förpliktelser som uppkom-

ma för partrederiet sedan rederiav- mer för parlrederiel sedan rederiav­

talet anmälts till registermyndighe- talet anmälts till registermyndighe­

ten svarar varje redare endast i för- len svarar varie redare endasi i för­

hållande till sin andel i fartyget i hållande lill sin andel i fartyget i

den mån han ej åtagit sig större an- den mån han ej åtagit sig slörre an­

svarighet. För dessförinnan upp- svårighet. För dessförinnan upp­

komna rederiförpliktelser svara re- komna rederiförpliktelser svarar

darna solidariskt.

redarna solidariskt. I fråga om be-

talningsansvar för vattenförore­ningsavgift enligl 8 kap. lagen (1980:424) om åtgärder mol vatten­förorening från fartyg gäller 8 kap. 2 § andra stycket nämnda lag.

I fräga om redarnas inbördes rättigheter och skyldigheter tillämpas be­stämmelserna i 41-57 §§ i den mån annat ej avtalats.

Denna lag träder i kraft den Ijanuari 1984.

' Lagen omtryckt 1975:1289.  Senaste lydelse 1977:681.

Prop. 1982/83:87

8

Utdrag KOMMUNIKATIONSDEPARTEMENTET  PROTOKOLL

vid regeringssammanlräde 1982-08-19

Närvarande: slalsminislern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo, Petri,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], MoUn

Föredragande: statsrådet Elmstedl

Lagrådsremiss om vattenföroreningsavgift

1   Inledning

I departementspromemorian (Ds K 1981:8) Vallenföroreningsavgift be­handlas frågan hur en ekonomisk sanktion mol olagliga utsläpp av olja och andra skadliga ämnen från fartyg bör utformas. Promemorian innehåller bl.a. förslag lill en ny sådan sanktion, kallad vallenföroreningsavgift. Enligl förslaget skall regler om vallenföroreningsavgift las in i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg (ändrad 1980: 1032, VFL). Promemorian och bilagorna 6 och 7 till den, som inne­håller förfallningsförslag, bör fogas lill protokollet i della ärende som bilaga 1.

Promemorian har remissbehandlats. En inom kommunikationsdeparte­mentet upprättad sammanställning av remissyttrandena bör fogas till pro­tokollet som bilaga 2.

Den gällande ordningen på rättsområdet redovisas i promemorian. Där finns också faktamaterial rörande omfattningen av utsläpp från fartyg och jämförelser mellan straffpåföljder för olagliga utsläpp i Sverige och utom­lands. Beträffande detta bakgrundsmaterial och de närmare överväganden som ligger bakom förslaget lill vallenföroreningsavgift får jag hänvisa lill promemorian.

2   Allmän motivering

2.1 Allmänna synpunkter

Störningar i miljön genom buller och utsläpp av förorenande ämnen har under de senasie årtiondena blivit en alltmer påtaglig realitet. En ökad medvetenhet om värdet av en god yttre miljö har bidragit lill atl miljö­vårdsfrågor fåll en betydelsefull plats i samhällsdebatten. 1 olika samman-

Prop. 1982/83:87

9

häng reses krav på all statsmakterna vidtar åtgärder för att slå vakt om miljön. Så har också skett i ökad utsträckning.

Etl område där en rad miljöförbättrande åtgärder har vidtagits, både intemationellt och i Sverige, är skyddet av den marina miljön mot utsläpp av skadliga ämnen från fartyg. Ett internationellt samarbete på detta områ­de har funnits sedan början av 1950-lalel, och flera inlernalionella överens­kommelser som syftar till alt skydda den marina miljön mot utsläpp av olja och andra skadliga ämnen från fartyg har ingåtts. Överenskommelserna innehåller regler om förbud mol eller begränsning av utsläpp av sådana ämnen. Vidare finns regler om åtgärder i syfte atl förebygga utsläpp samt om kontroll och övervakning m.m. Internationella överenskommelser finns också om samarbete för an bekämpa inträffade utsläpp. Den interna­tionella regleringen har utvecklats successivt såväl inom ramen för IMO' - FN:s fackorgan för tekniska sjöfartsfrågor - som genom regionall samarbete, t. ex. rörande skyddet av Östersjöns marina miljö.

En översikt över de åtgärder som har vidtagits, både internalionelll och i Sverige, och sådana åtgärder som vidtas fortlöpande för all förbättra sjösäkerheten finns i den av riksdagen godkända prop. 1980/81:119 om miljösäkrare sjötransporter. Bland de förebyggande åtgärderna mol avsikt­liga utsläpp behandlas frågan om straffavgifter i avsnitt 4.1 i bilaga2. Där pekas bl. a. på att prop. 1979/80:167 om åtgärder mol vattenförorening från fartyg innehöll förslag om skärpta straff för brott mol förbud atl släppa ul olja eller andra skadliga ämnen från fartyg. I enlighet med förslaget höjdes straffmaximum i VFL för sådana brott från ett lill två års fängelse. I propositionen togs även upp frågan om alt införa en ny ekonomisk påföljd, varvid erinrades om all denna fråga hade behandlats såväl i belänkandena (SOU 1979:43) Ren tur - program för miljösäkra sjötransporter och (Ds Ju 1978:5) Förelagsböter som i departementspromemorian (Ds Ju 1979:10) Företagsböter - förslag till lagtexter. Min företrädare anförde då att frågan om ekonomiska sanktioner borde övervägas vidare. En arbetsgrupp inom regeringskansliet tillsattes därför med uppgift all skyndsamt lämna förslag till hur en i sammanhanget användbar ekonomisk sanktion borde utformas.

Jordbruksutskottet (JoU 1979/80:48) välkomnade detta initiativ och fann i Ukhet med föredraganden att frågan borde prioriteras bland de åtgärder som kan bli aktuella inom ramen för de fortsatta strävandena att motverka skador på den marina miljön.

Arbetsgmppens överväganden och förslag redovisas i den inledningsvis omnämnda departementspromemorian (Ds K 1981:8) Vattenförorenings­avgift. Förslagen innebär i korthet följande. I lagstiftningen om åtgärder mot vattenförorening från fartyg skall det, som etl komplement till böter och fängelse, föras in en särskild sanktionsavgifi, benämnd vattenförore-

' Intemational Maritime Organization. Före den 22 maj 1982 var organisationens namn Inter-Govemmental Maritime Consultative Organization, IMCO.

Prop. 1982/83:87

10

ningsavgift. Vallenföroreningsavgift skall tas ut när någol av utsläppsför­buden i lagstiftningen om åtgärder mot vallenförorening från fartyg över­träds. Avgiften skall bestämmas med hänsyn lill utsläppets art och omfatt­ning saml till fartygets storlek. Den skall påföras fartygets redare eller ägare - även juridiska personer - efter principen om strikt ansvar. Om det föreligger särskilda omständigheter skall avgiften kunna nedsättas eller efterges. För alt vara avskräckande skall avgiften kunna uppgå lill myckel höga belopp. Vallenföroreningsavgift skall enligt förslaget beslutas av tullverkets kustbevakning, vars beslul kan överklagas till domstol. För all säkerställa betalning av avgiften får domstol förordna om kvarstad. Kust­bevakningen och sjöfartsverket föreslås i samma syfte få ingripa med olika åtgärder mot fartyg, bl. a. förbud all lämna hamn.

Som jag nyss konstaterat berördes frågan om behovel av åtgärder som syftar till att avhålla potentiella förorenare från atl släppa ul olja eller andra skadliga ämnen från fartyg redan vid tillkomsten av den nu gällande lag­stiftningen om åtgärder mot vattenförorening från fartyg. Min företrädare framhöll i prop. 1979/80: 167 (s.41-42) för egen del all det inte är tillräck­ligt med skärpta straffskalor för all komma till rätta med olagliga utsläpp. I stället syntes honom tanken på någon form av ekonomisk sanktion, som gör det olönsamt all släppa ut skadliga ämnen, riklig. Som har framgått av det föregående anslöt sig även riksdagen till dessa tankegångar och ansåg att denna fråga borde priorileras bland de åtgärder som kan bli aktuella inom ramen för de fortsalla strävandena att motverka skador på den marina miljön.

Behovet av en reform behandlas även i departementspromemorian. Enligt arbetsgmppen har man i och för sig anledning all räkna med alt domstolarna kommer all ta intryck av den strängare syn på broll mol utsläppsförbud som redovisas i prop. 1979/80:167 och atl straffen för sådana överträdelser således kommer atl skärpas även i rällslillämpning­en. Man måste emellertid även i framliden utgå från all de straff som utdöms inle verkar lillräckligt avskräckande på alla potentiella förövare av sådana brolt. Arbetsgmppen anser fördenskull all det behövs kraftfullare åtgärder än de som nu står lill buds. om man vill få till slånd en påtagligt förbättrad efterlevnad av gällande regler.

Så gott som samtliga remissinstanser ansluter sig till vad som i prome­morian anförs om reformbehovet. Två instanser, Sveriges advokatsam­fund och Sveriges redareförening, ifrågasätter dock om det finns någol behov av en ekonomisk sanktion av det slag som föreslås i promemorian. Advokatsamfundet anser att behovet av juridiska möjligheter alt ingripa mol fartyg som orsakar vattenförorening redan nu är rimligt väl tillgodo­sett, medan resurserna alt praktiskt övervaka vallenområdena och ingripa mol fartyg som genom utsläpp förorenar dessa inte på långt när är tillräck­liga. Enligt Sveriges redareförening visar innehållet i promemorian all etl relativt litet antal fartygsulsläpp registreras varje år av kustbevakningen. I

Prop. 1982/83:87

11

åtskilliga av dessa fall är den utsläppta mängden miljöskadliga ämnen ringa och påtagliga skador på miljön har inle påvisats. Bl. a. della talar för all de föreslagna åtgärderna är obehövliga eller all de i vart fall skuUe få begrän­sad effekt. Redareföreningen vill att statsmakterna i första hand inriktar sill miljöskyddsarbete på aktiva insatser som förebygger utsläpp, t.ex. förbättringar avseende fartygen, mollagningsanordningar i hamnarna och resurser för atl följa fartygsrörelser till sjöss och därvid snabbt kunna upptäcka eventuella utsläpp.

Självfallet delar jag Sveriges redareförenings uppfattning all statsmak­terna skall arbeia aktivt för atl åstadkomma förbättringar i de avseenden som nu angetts. Del ligger helt i linje med filosofin all del är nödvändigt att långsiktigt och målmedvetet arbeia på bred front för att minska miljöris­kerna vid sjötransporter. Della synsätt präglar i hög grad förslagen i prop. 1980/81:119 om miljösäkrare sjötransporter. Även om många åtgärder redan har vidtagits för atl skydda den marina miljön, kan man knappast beteckna resultatet som i alla avseenden tillfredsställande. Redareföre­ningens uttalande all antalet utsläpp från fartyg är relativi litet, atl den utsläppta mängden miljöskadliga ämnen är ringa och alt påtagliga skador på miljön inte har påvisats ger närmast vid handen all förhållandena skulle i huvudsak vara tillfredsställande. Eftersom del är olagligt all släppa ul olja från fartyg kan del inle vara tillfredsställande med 200-350 registrerade utsläpp per år längs Sveriges kuster. Det verkliga antalet utsläpp är med säkerhet slörre. Jag vill i sammanhanget erinra om alt det finns amerikans­ka bedömare som anger alt endasi ca 20 procent av de inträffade oljeut­släppen upptäcks och blir registrerade.

Min egen slutsats är atl det finns elt behov av atl komplettera de sedvanliga straffpåföljderna med någon form av ekonomisk sanktion, som skall verka avhållande på benägenheten atl göra olagliga utsläpp. Jag delar följaktligen inle advokatsamfundets åsikt all de juridiska möjlighelerna atl ingripa mol förorenande fartyg är tillfredsställande. En jämförelse mellan svensk och utländsk slrafflillämpning (jfr avsnitt 3.3 och 3.4 i departe­mentspromemorian) visar atl straffen är mycket låga i Sverige. Den främs­ta orsaken lill della synes vara det förhållandel atl böter i Sverige utdöms i dagsböter och är beroende av gärningsmannens personliga ekonomiska förhållanden. Utomlands kan man ofta även döma ul böter av redare som är juridiska personer. Bötesbeloppen blir därmed av en helt annan stor­leksordning än som förekommer i Sverige.

Sammanfattningsvis kan jag konstatera alt det sedan länge finns starka krav - både i riksdagen, bland allmänheten och i massmedia - på all man skall ingripa med strängare och effeklivare påföljder mol dem som gör sig skyldiga till olagliga utsläpp. Remissutfallet visar att dessa krav är väl förankrade bland berörda myndigheter och organisationer.

Införandet av en särskild ekonomisk sanktion mol vattenförorening från fartyg innebär att lagstiftningen pä delta område får en motsvarighet lill

Prop. 1982/83:87

12

vad som redan gäller för landförhållanden. Riksdagen beslutade våren 1981 vissa ändringar i miljöskyddslagen (1969: 387). Dessa innebär bl. a. att det i lagen infördes en särskild ekonomisk sanktion kallad miljöskyddsavgift. Den skall tas ut vid överträdelser som har medfört betydande störningar för omgivningen eller risk för sådana störningar. Avgiften skall i princip motsvara de ekonomiska fördelarna av en överträdelse (prop. 1980/81:92, JoU 1981/82:21, rskr 1981/82:273, SFS 1981:420).

1 sammanhanget bör vidare påpekas alt de i del föregående omnämnda förslagen till förelagsböler möttes av en sådan kritik under remissbehand­lingen alt man i stället vall andra vägar alt söka komma lill rätta med brott i näringsverksamhet. På grundval av de allmänna överväganden som re­dovisades i anslutning till förslagen rörande förelagsböler och remissytt­randena över dessa utarbetades departementspromemorian (Ds Ju 1981: 3) Ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet. Promemorian inne­håller bl.a. förslag lill ändringar i brottsbalkens regler om förverkande samt lill principer för användningen i lagstiftningen av avgifter som sank­tionsmedel. Förslag i enlighet med promemorian har nyligen godkänts av riksdagen (prop. 1981/82: 142, JuU 1981/82:53, rskr 1981/82:328). Avsik­ten är dock all frågan om förelagsböler skall belysas ytteriigare.

Till komplettering av avsnitt 4 i departementspromemorian, som beskri­ver olika existerande sanktionsavgifter, kan nämnas all förslag om två nya sanktionsavgifter nyligen förelagts riksdagen. I utlänningslagen (1980: 376) har som ell komplement lill böter eller fängelse föreslagils en särskild avgift för den som anställer en utlänning utan föreskrivet arbets- eller anslällningstillsländ. Avgiften utgör för varje sådan utlänning hälften av del basbelopp enligl lagen (1962: 381) om allmän försäkring som gällde när överträdelsen upphörde. Har överträdelsen pågått längre tid än tre måna­der utgör avgiften i stället ell helt basbelopp för varje utlänning. Frågor om påförande av avgift prövas av allmän domstol efter ansökan av åklagare (prop. 1981/82: 146). Förslagel har ännu inte prövats av riksdagen. Den andra avgiften återfinns i den nya arbetstidslagen (1982:673). Vid sidan av straffbestämmelserna har införts en sanktionsavgifi, kallad övertidsavgift, som påföljd för arbetsgivare som överträder lagreglerna om övertid. Avgif­ten utgör för varje limme otillåten övertid och för varje arbetstagare som har anlitats i strid mol överlidsreglerna en procent av del basbelopp som gällde vid den tidpunkt då överträdelsen begicks. Frågor om överiidsavgifi prövas av allmän domstol efter ansökan av åklagare (prop. 1981/82: 154, SoU 1981/82:55, rskr 1981/82:436).

Det är inte bara i Sverige som del ställs krav på kraftfulla åtgärder mol olagliga oljeutsläpp. I november 1981 antog IMO: sförsamlingsmöle enhäl­ligt en resolution, som uppmanar konventionsslalerna atl införa strängare straff för överträdelser av konvenlionsreglerna på detta område. Straffen bör företrädesvis utgöras av ekonomiska sanktioner mot redare, vilkas fartyg gör sig skyldiga lill olagliga utsläpp.

Prop. 1982/83:87

13

2.2 Utformningen av en ny ekonomisk sanktion

1 avsnitt 5.3 i departementspromemorian behandlas frågan, om del går alt använda någon redan existei-ande eller föreslagen sanktion för alt motverka olagliga utsläpp av farliga ämnen från fartyg. Vad som här kan vara av särskilt intresse är all se humvida miljöskyddsavgiften eller den nya möjligheten enligt brottsbalken lill förverkande av otillbörliga förtjäns­ter eller besparingar hos en näringsidkare är användbara i sammanhanget.

En av de gmndläggande förutsättningarna för att miljöskyddsavgift skall kunna utgå är att överträdelsen har medfört ekonomiska fördelar för den som utövar den miljöfarliga verksamheten. I promemorian konstateras emellertid att mänga överträdelser av förbuden alt släppa ut olja eller andra skadliga ämnen från fartyg inte medför några ekonomiska fördelar utan snarare föriuster. Som exempel nämns överfyllning av tankar i hamn, varvid olja går förlorad. Om man inriktar sanktionen enbart på sådana överträdelser som medför ekonomiska fördelar skulle sannolikt huvudde­len av de värdslösa utsläppen undgå den särskilda sanktionen. Enligl promemorian är delta helt oacceptabelt. Samma invändning - och etl anlal ytterligare - kan riktas mot atl enbart lita till en tillä'mpning av förverkandebestämmelsen i 36 kap. 3a§ brottsbalken.

Slutsatsen i promemorian är att del blir nödvändigt all utforma en särskild sanktion mot vattenföroreningar från fartyg. Denna sanktion bör helt anpassas till vatlenföroreningslagsliflningens speciella förutsättningar och krav.

Ingen av remissinslanserna har förordat all man försöker använda någon existerande sanktionsform för all motverka vattenföroreningar från fartyg. Sålunda delar t. ex. Sveriges redareförening den i promemorian framförda uppfattningen alt inget av de nu existerande sanktionssyslemen passar helt och hållet in på de krav som bör ställas på en sanktion på detta område.

Även jag ansluler mig till slutsatsen atl del inle finns någol realistiskt alternativ lill förslagel att utforma en särskild ekonomisk sanktion mot vallenförorening från fartyg. I det följande avser jag följaktligen all lämna förslag lill hur denna sanktion bör utformas. Med tanke på den terminologi som används i lagstiftningen om åtgärder mol vattenförorening från fartyg faller del sig, som framhålls i promemorian, naturligt all kalla sanktionen för vallenföroreningsavgift.

Innanjag går närmare in på utformningen av sanktionen vill jag uppehål­la mig någol vid de grundläggande krav som bör ställas upp för en vallenföroreningsavgift. Sådana krav diskuteras i avsnitt 5.2 i departe­mentspromemorian. Del framhålls där att del främsta kravet är att sank­tionen skall verka preventivt. Den måste därför vara ekonomiskt kännbar och rikta sig mot fartygets redare eller ägare. Övriga krav på sanktionen är

-

alt den skall kunna tillämpas direkt mot juridiska personer

-

all den skall tas ut enligl principen om strikt ansvar

Prop. 1982/83:87

14

-

att den skall vara användbar mol både svenska och utländska fartyg

-

all man skall kunna säkra betalning av sanktionen

-

att det skall finnas fömtsättningar för en snabb handläggning av avgifts­ärenden

-

atl förfarandet inrymmer garantier för en sakkunnig behandling

-

att sanktionen inte får ha karaktären av skadestånd.

Flera av de uppställda kraven präglas av de speciella förhållanden som råder inom sjöfarten. Vad som i sammanhanget år viktigt alt beakta är de internationella överenskommelser på sjöfartens område som Sverige har anslutit sig till. Del gäller särskilt konventionerna på havsföroreningsområ-del, främst 1954 års internationella oljeskyddskonvenlion (OlLPOL), 1973 års inlernalionella havsföroreningskonvention i dess år 1978 ändrade ly­delse (MARPOL 73/78) och 1974 års Hdsingforskonvention. I kravet på att förfarandet måste inrymma garantier för en sakkunnig behandling ligger bl. a. atl tillämpande myndigheter måste ha såväl kunskaper om den omfal­lande och komplicerade konvenlionsregleringen som tillgång till teknisk och nautisk expertis.

För egen del kan jag i allt väsentligt ansluta mig lill de krav arbetsgrup­pen har ställt upp för sanktionen. Eftersom det, som jag redan angett, inle är möjligt all använda någon existerande sanktion kan vattenförorenings­avgiflen "skräddarsys" så atl den så långt möjligl uppfyller de krav som har ställts upp. Med tanke på all vattenföroreningsavgiflen skall kunna användas även mol utländska fartyg, som snabbi kan lämna svenska farvatten, är det uppenbart all förfarandet måste inrymma möjligheter till snabba och effektiva ingripanden. Kraven på snabb handläggning och garantier för en sakkunnig behandling är viktiga av hänsyn till Sveriges internationella förpliktelser. Kravet alt kunna säkra betalning av avgiften är, som jag ser del, av grundläggande betydelse ur effektivitetssynpunkt. Om man, såsom i promemorian, i flera avseenden låter önskemålen all få etl effektivt fungerande sanktionssyslem vara vägledande, får man själv­fallet vara uppmärksam på atl den enskildes rättssäkerhet inte åsidosätts. Vid en avvägning mellan dessa motstående intressen får resultatet dock inte bli sådant att sanktionen föriorar sin avsedda preventiva effekt. Med hänsyn lill fartygens rörlighet och behovet all kunna säkra bevisning och betalning torde det vara ofrånkomligt alt effeklivilelshänsynen på della område betonas starkare än för sanktioner som enbart avser förhållanden till lands.

Jag övergår härefter lill frägan hur vattenföroreningsavgiflen skall utformas.

Avsikten med vattenföroreningsavgiflen är enligt promemorian alt den skall vara en förstärkning av straffsanktionerna vid otillåtna utsläpp från fartyg. Avgiften är dock inle tänkt som någon ersättning för straffpåföljder. Kriminaliseringen bör bibehållas inle minsl som ell uttryck för samhällels moraliska fördömande av dessa handlingar. I promemorian förordas all

Prop. 1982/83:87

15

man vid avgiftsbeläggningen - på samma sätt som i slraffsladgandena -utgår från reglerna i 2 kap. VFL om förbud mot förorening från fartyg. Del innebär alt avgift skall ulgå, om skadliga ämnen släpps ut i strid mol 2 kap. VFL eller föreskrifter som har meddelats med stöd av detta kapitel. Avgift bör dock las ul oberoende av uppsåt eller oaktsamhel hos gärningsman­nen. Avgiftsskyldigheten bör således bygga på principen om strikt ansvar. Den har i detta avseende samma konstruktion som miljöskyddsavgiften. Med miljöskyddsavgiften som förebild förordar arbetsgruppen vidare att det skall finnas en möjlighel att sätta ned eller efterge avgiften i sådana fall då det framstår som obilligl alt la ul full avgift. Denna möjlighet bör dock användas restriktivt.

Remissinstanserna har genomgående godtagit promemorieförslagel i dessa delar. Inga invändningar har framförts mol förslagel atl avgiften skall las ul efter principen om strikt ansvar. Eftersom utsläpp av förore­ningar frän fartyg nästan alltid torde kunna härledas lill elt uppsåtligl eller oaklsamt handlande av någon person anser hovrätten över Skåne och Blekinge del inte från rättssäkerhetssynpunkt möta någol hinder mol alt tillämpa strikt ansvar, trots all elt sådant ansvar innebär ett betydelsefullt avsteg från vad som gäller som en huvudregel inom del straffrättsliga syslemel.

För egen del anser jag atl förslagen bör genomföras. De svenska ul-släppsbeslämmdserna överensstämmer med regleringen i konventionerna. Det är därför naturligt att låta överträdelser av utsläppsförbuden ligga lill grund för uttagande av avgift, och alt samma regler gäller för svenska och utländska fartyg. Jag ser del som helt nödvändigt all göra ansvaret för vattenföroreningsavgiflen strikt. Om man i varje enskilt fall skulle kräva bevisning om uppsåt eller vårdslöshet kommer avgiften knappast att få avsedd effekt. Den sirikta tillämpningen bör dock, på del sätt som föreslås i promemorian, kunna mildras genom en möjlighel till eftergift eller ned­sättning av avgiften.

Sveriges advokatsamfund har i sitt remissvar aktualiserat vissa frågor rörande gränsdragningen mellan operationella utsläpp, dvs. sådana som har samband med fartygets drift, och utsläpp på grund av olyckor. Samfundet finner det befogal med strikt ansvar vid operationella utsläpp. När del gäller utsläpp lill följd av kollisioner, grund-slölningar eller liknande haverier förhåller del sig annorlunda. Hår saknas uppenbarligen det i övrigt förekommande behovel av prevention. Det torde också förekomma fall, där ell utsläpp helt klart inte kan tillvitas fartyget som vårdslöshet, exempelvis ell oskyldigt påseglat fartyg. Enligl advokatsamfundet bör det klargöras bällre, om strikt ansvar skall föreligga endast vid operationella utsläpp eller även vid olyckshändelser, huruvida "olyckshändelse" avser varje kasuell händelse samt hur undantagen enligl MARPOL 73/78 förhåller sig lill den föreslagna laglexlen. Samfundet vill för sin del tillstyrka att ansvar för utsläpp efter haveri endasi inträder om fartyget har brustit i åtgärder för alt begränsa utsläppet.

Prop. 1982/83:87

16

Enligt promemorian skall vallenföroreningsavgift tas ul när de förbud mol utsläpp som avses i 2 kap. 2 eller 3 § VFL har överträtis eller när sådant utsläpp som avses i 2 kap. 4§ VFL inle har begränsats så långt del är möjligl. I den sistnämnda paragrafen stadgas all utsläpp av skadliga ämnen lill följd av olyckshändelse skall begränsas sä långt del är möjligl. Denna regel bygger pä undantagen från ulsläppsförbuden i MARPOL 73/78 och Hdsingforskonvenlionen. vilka presenteras närmare i specialmolive­ringen lill lagförslagels 10 kap. 1 § i promemorian (se avsnitt 5.10 i bil. 

I). 

Enligl dessa regler gäller ulsläppsförbuden bl.a. inle sådana utsläpp som är nödvändiga för etl fartygs säkerhet eller för alt rädda människoliv till sjöss eller sådana utsläpp som är en följd av en skada på fartyget eller dess utrustning. 1 del sistnämnda fallet förutsätts dock all alla rimliga försiktig­hetsåtgärder har vidtagits efter del ätt skadan inträffat eller utsläppet upptäckts, i syfte atl hindra eller så långt som möjligt begränsa utsläppet.

Från förbuden mol förorening från fartyg finns del således elt undanlag i 2 kap. 4 § VFL, som avser utsläpp lill följd av olyckshändelse. Med hänsyn lill all Sverige tillträtt MARPOL 73/78 och Hdsingforskonvenlionen bör enligl min mening undantaget i sak ha samma innebörd som undantagen i konventionerna. Del innebär bl.a. all utsläpp som skelt till följd av en skada på fartyget eller dess utrustning inle skall föranleda vallenförore­ningsavgift i annat fall än då utsläppet inle har begränsats så långt det är möjligt. Även i det fall ett fartyg har blivit påseglat gäller en skyldighet alt försöka begränsa elt utsläpp. Undantaget frän ulsläppsförbuden gäller alla slags skador på fartyget eller dess utrustning. Del skall dock självfallet röra sig om verkliga skador och inte bara påstådda sådana, och utsläppet skall vara en följd av skadorna och inle av en mänsklig handling eller underlå­tenhet. Visar utredningen alt ett utsläpp förorsakats av en olyckshändelse och all utsläppet inte begränsats så långt del är möjligt skall avgift tas ut ulan atl det behöver bevisas att nägon för överträdelsen ansvarig handlat uppsåtligen eller av oaklsamhel. Även vid bedömningen av överträdelser av bestämmelsen i 2 kap. 4§ VFL skall avgiftsskyldigheten således bygga på strikt ansvar.

Når del gäller del geografiska tillämpningsområdet för vat­tenföroreningsavgiflen understryks i promemorian all avgift inte bara skall las ut när svenska och utländska fartyg bryter mol ulsläppsförbuden inom Sveriges sjöterritorium utan även när svenska fartyg gör sig skyldiga till otillåtna utsläpp inom andra vattenområden. Avgift skall således kunna tas ul om ell svenskt fartyg t. ex. har släppt ul olja i Medelhavet. En förutsätt­ning härför bör dock enligt promemorian vara atl gärningen inte beivras i någon annan stat.

För egen del finner jag arbetsgruppens resonemang på denna punkt principiellt riktigt. Jag vill dock framhålla atl del i praktiken kan vara förenat med betydande svårigheter atl la ut avgift för ett utsläpp som ett svenskt fartyg har gjort sig skyldigt lill i främmande farvatten. Erfarenhets-

Prop. 1982/83:87

17

mässigt är det ofta svårt att få tillgång till tillfredssläUande utredningar i sådana fall. Jag ser det heller inte som tillfredsställande att kombinera en utländsk brottmälsdom med en svensk vallenföroreningsavgift för ett och samma utsläpp. Redan den utländska domen kan ju i sig leda lill tillräckligt höga böter. 1 stället förordar jag atl vi i Sverige prövar överträdelser av konventionsregler i sådana fall då främmande stater underrättar oss om det. Om ett rättsligt förfarande mot ell svenskt fartyg har ägt rum i en främmande stat och tillräckligt stränga påföljder har utdömts bör del inte komma i fråga att ta ut vattenföroreningsavgift i Sverige.

Jag övergår nu lill frågan om vem som skall vara belalnings­skyldig för vattenföroreningsavgiften. I promemorian framhålls all del i normalfallet är fartygets redare eller ägare som åtnjuter de eventuella ekonomiska inbesparingar som görs lill följd av all föroreningar släpps ul i vattnet i stället för alt lämnas lill mollagningsanordningar i land. Redaren eller ägaren är den som utövar den aktuella näringsverksamheten och del är därför naturligt alt avgiften tas ut av honom. Avgiften skall kunna påföras honom oavsett om han är en juridisk person, t. ex. ett aktiebolag, eller en enskild näringsidkare. Eftersom redaren i normalfallet har del avgörande inflytandet över ell fartygs drift, bör han i första hand göras ansvarig för betalning av avgiften.

Remissinstansema har allmänt anslutit sig lill förslaget all avgiften skall tas ut av fartygets redare eller ägare. Sveriges redareförening anser all man bör överväga om det även skall finnas ell brukaransvar. Föreningen avser därvid främst en fartygsoperatörs ansvar vid limecharterförhyrning. En sådan brukare av ell fartyg kan otvivelaktigt påverka driften på etl sådant sätt alt avgiftsansvar för honom skulle vara rimligt.

Jag delar uppfattningen att redaren är den som i första hand bör göras ansvarig för betalningen av vattenföroreningsavgiften. Rederivérksamhel bedrivs i allmänhet av juridiska personer och del är därför, som jag tidigare nämnt, väsenlligl all avgiften kan las ul även av sådana.

Beträffande den av Sveriges redareförening aktualiserade frågan om ett bmkaransvar vid sidan av redaransvarel kan nämnas all del finns ett sådant i flera sjöfartsförfallningar. I sjölagen används uttryck som "den som i redarens ställe har befallning med fartyget" (58, 214, 319 och 331 §§) och "eller eljest handhar fartygels drift i redarens ställe" (241 och 244§§). Sjöarbelstidslagen (1970: 105) använder i I8§ formuleringen "annan som i redarens ställe har haft befattning med fartyget". Dessa formuleringar är etl uttryck för att det inle alltid enkelt kan klargöras vem som skall anses vara redare till etl fartyg. I princip kan redaren sägas utrusta ell fartyg så atl del kan användas för sill ändamål, men redarens funktioner kan vara delade mellan flera på olika sått. Fartygets ägare behöver inle vara redare utan han kan ha upplåtit sitt fartyg till annan. 1 äldre lid var del fråga främst om skeppslega, numera oftast benämnd bare-boat charter, eller om ren befraktning, antingen lidsbefraklning eller resebefraktning. Utvecklingen 2   Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 87

Prop. 1982/83:87

18

har emellertid medfört charleravial som innefattar en mängd olika mellan­former mellan de äldre avtalstyperna. Redarfunklionerna kan fördelas mellan ägaren och chartraren på skilda sätt. Man är därför ofta hänvisad lill all genom en helhetsbedömning av omständigheierna i del konkreta fallet bilda sig en uppfattning om vem som slår för den övervägande delen av redarfunklionerna. 1 vissa fall kan man, som redareföreningen fram­håller, finna all förhyraren har ell sådant inflytande över driften all av­gifisskyldighelen bör åvila honom. Jag finner del fördenskull befogal alt införa etl brukaransvar. Avgiften bör således i första hand påföras redaren eller den som har befattning med fartyget i redarens ställe.

Betalningsansvar för fartygets ägare skall enligt promemorian inträda, om redare saknas eller del inle kan fastställas vem som är redare. För egen del finner jag all förslagel bör godtas. I vissa fall kan det i fråga om utländska fartyg vara svårt atl klarlägga vem som är redare. Det är då i allmänhet möjligl all via fartygsregister få besked om vem som är ägare lill fartyget. Av effektivitetsskäl bör det finnas en möjlighel all vända sig mol ägaren i ett sådant fall.

Frågan om vilken parameter som skall användas för vattenförore­ningsavgiflen diskuteras utförligt i promemorian (bil. 1 s.62-71). Redan inledningsvis poängterar arbetsgruppen att det, trots all åtskilliga alterna­tiv övervägts, visat sig vara svårt all finna någon enkel och rättvisande parameter med vars hjälp man skulle kunna avgöra vad en överträdelse "kostar". Bland de olika alternativ som diskuteras och underkänns i promemorian finns den beräknade vinslen av ell utsläpp, de uppskattade bekämpnings- och saneringskostnaderna och en formel för fartygets stor­lek, som erhålls genom atl multiplicera bruttodräktigheten med maskin-styrkan. En annan modell, som diskuteras men också underkänns, är ell mer flexibelt syslem, där man skulle kunna la hänsyn till en rad angivna faktorer. Med utgångspunkt från dessa skulle den beslutande myndigheten efter en helhetsbedömning, där även andra faktorer kunde tänkas spela in, fastställa vallenföroreningsavgiflens storlek. Arbetsgruppens Iveksamhet inför en sådan modell grundas bl. a. på alt berörda myndigheter inte skulle ha nägra fasta kriterier för avgiftsberäkningen, något som skulle kunna försvåra prövningen och medföra längre handlåggningslider.

En rad skäl talar enligt promemorian för atl avgiften bör vara uppbyggd på elt sådant sätt alt del på förhand skall vara känt vad en viss överträdelse "kostar". Enligt arbetsgruppens mening bör avgiften bestämmas med hänsyn till utsläppets art och omfattning samt till fartygets storlek. Det bör vara möjligt att göra upp tabeller där dessa beräkningsgrunder finns an­givna. Enligt arbetsgruppen måste man ha olika tabeller för olika slag av utsläpp. Sålunda får särskilda avgiftstabeller göras upp för olja, kemika­lier, fast avfall och loaletlavfall. Med utsläppets art avses här enbart dessa olika kategorier av föroreningar.

Prop. 1982/83:87

19

Arbetsgruppen konstaterar atl det ofta är svårt atl uppskatta vilken omfattning etl utsläpp har. Den främsta invändningen mot all använda utsläppets storlek som parameter avser just del förhållandet alt det inle är möjligl all med ledning av den påträffade mängden föroreningar med någorlunda exakthet sluta sig till hur stort det ursprungliga utsläppet egent­ligen var. En sådan beräkning skulle inrymma alltför många osäkerhetsfak­torer. I fråga om oljeföroreningar kan bl.a. påpekas all olja beroende på raffineringsgrad avdunstar olika snabbt, att elt oljehaltes utbredning är beroende av vallen- och lufttemperatur samt vågrörelser och strömmar. Utsläpp upptäcks ofta vid kustbevakningens flygspaning. Kustbevakning­en har möjligheter atl med hjälp av fjärranalysutmslning och radar beräkna hur utbrett etl oljebälte är och alt säkra bevisning genom fotografering. Det pågår etl tekniskt utvecklingsarbete i fråga om atl uppskatta volymen av etl oljeutsläpp, bl.a. genom användning av flygburen mikrovågsradio-meter. Uppgifter från kustbevakningen pekar på atl möjlighelerna atl uppskatta utsläppens omfattning kommer att förbättras i framliden. Enligl kustbevakningen förutsätter detta dock all kustbevakningens nuvarande mindre flygplan byts ul mot större sådana. Man kan också från kustbevak­ningens fartyg la prov av den flytande oljan för analys. Det bör dessutom också vara möjligl alt fä fram exakta uppgifter om rådande vallen- och lufttemperaturer. En sammanställning av alla dessa uppgifter, eventuellt kompletterad med en undersökning av del uppbringade fartyget, bör snabbi ge en någorlunda säker uppfattning om hur slorl utsläppet allra minsl har varit. Detta värde bör då också kunna användas som en av parametrarna i avgiftssystemet.

Arbetsgruppen anser del inle möjligl alt ha utsläppets storlek som enda parameter. Del framstår nämligen inle som rimligl all ta ut lika höga avgifter för lika stora utsläpp, om fartygsslorlekarna skiljer sig avsevärt. En avgift som är hög för ell mindre fartyg skulle i mänga fall vara direkt lönsam atl betala för ell slörre fartyg under förulsällning att det slipper ifrån liggelid i hamn. Mol bakgrund härav finner arbetsgruppen del nöd­vändigt atl i tabellerna bygga in fartygets storlek som en ytterligare grund för avgifisberäkningen. Vilket mått för fartygets storlek som skall väljas kan diskuteras. Vill man bara ha en avgiflslabell för oljeutsläpp, synes fartygels bmltodråktighet vara del riktigaste måttet. Tabellen får då avse både tankfartyg och lorrlaslfartyg. Å andra sidan kan del göras gällande all del kan vara svårt atl på ett rättvisande sätt läcka in både tankfartyg och torrlastfartyg med bruttodräktigheten som parameter, i vart fall när det gäller oljeutsläpp. Del skulle kunna vara mer rättvisande alt ha en tabell för lorrlaslfartyg med bunkerkapacilelen som beräkningsgrund och en tabell för tankfartyg med lastkapaciteten i form av dödviklston som beräk­ningsgrund. Arbetsgruppen finner övervägande skäl tala för att olika ta­beller används och presenterar i promemorian elt utkast till avgiflslabell för utsläpp av olja från tankfartyg. Tabellen är avsedd för alla slag av oljor.

Prop. 1982/83:87

20

såväl beständiga som icke beständiga, och den lar enbart sikte på den utsläppta mängden olja. Däri ingår alltså inte del vallen som den kan vara uppblandad med. Avgift skall tas ul, om elt utsläpp inte är obetydligt. Är del svårt atl uppskatta storleken av etl utsläpp skall ändock en minimiav­gift - i labellulkaslel angiven till 5000 kr. - las ut.

Avgiflslabdlerna skall enligl promemorian las in i författning. För atl de skall kunna justeras utan alltför stor omgång bör de tas in i den till VFL anslutande förordningen (1980:789) om åtgärder mol vallenförorening från fartyg.

Arbetsgruppen framhåller att den i diskussionerna kring parameterfrå­gan huvudsakligen inriktat sina överväganden på oljeutsläppen, varför en viss reservalion får göras för om den föreslagna parametern passar lika väl för andra typer av utsläpp. Del synes dock inle enligt arbetsgruppen föreligga några hinder mot all använda parametern även vid utsläpp av kemikalier, fast avfall och toalettavfall.

Huvuddelen av remissinslanserna har godtagit de föreslagna avgiftspa-ramelrarna. En del instanser framhåller dock all utsläppets storiek som delparameler kan medföra tillämpningsproblem. Ell par instanser föredrar andra lösningar än dem som förordas i promemorian.

De instanser som förordar andra lösningar är statskontoret och riksrevi­sionsverket (RRV). Statskontoret anser atl det är svårl all fastställa av-giftslabeller och drar därav slutsatsen all storleken av vattenförorenings-avgiften i betydande grad kommer att fastställas med hänsyn till omstän­digheterna i det särskilda fallet. För att man skall få till stånd en praxis på området bör prövningen till en början ske vid domstol eller koncessions­nämnden. På längre sikt, efter en utveckling inom bl.a. mätmetod- och analysmelodområdel och efter en prövning av många enskilda fall, kan det enligt statskontoret bli aktuellt att bestämma vattenföroreningsavgiften i adminislrativa former. Enligt RRV måste den föreslagna vattenförore­ningsavgiflen saml möjligheterna alt utdöma straff och skadestånd bedö­mas i elt sammanhang. Vattenföroreningsavgiflen kan ses som etl sidoord-nal komplement lill de två övriga påföljderna i det att den eliminerar del ekonomiska motivet för olagliga utsläpp. Arbetsgruppen synes emellertid dessutom vilja ge vattenföroreningsavgiflen rollen alt förstärka straffet eller skadeståndet i de fall dessa är otillräckliga. RRV har den uppfattning­en all detta inte är förenligt med de principer som gäller för avgiftsformen. Om denna skall användas, bör syftet vara begränsat lill alt eliminera det ekonomiska motivet för olagliga utsläpp. RRV:s syn på avgiftens syfte ligger enligt verkels mening i linje med vad som gäller i fråga om miljö­skyddsavgiften och i fråga om de ekonomiska sanktioner vid brott i nä­ringsverksamhet som avses i departementspromemorian (Ds Ju 1981:3). I stället för den i promemorian föreslagna lösningen förordar RRV att avgif­ten konstrueras efter den form av straffavgift, som diskuteras i betänkan­det (SOU 1979:43) Ren lur - program för miljösäkra sjötransporter. Man

Prop. 1982/83:87

21

utgår där ifrån de kostnader som den potentielle förorenaren förväntas undkomma; straffavgiften erhålls genom att beloppet härför divideras med upptäcktssannolikheten.

För egen del får jag anföra följande.

Vad gäller statskontorets tveksamhet till användningen av avgiftsla-beller vill jag först erinra om elt uttalande i den fömt nämnda prop. 1981/82:142 om ekonomiska sanktioner vid brolt i näringsverksamhet, där det framhålls att bestämmelserna om beräkning av avgiftsbeloppet i all möjlig utsträckning bör konstmeras så att de ulgår från ell mälbari mo­ment i den aktuella överträdelsen - en parameter - som gör del möjligl all fömtse och fastställa hur stor avgiften skall bli i del särskilda fallet. Denna rekommendation, som riksdagen ställt sig bakom, följer man enligl min mening dåligt, om man utan några närmare preciseringar av beräkningen för avgifternas storlek överlämnar till domstol eller koncessionsnämnden att fastställa avgifter för atl så småningom få lill stånd en praxis på området. Med den metoden är det knappast möjligt för redare eller andra alt på förhand få en uppfattning om avgiftens storlek. Med tanke på alt även utländska fartyg skall omfattas av bestämmelserna om vallenförore­ningsavgift är det snarare extra betydelsefulll atl välja en parameter som gör det möjligl atl fömtse avgiftens storiek. Det är också uppenbart atl tabeller med höga avgifter bör medföra en bättre preventiv verkan än den av statskontoret förordade lösningen. Jag kan följaktligen inte ansluta mig till den.

RRV: s uppfattning, alt det inte är förenligt med de principer som gäller för avgiftsformen atl låta en avgift få rollen av all förslärka straffet där detta är otillräckligt, synes vila på en missuppfattning. Något hinder för detta existerar inte. Del framgår bl.a. av de rekommendationer rörande principerna för avgiflsformen som har tagits upp i prop. 1981/82:142 och som riksdagen, enligl vad som förut har sagts, ställt sig bakom. Således är det inte nödvändigt att inrikta avgiften enbart på all eliminera del ekono­miska motivet för olaga utsläpp. Som jag redan har nämnt är del dessutom nödvändigt att låta avgift ulgå även i sådana fall då vinning inle har uppstått för redaren, t. ex. vid överfyllning av tankar i hamn. När det gäller den avgiflsmodell som är skissad i Ren tur-betänkandet kan jag konstatera atl remissinslanserna redovisade en rad invändningar av såväl teoretisk som praktisk natur mot den. Med hänsyn bl. a. till kravet på alt avgift skall kunna tas ut när någon besparing inle uppstått för redaren finner jag att den angivna modellen inle är användbar som avgifisparameler.

Statens naturvårdsverk har i sitt yllrande jämfört den föreslagna vatten­föroreningsavgiflen med miljöskyddsavgiflen. Jämförelsen är intressant, eftersom det är naturvårdsverket som har atl utreda och föra talan om miljöskyddsavgift och därmed torde vara den instans som hunnit få de bästa kunskaperna om hur denna avgift kan fungera i praktiken. Verket finner all valtenföroreningsavgiften har flera fördelar framför miljöskydds-

Prop. 1982/83:87

22

avgiften. En svårighet som redan visat sig med miljöskyddsavgiflen är att det i många fall torde bli svårt för naturvårdsverket all styrka alt en överträdelse har medfört ekonomiska fördelar. I vart fall kommer del atl krävas betydande arbetsinsatser från verkets sida för all utreda frågan. Del framstår därför som riktigt all inte ha något krav på att ett utsläpp skall ha medfört en ekonomisk fördel för att vallenföroreningsavgift skall kunna utgå. En ytterligare skillnad gentemot miljöskyddsavgiflen är alt det inle krävs några särskill kvalificerade utsläpp för alt avgift skall kunna ulgå. Även i del avseendet har förslaget lill vallenföroreningsavgift enligt natur­vårdsverkels uppfattning fåll en bättre utformning ån miljöskyddsavgiflen. De föreslagna parametrarna för atl bestämma avgiftens storlek - utsläp­pets art och omfattning samt fartygets storlek - är enligt naturvårdsverket väl valda då de bäde avspeglar utsläppens påverkan på miljön samt förore-narens koslnadssitualion. De är dessutom förhållandevis lätta att bestäm­ma.

Naturvårdsverkets yllrande ger enligt min mening yllerligare belägg för de fördelar som är förknippade med den i departementspromemorian för­ordade lösningen med avgifislabdler för del speciella område som del här är fråga om. Är del svårt all styrka all en överträdelse medfört ekonomiska fördelar, kan del knappast vara lättare all beräkna dessa. Resultatet torde då ofta bli en skönsmässig uppskattning, som gör det omöjligt all förutse avgiftens storlek. Jag anser således all starka skäl talar för all vallenföro­reningsavgift skall ulgå enligl på förhand uppgjorda tabeller.

Frågan är då, om del går alt göra upp tabeller, som ger rättvisande resullal, verkar preventivt och dessutom går atl tillämpa med rimliga arbetsinsatser. Del är inte bara naturvårdsverket som finner de i prome­morian föreslagna parametrarna väl valda. Flera andra remissinstanser anser alt förslagen till utformning av avgiften är väl utförda och underbygg­da. Sålunda framhåller t.ex. hovrätten över Skåne och Blekinge all den föreslagna formeln bör kunna leda till resultat som fyller kraven på både effektivitet och rättvisa. Ell par instanser betonar dock de svårigheter som föreligger alt bestämma omfattningen av ett utsläpp. Av dessa menar sjöfartsverket alt de föreslagna parametrarna - i brist på någol bättre -väl kan accepteras, om begreppet utsläppets minsta omfattning lillämpas restriktivt, dvs. så atl ingen tvekan kan råda om alt utsläppet hade minsl den storlek som läggs lill grund för avgiflsbeslämningen. Enligl Sveriges redareförening är innehållet i den tabell som finns i promemorian förhållan­devis acceptabelt, men här kvarstår myckel arbete med alt göra tabeller för andra skadliga ämnen än olja.

I likhet med naturvårdsverket finner jag, från principiella utgångspunk­ter, de föreslagna parametrarna väl valda. Elt utsläpps art och omfanning speglar sålunda dess påverkan på miljön, medan fartygets storlek återspeg­lar förorenarens koslnadssitualion. Den tveksamhet som flera instanser givit uttryck för gäller den praktiska tillämpningen av begreppet "utsläp-

Prop. 1982/83:87

23

pets omfattning". Denna fråga har också diskuterats utförligt i promemo­rian. För egen del kan jag i allt väsentligt ställa mig bakom arbetsgruppens överväganden i dessa delar. Eftersom avgiftens främsta syfte är atl verka avskräckande finner jag del vara viktigare alt tabeller med höga avgifter skall kunna publiceras än all kräva fullkomlig exakthet i fråga om ell utsläpps omfattning. Om man bygger in relativt höga avgiftsbelopp i label-ierna framstår del som acceplabell all vid avgifisberäkningen utgå från ell med god säkerhetsmarginal faslställt minsta värde för utsläppets omfatt­ning, även om man genomgående kan räkna med all förövaren i realiteten får "rabatt" genom atl utsläppets omfattning uppskattas lill en lägre volym än som verkligen har varit fallet.

När jag stannar för all föreslå utsläppets omfattning som delparameler sker det också mol bakgrund av del tekniska utvecklingsarbete som pågår i fräga om atl uppskatta volymen av ett oljeutsläpp, bl. a. genom användning av flygburen mikrovågsradiometer. Jag är övertygad om alt möjligheterna all uppskatta utsläppens omfattning kommer all förbättras i framliden.

Jag övergår nu till den andra föreslagna ddparamelern, fartygets storlek. Som framgår av det föregående har arbetsgruppen diskuterat två olika alternativ när det gäller atl mäta storieken. Del ena beslår i all välja fartygels bmltodräktighel för samtliga fartyg. Del andra allernalivel inne­bär all bruttodräktigheten används för lorrlaslfartyg och dödvikten för tankfartyg. Arbetsgruppen finner övervägande skäl tala för det senare alternativet.

Av remissinslanserna ansluler sig Sveriges redareförening till alternati­vet med olika tabeller för lorrlaslfartyg och tankfartyg. Föreningen an­märker dock all skillnaden mellan dessa fartygstyper inte har preciserats i promemorian. Både sjöfartsverket och generaltullstyrelsen menar att brul-todräktighelen bör användas som enda parameter för fartygets storlek. Den blir enligt 1969 års internationella skeppsmätningskonvention det enda användbara officiella måttet på en fartygs storiek. Generaltullstyrel­sen framhåller vidare atl det är önskvärt alt man har endast en avgiflslabell för oljeutsläpp från fartyg. Den bör gälla alla slag av fartyg. Dödvikten är olämplig som parameter, eftersom många fartyg saknar dödvikt och del inle finns någon officiell bestämning av den.

För egen del finner jag del riktigast att välja fartygels bruttodräklighet som del enda mättet för fartygets storlek. Jag vill i della sammanhang hänvisa till vad jag uttalat i prop. 1981/82:87 om ändrade regler för angi­vande av fartygs dräklighel (s. 21), nämligen alt den enda parametern med anknytning lill fartygs dräklighel bör vara bruttodräktigheten. Dödvikten är inget bra mått på fartygs storlek när del gäller all fastställa avgifter, eftersom det inte finns nägra officiella regler för hur den skall fastställas och redaren därför har möjligheter all variera den.

Det går givelvis atl bygga in yllerligare ddparamelrar i avgiftssystemet för alt göra del mer nyanserat. I promemorian framhålls all arbetsgruppen

Prop. 1982/83:87

24

övervägt att i tabellerna bygga in en faktor för platsen där ett utsläpp har ägl rum. Härigenom skulle man kunna åstadkomma all del kostar mer att göra utsläpp i särskill miljökänsliga vatten. Enligl arbetsgruppen blir sysle­mel då onödigt komplicerat, en uppfattning som delas av naturvårdsver­ket. Själv är jag av samma uppfattning.

Avgifislabellerna skall enligt promemorian las in i författning. Föran de skall kunna justeras ulan alltför slor omgång förordar arbetsgruppen att de tas in i den lill VFL anslutande förordningen (1980:789) om åtgärder mol vattenförorening från fartyg.

Med tanke på de höga avgifter som blir aktuella vid överträdelser av förbuden alt släppa ul olja kan jag, såvin avser dessa, inle ansluta mig till arbetsgruppens förslag. Del är inte i överensstämmelse med 8 kap. rege­ringsformen all välja annan form än lag för all ange grunderna för beräk­ningen av så ingripande avgifter som dessa. Avgiflslabdlen för olja skall följaktligen tas in i VFL.

I anslutning härtill vill jag beröra frågan om vallenföroreningsavgift för andra skadliga ämnen än olja. Enligl departementspromemorian har ar­betsgruppen i diskussionerna kring paramelerfrågan huvudsakligen inrik­tat sina överväganden på oljeutsläppen. Arbetsgruppen har därför gjort en viss reservalion för om den föreslagna parametern passar lika väl för andra typer av utsläpp. Det synes dock, framhåller arbetsgruppen, inle föreligga några hinder mol all använda parametern även vid utsläpp av kemikalier, fast avfall eller loaletlavfall.

För egen del finner jag alt vattenföroreningsavgiflen har en betydelsefull uppgift all fylla när del gäller all motverka otillåtna utsläpp av olja. Sådana utsläpp är vanligt förekommande, och del är möjligt att lokalisera dem och all uppskatta deras omfattning. När det gäller kemikalier är skälen för en avgift inle lika uppenbara. Kemikalierester torde f ö. också i de flesta fall vara omöjliga all upptäcka och kvantifiera. Mot den bakgrunden anser jag all det f n. inle finns anledning atl överväga att införa vattenförorenings-avgift även för kemikalier. Däremot anser jag all det finns skäl all närmare undersöka hur man lämpligen utformar avgiftstabeller för toalettavfall och fast avfall. Sådana torde kunna göras förhållandevis enkla. Jag avser därför att inom kort lämna ett uppdrag till sjöfartsverket att utforma förslag lill tabeller för toalettavfall och fast avfall.

En rad remissinslanser betonar vikten av all avgiftsbeloppen är höga. Flera av dessa tycker all avgifterna i den i promemorian intagna tabellen är för låga. Brottsförebyggande rådet och Svenska naturskyddsföreningen anser att det vore lämpligl all indexreglera avgiften, så atl den inle blir verkningslös genom penningvärdeförändringar.

Jag har redan tidigare själv understrukit vikten av atl avgiftsbeloppen är höga. Annars får de ingen preventiv verkan. Del finns goda skäl för all indexreglera avgiften så all den behåller sill värde. Så har också gjorts med flera andra sanktionsavgifter, som har satts all ulgå med en viss procent av

Prop. 1982/83:87

25

basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Jag är dock tveksam till alt knyta avgiften till basbeloppet med tanke på de svårigheter del för med sig atl på etl lättfattligt sätt presentera den för utländska sjöfarande. Med tanke på presentationen av tabellen finner jag del vara så betydelsefullt att avgiftsbeloppen anges i kronor atl jag f n. avslår från att föreslå en indexreglering. När erfarenheter vunnits av systemet kan det vara lämpligt att återkomma och undersöka om del finns anledning atl justera tabellinnehållet. Därvid kan frågan om en eventuell indexreglering las upp på nytt. Redan den omständigheten alt penningvärdet förändrats kan behöva föranleda en överarbetning av innehållet i tabellen sedan den gällt några år. I elt sådant sammanhang torde det vara lämpligt atl, mol bakgmnd av de erfarenheter som vunnits, även studera om avgiftsstruk­turen behöver förändras.

2.3 Säkerställande av betalning m. m.

1 avsnitt 5.5 i promemorian diskuteras frågan om användning av tvångs­medel för att säkra betalning av vattenföroreningsavgiflen. Inledningsvis konstaleras att etl av de grundläggande kraven på en sanktion är atl del skall finnas möjligheter atl på ett effektivt sätt kunna säkra betalning av den ålagda sanktionen. Del är viktigt inte minsl när det gäller utländska fartyg, som kanske besöker Sverige bara för en enstaka resa eller passerar igenom svenskt sjöterritorium.

Arbetsgmppen förordar atl fartyget skall kunna beläggas med kvarstad enligt 15 kap. I § rättegångsbalken (RB). om dess redare eller ägare genom att avvika, skaffa undan egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig alt betala den skuld som motparten har visat sannoUka skäl för. Behovet av att belägga ett fartyg med kvarstad kan bedömas efter den beredvillighet redaren eller ägaren visar i fråga om alt ställa begärd säkerhet för vatten­föroreningsavgiften. Ställs säkerhet för avgiften och andra eventuella krav bör fartyget få avsegla eller fortsätta sin resa.

I anslutning till dessa överväganden redovisas vilka möjligheter till ingri­panden som den internationella havsrätlen godtar. Exemplen är hämtade bl.a. från 1958 års Genévekonvention om terrilorialhavet och tilläggs­zonen och från utkastet till havsrättskonvention (i dess lydelse efter nionde sessionen av FN: s tredje havsrättskonferens 1980).

Utöver regler om kvarstad bör det enligt promemorian utformas uttryck­liga regler om möjUghet lill ingripanden mol fartyg som har gjort sig skyldiga till utsläpp. Möjligheterna till ingripanden bör vara av del slag som anges i 7 kap. 5§ VFL punkterna I, 2, 4 och 5, dvs. förbud mot fartygets avgång eller vidare resa, förbud all påböija eller fortsätta last­ning, lossning, läktring eller bunkring, föreläggande att fartyget skall följa en viss färdväg och föreläggande att fartyget skall anlöpa eller avgå från en viss hamn eller annan uppehållsplats.

Prop. 1982/83:87

26

Remissinslanserna har i allmänhet lämnat förslagen om kvarstad och andra ingripanden för atl säkra betalning av avgiften ulan erinran.

Elt par instanser förordar av rättssäkerhetsskäl alt del för elt ingripande enligt 10 kap. 6§ i lagförslaget - ingripanden av del slag som anges i 7 kap. 5 § VFL - skall ställas krav på den objektiva bevisningens styrka. Åtmins­tone borde krävas "skälig misstanke" för eller "grundad anledning" anta atl utsläppet skelt från det aktuella fartyget.

Del är enligl min mening helt uppenbart atl del måste finnas möjlighel till kraftfulla ingripanden mol fartyg som sätter sig över utsläppsreglerna och som inte vill medverka till all etl misstänkt utsläpp utreds. Jag är följaktli­gen beredd atl ställa mig bakom arbetsgruppens förslag lill ingripanden av det slag som avses i angivna delar av 7 kap. 5 § VFL och till användning av kvarstad. De av remissinslanserna begärda kraven på viss form av slöd för misstanken atl det aktuella fartyget har gjort sig skyldigt lill utsläppet bör tillgodoses.

Eftersom del är vanligt i den internationella sjöfarten all säkerhet får ställas för ersättningsanspråk på grund av vållade skador torde del i regel inte bli nödvändigt med Ivångsingripanden och framför allt inle med kvar­stad. Det är självfallet önskvärt att berörda myndigheter verkar för smidiga lösningar när del gäller atl säkra bevisning och betalning av avgift. Vad som sagts skall självfallet inle leda lill tveksamhet mol atl ingripa med kraft mot fartyg som efter elt konstaterat oljeutsläpp t.ex. vägrar all svara på radioanrop. Om ett sådant fartyg befinner sig inom Sveriges sjöterritorium bör del på lämpligl sätt prejas, dirigeras in i hamn och - om del finns fömtsättningar för del - åläggas nyltjandeförbud.

Sveriges redareförening konstaterar all promemorian inle berör den viktiga frågan om kostnaderna för fartyget i del fall det, efter elt ivångsin-gripande, visar sig att utsläppet inle härrör från fartyget.

Denna fråga regleras folkrättsligt av artikel 7 i MARPOL 73/78, som anger all ersättning för uppkommen förlust eller skada skall ulgå när elt fartyg otillbörligt kvarhålls eller försenas på grund av åtgärd med anledning av bl. a. en misstänkt överträdelse av bestämmelserna i konventionen. En eventuell skadeståndstalan mot svenska staten måste grundas på fel eller försummelse vid myndighetsutövning enligt reglerna i skadeståndslagen (1972:207).

2.4 Handläggande myndighet

I avsnitt 5.6 i promemorian behandlas frågan om vilken eller vilka myndigheter som skall pröva frågor om vallenföroreningsavgift.

Redan inledningsvis konstateras att koncessionsnämnden för miljö­skydd inte är lämplig alt handlägga sådana frågor. Valet av prövningsmyn­dighet står därmed enligt promemorian mellan administrativ myndighet och de allmänna domstolarna.

Prop. 1982/83:87

27

Enligl arbetsgruppens mening uppnås de grundläggande kraven på en snabb och sakkunnig behandling bäst, om tullverkets kustbevakning beslu­tar valtenföroreningsavgiften i första instans. I brådskande situationer eller då del annars finns behov därav bör sjöfartsverket kunna lämna kustbevakningen biträde med vissa förbud och förelägganden. Beslut om förbud eller förelägganden av del slag som avses i 7 kap. 5 § VFL bör, med tanke på deras ingripande nalur, underställas generaltullstyrelsen och un­derställningen göras hos gränschefen. För de fall där rederiet inte är berett atl godta en förelagd avgift måste det tillhandahållas en möjlighel all få frågan prövad på ell sätt som tillgodoser kraven på rättssäkerhet. Del bör enligl promemorian lämpligen ske genom all beslutet om vallenförore­ningsavgift överklagas lill allmän domstol. Domstolsprövningen bör ske i tingsrätt i första instans och äga rum vid tingsrält, som är behörig domstol enligt RB eller enligt 336-338§§ sjölagen. De sist angivna, s.k. sjörätts-domstolarna, anges vara geografiskt väl belägna för all uppfylla rimliga krav på närhet räknat från större hamnar. Enligt arbetsgruppens mening bör tullverket vara klagandens motpart i domslolsprocessen. Även anhängiggörande av kvarsladstalan vid domstol bör ombesörjas av tullver­ket. Olika regler kan länkas för överklagande av ell avgiflsbeslut till domstol. En lämplig förebild kan enligt arbetsgmppen vara besvärsbe­stämmelserna i 10§ andra stycket lagen (1976:206) om felparkeringsavgift.

Remissopinionen är delad i fråga om vilken eller vilka myndigheter som skall handlägga ärenden om vallenföroreningsavgift. En klar majorilet av remissinslanserna tillstyrker eller lämnar utan erinran förslagel all avgiften skall beslutas av tullverkets kustbevakning och kunna överklagas lill all­män domstol. Ett par instanser godtar förslaget all kustbevakningen beslu­tar avgift i första instans men förordar atl överprövningen av sådana beslut sker i förvaltningsdomstolarna. Ell anlal instanser anser all hela pröv-ningsförfarandel bör äga rum i allmän domstol.

De instanser som förordar all allmän domstol skall vara exklusivt behö­rig all handlägga ärenden om vallenföroreningsavgift anser inte all den i promemorian föreslagna ordningen uppfyller de krav på rättssäkerhet som bör ställas upp för en så ingripande sanktion. Del framhålls bl.a. all del ofta kan bli fråga om all bedöma bevisning och all lä ställning lill säker­hetsåtgärder av ingripande slag.

Kammarrätten i Göteborg pekar på atl beslul om ingripanden enligt 7 kap. 4§ första stycket, 5 eller 6§ VFL överklagas lill kammarrätt. Del finns inget skäl all låta besvär i ärenden om vallenföroreningsavgift gå till allmän domstol. Den naturliga ordningen borde vara atl tullmyndighetens beslul överklagas lill länsrätt med fullföljd pä sedvanligt sätt lill kammar­rätten och regeringsrätten.

Hovrälten över Skåne och Blekinge föreslår en delvis annorlunda hand­läggningsordning, avsedd atl tillgodose kraven på såväl effektivitet som rättssäkerhet. Om förseelsen erkänns, bör saken kunna klaras av genom

Prop. 1982/83:87

28

atl redaren godkänner ell föreläggande utfärdat av tullmyndighet. Om ett godkännande inle lämnas, bör del ankomma på tullmyndigheten att anhän­giggöra saken vid domstolen. Förfarandet i domstolen bör anordnas som ett tvåpartsförfarande. Del är enligl hovrälten inte tillfredsställande med en ordning som innebär all saken anhängiggörs i domstolen genom etl besvärsförfarande.

För egen del får jag anföra följande.

Även jag finner all valet av handläggande myndighet slår mellan tullver­kets kustbevakning och allmän domstol. Antingen bör huvudlinjerna i promemorieförslagel följas eller också bör hela handläggningen äga rum i allmän domstol. Därmed vill jag framhålla atl jag inle finner koncessions­nämnden lämplig som handläggande myndighet. Del beror bl.a. på alt nämnden bara finns på en ort i landet, vilket inle är tillfredsställande med tanke på de länga avstånden från avlägsna hamnar. Inle heller förslagel alt låta förvaltningsdomstolar svara för överprövningen av beslul om vallen­föroreningsavgift finner jag tillfredsställande. Om man skall ha en blandad instansordning som föreslås i promemorian är del för de tvistiga fallen nödvändigt att kunna la upp bevisning såsom vittnes- och sakkunnigför­hör. I mer komplicerade fall kan del bli fräga om en omfallande muntlig bevisning. Alt la upp sådan bevisning är naturligt för allmänna domstolar. Även om del inle föreligger något hinder mol sådan bevisupptagning i förvaltningsdomstol, synes det inte ha varit avsiklen all mål med omfal­lande muntlig bevisning skall handläggas vid förvaltningsdomstol (jfr 9 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) och förarbetena lill denna). En annan fördel med de allmänna domstolarna är alt de handlägger kvarstadsfrågor och att det finns möjligheter till gemensam handläggning med eventuella brottmål till följd av utsläppet.

Valet mellan kustbevakningen och allmän domstol i första instans har i mångt och myckel presenterats som etl val mellan effektivitet och rättssä­kerhet. Man torde dock inle behöva befara brister i rättssäkerheten med kustbevakningen som handläggande myndighet. När det t.ex. gäller all fastställa avgift för etl utsläpp av olja i en hamn torde det knappast vara några svårigheter för kustbevakningen atl besluta avgiften. Detsamma gäller de flesta av de förhållandevis vanliga utsläppen av maskinrumsolja, som inte är mer omfallande än all minimiavgift skall ulgå. Kraven på rättssäkerhet skall enligl min mening ses i belysning av de ärenden man kan räkna med kommer atl handläggas. En utgångspunkt bör vara all inle använda mer resurser än nödvändigt för de mindre komplicerade fallen.

Den helt övervägande delen av remissinslanserna har accepterat den lösning som förordas i promemorian. Jag är själv också beredd all ställa mig bakom den. Jag har i del föregående förordat atl särskilda avgifisla­bdler skall göras upp för alt få avgiften all verka preventivt. Del vore då orikligt, bl.a. av resursskäl, att inle utnyttja systemet med avgifislabdler till att låta den sakkunniga myndigheten också fastställa själva avgiften.

Prop. 1982/83:87

29

vilket i många fall kan göras förhållandevis enkelt. Avvägningen mellan olika motstående intressen sker enligl min mening bäst genom att kustbe­vakningen handlägger avgiftsfrågorna i första instans med möjlighet för den som är missnöjd att påkalla domstolsprövning.

Tanken på att, i enlighet med vad som förordas av hovrätten över Skåne och Blekinge, låta kustbevakningen besluta avgift bara i sådana fall då den misstänkte medger kravet kan synas tilltalande. Jag är dock rädd för all en sådan ordning kan äventyra effektiviteten i systemet. Särskilt i fråga om utsläpp förorsakade av utländska fartyg kan det komma atl dra ul på tiden innan det klarläggs om redaren eller ägaren medger kravet eller inte. 1 många fall torde ägarintressena inte alls vilja medverka i utredningen. Det framstår, med tanke pä samhällets starka skyddsinlresse mot otillåtna havsföroreningar, som riktigare att beslut om avgift fattas så snart utred­ningen är färdigställd och att beslulel skall kunna verkställas på samma sätt som domstols dom. En sådan ordning skapar ell tryck på dem som överträder reglerna alt i eget intresse delta i utredningen och därvid ta tillvara sina rättigheter.

Vad jag nu sagt bör inte tolkas som etl åsidosättande av rättssäkerhets-aspekten lill förmån för andra intressen. Som jag tidigare har uttalat har samhället och de enskilda som drabbas av otillåtna oljeutsläpp utomor­dentligt svårt att skydda sig mol alt sådana äger rum i oförminskad omfatt­ning. När ett nytt avgiftssystem introduceras måste man självfallet se lill atl det inte byggs in sådana svagheter i systemet alt del genom förhalnings-taktik eller underlåtenhet att medverka i utredningen omöjliggörs all få fram en exekutionstitel. Just den typen av bristande samarbete från miss­tänktas sida är ju elt av huvudskälen lill all samhället är så föga framgångs­rikt när det gäller att bekämpa ekonomisk brottslighet.

En fömtsältning för att rättssäkerhelskraven skall bli tillgodosedda är all kustbevakningen fullgör sina åligganden på ett ansvarsfullt och opartiskt sätt. Självfallet skall stränga krav upprätthållas i fråga om bevisningen för att ell visst fartyg har gjort sig skyldigt lill elt utsläpp. Jag utgår från all kustbevakningen kommer all handha denna prövning med omsorg och noggrannhet och följaktligen ålägga avgift bara i de fall del är styrkt alt del aktuella fartyget gjort sig skyldigt lill en överträdelse av gällande utsläpps-förbud. Garantier för en omsorgsfull prövning kan skapas genom atl beslu­tanderätten i fråga om vallenföroreningsavgift läggs på en hög nivå inom kustbevakningen. Själv anser jag all della är nödvändigt med hänsyn till avgiftens ingripande natur. 1 sammanhanget kan jag nämna all olika alter­nativ i delta hänseende diskuteras i promemorian. Ell alternativ vore all lägga beslutanderätten på cheferna för bevakningskontoren i Sundsvall, Stockholm, Malmö och Göteborg, ell annat all besluten meddelas av gränschefen. Det bör ankomma på regeringen atl la slällning till vem som skall besluta i dessa frågor.

En remissinstans synes fömtsätta atl frågor om förbud eller föreläggan-

Prop. 1982/83:87

30

den för att säkra bevisning eller anspråk på avgift skall beslutas av dom­stol. En sådan ordning skulle säkerligen i en hel del fall göra förbuden och föreläggandena verkningslösa, eftersom fartygen skulle hinna lämna svenskt farvatten innan frågan hunnit behandlas. Beslul i sådana frågor kräver alt del finns en jourverksamhet som fungerar dygnet runt. Förbud och förelägganden enligt 7 kap. VFL beslutas redan nu av sjöfartsverket och tullverket.

Beslut om ingripanden i form av förbud och förelägganden enligl 10 kap. 6§ i lagförslaget i promemorian bör underställas gränschefen för att ge en garanti för att de är välgmndade.

De ytterligare arbetsuppgifter för kustbevakningen som föreslås här låter sig väl förenas med den nya lagen (1982: 395) om tullverkets medver­kan vid polisiär övervakning (jfr prop. 1981/82: 114, JuU 1981/82:48, rskr 1981/82:296). Den skall tillämpas när tullverket bedriver övervakning till havs och i kustvaltnen saml i Vänern och Mälaren för alt hindra broll mol föreskrifter om bl. a. åtgärder mol vallenförorening från fartyg. Förekom­mer anledning misstänka atl brott har förövats mot någon av dessa före­skrifter har kustbevakningsljänsleman samma befogenhet som tillkommer polisman alt bl. a. hålla förhör och ta med någon lill förhör, alt gripa någon och all företa visst slag av husrannsakan. Kustbevakningsljänsleman får också göra vissa tillfälliga omhändertaganden för all avvärja broll. Om del uppenbart behövs för atl de nämnda befogenheterna skall kunna utövas, fär kustbevakningsljänsleman stoppa och visitera fartyg eller inbringa del till svensk hamn.

Jag övergår härefter till frågor som har samband med domstolsprövning­en av ärenden rörande vallenföroreningsavgift.

En lämplig ordning för all anhängiggöra ell överklagande av beslul om vallenföroreningsavgift finner jag vara den som föreslås i promemorian, dvs. atl beslulel överklagas genom besvär hos domstol och all besvärs­handlingen skall ha kommit in lill domstolen inom tre veckor från den dag då klaganden fick del av beslulel.

Den diskussion som förs i promemorian om vilka domstolar som bör vara behöriga att handlägga ärenden om vallenföroreningsavgift mynnar, som jag redan angett, ul i etl förslag atl använda den forumregel som finns i 9 kap. 8§ VFL. Det skulle innebära att handläggningen kan äga rum i tingsräll som är behörig domstol enligt RB eller enligl 336-338 §§ sjölagen.

RÅ anser atl brotlmålsfomm bör användas för de utsläpp som har ägt rum på svenskt territorialvatten. Någon annan lösning kan inle länkas av processekonomiska skäl och av hänsyn lill intresset av all få till slånd en enhetlig bedömning. Vid utsläpp i närgränsande östersjöområde torde däremot enligt RÅ starka skäl tala för en begränsning lill sjörätlsdomslo-larna. Härvid måste utredas möjligheterna av ell generellt medgivande från regeringen eller annan lagleknisk lösning så all talan i såväl avgifisfrågor som brottmål, ulan förordnande i varje särskill fall, kan väckas vid svensk domstol och då lämpligen vid sjörältsdomstol.

Prop. 1982/83:87

31

Med tanke på den släktskap som finns mellan brottmål och ärenden om vallenföroreningsavgift synes del i förstone riktigt atl låta brottmålsforum vara tillämpligt vid överklagande av ett avgiflsbeslut. En sådan ordning stämmer emellertid inte överens med den nuvarande forumregeln i 9 kap. 8§ VFL, enligl vilken bl.a. mål om ansvar för brolt som avses i lagen handläggs av tingsrätt som är behörig domstol enligl RB eller enligl 336-338§§ sjölagen. Paragrafens lydelse tillkom på inrådan av lagrådet, bl.a. för att ge en möjlighet alt välja mellan vanlig tingsrätt och sjörältsdomstol med hänsyn till omständigheierna i målet. Både mål av enkel beskaffenhet och mål som till sin karaktär är sådana atl de inle kräver särskild förtrogen­het med sjöförhällanden hos domarpersonalen skall sålunda lämpligen kunna prövas av vanlig tingsrätt (jfr prop. 1979/80:167 s. 275-277).

En betydande olägenhet med atl tillämpa forumregeln i 9 kap. 8 § VFL är atl flera olika tingsrätter blir behöriga som besvärsinslanser i elt och samma mäl. Med en sådan ordning kan man fräga sig hur tullverkels besvärshänvisning i elt avgiftsärende skall utformas. Eftersom besvärs­ärendena om vallenföroreningsavgift inle torde bli av enkel beskaffenhet finns det skäl som talar för all man bör låta sådana prövas enbart av sjörällsdomslol. Även om man på delta sätt begränsar antalet behöriga domstolar, är det ingalunda självklart hur en forumregel för besvärsmålen skall utformas. Jag kan nämna all jag övervägt atl föreslå all de skall las upp av den sjörällsdomslol som ligger närmast utsläppet med möjlighel all alternativt välja den sjörällsdomslol som ligger närmast den ort där farty­get finns. Även en sådan regel medför problem med besvärshänvisningar. Jag har därför stannat för en annan lösning. I del föregående har jag nämnt all vallenföroreningsavgift inom kustbevakningen kan beslutas exempelvis av cheferna för bevakningskontoren i Sundsvall, Stockholm, Malmö och Göteborg eller av gränschefen. Den senare är stationerad i Stockholm och avsiklen är att ingripanden i form av förbud och förelägganden skall underställas honom. Upplysningsvis vill jag tala om all jag. när del gäller vem som skall besluta själva avgiften, finner övervägande skäl tala för del regionala alternativet. Med tanke på all del finns sjörälisdomstolar i samt­liga orter där aktuella beslul kommer all meddelas förordarjag alt besvärs­målen las upp av tingsräll som är sjörältsdomstol i den ort där beslutet har meddelats. Genom en sådan koncentration av avgiflsmålen skapas förul­sällningar för alt berörda domstolar får erfarenhel av dessa förhållandevis speciella mål.

Den av mig här förordade forumregeln synes kunna lillämpas ulan några nämnvärda ölägenheter samtidigt som den nuvarande regeln i 9 kap. 8§ bibehålls oförändrad. Den senare regeln medger större valfrihet t.ex. när del gäller all väcka ålal. Om del anses önskvärt all brottmål och avgiftsmål prövas av samma domstol torde åklagaren kunna väcka åtal vid den sjörältsdomstol där besvär över avgiftsbeslul skall anhängiggöras.

Bakgrunden lill atl den svenska lagstiftningen om åtgärder mot vatten-

Prop. 1982/83:87

32

förorening från fartyg innehåller generella förbud, ej begränsade lill svens­ka fartyg, mot utsläpp på området utanför sjöterritoriet finns angiven i prop. 1972: 38 s. 58f Där finns också uttalanden om vilka möjligheter det finns atl beivra överträdelser av sädana förbud. En redovisning av svenska myndigheters möjligheter all ingripa mol utsläpp lill havs, både inom och utanför Sveriges sjöterritorium, finns i avsnitt 5.5 i bil. 1. 1 della samman­hang kan tilläggas all - om Sverige i framliden inrättar en ekonomisk zon lill havs - det finns starka skäl för atl bestämmelserna om vattenförore­ningsavgift tillämpas fullt ut inom denna.

När det gäller frågan vem som skall företräda det allmänna inför domstol förordar RÅ att allmän åklagare ersätter tullverket både när det gäller avgiflsprövning och kvarstadsfrågor.

Det finns enligl min mening goda skäl för RÅ: s förslag och då inle bara den omständigheten alt ansvarsfrågor samtidigt kan vara aktuella. Jag har tidigare utförligt uppehållit mig vid och motiverat varför kustbevakningen bör handlägga ärendena i första instans och också besluta i dessa. De effektivitetskrav som ligger bakom denna ordning gäller inle med samma styrka när etl ärende överklagats och skall handläggas i domstol. Det är av den anledningen inle nödvändigt att tullverket uppträder som klagandens motpart i rättegången. Snarare talar principiella skäl för atl motparten bör vara en annan än den som har beslutat i första instans. Även jag vill därför förorda all allmän åklagare inträder som motpart i domstolen Det all­männa företräds f ö. av åklagare vid domstolsprövning när del gäller flera andra sanktionsavgifter, t.ex. tilläggsavgift enligt lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. och överlidsavgift enligl arbetstidslagen (1982:673). Tullverkets sakkunskap i vattenförore­ningsfrågor kan lämpligen tas till vara genom all verket i erforderlig ut­sträckning biträder åklagaren vid talans utförande. För att få partsställ-- ningen vid domstol i olika ärenden om vallenföroreningsavgift enhetlig förordarjag också att allmän åklagare skall handlägga kvarstadsfrågor.

Det sist sagda aktualiserar frågan om vilka kvarstadsregler som bör lillämpas. I promemorian föreslås alt reglerna om kvarstad för fordran i 15 kap. RB skall gälla i tillämpliga delar. Detta synsätt stämmer med vad lagrådet uttalat om all del allmännas anspråk på miljöskyddsavgifl lill sin karaklär är etl betalningsanspräk (se prop. 1980/81:92 s.4620. Det förhål­landet all del är allmän åklagare som skall ansöka om kvarstad motiverar dock enligl min mening atl kvarstadsreglerna i 26 kap. RB lillämpas i stället. Jag kan tillägga alt denna ordning gäller för tilläggsavgiften vid olovligt byggande och överlidsavgiften liksom förslaget lill särskild avgift i utlänningslagen (1980: 376) liksom generellt i fråga om avgifter som grun­dar sig på brottsliga gärningar (26 kap. I § RB).

Även när det gäller handläggningsordningen i domstol anser jag att man kan följa reglerna för de tre avgifter jag nyss nämnt,.dvs. bestämmelserna i RB om åtal för broll, på vilket inle kan följa svårare straffan böter. Vissa

Prop. 1982/83:87

33

modifikationer blir ofrånkomliga med tanke på att avgiftsfrågan redan är prövad av kustbevakningen.

2.5 Övriga frågor

I avsnitt 5.7 i promemorian finns en beskrivning av kustbevakningens flygövervakning och andra medel för atl upptäcka oljeutsläpp och identifiera fartyg som gör sig skyldiga lill sådana. Arbetsgmppen framhåller upprepade gånger hur viktigt del är all utsläpp upptäcks och skyldiga fartyg identifieras och poängterar betydelsen av all kustbevak­ningens flygspaning hålls på en godtagbar nivå. Några förslag lill utökning av flygtiden läggs inle fram av arbetsgruppen, som utgår från alt frågan fortlöpande bevakas av generaltullstyrelsen.

Remissinslanserna instämmer i uttalandena om flygspaningens betydel­se. Naturvårdsverket framhåller atl risken för upptäckt är en av de mest återhållande faktorerna när det gäller olagliga utsläpp. Statskontoret me­nar all åtgärder för atl upptäcka vattenföroreningar blir effektiva endasi genom samverkan mellan olika slag av civila och militära resurser, varav kan nämnas kustbevakningens flygspaning, det radarbaserade sjöbevak-ningssyslemel och övrig militär verksamhel. Ell samarbete mellan civil och militär sjöövervakning prövas på försök i Malmö. Bl. a. prövas möjlig­heten all ge civila myndigheter tillgång lill del militära sjöbevakningssysle-met. Statskontoret följer försöket och räknar med atl våren 1983 kunna lämna en rapport med utvärdering av försöket. SMHI framhåller satellit-bildteknikens möjligheter när det gäller atl åstadkomma en heltäckande övervakning av de havsområden som omger Sverige. Tekniken är resurs­krävande och del är nödvändigt alt berörda myndigheter och institutioner samarbetar både i fräga om metodutveckling och utnyttjande av mottag­nings- och bildbearbelningsresurser. SMHI räknar med alt inom de när­maste åren förfoga över en egen bildbearbelningsuiruslning.

För egen del vill jag framhålla atl jag delar uppfattningen atl del behövs både flygspaning och andra insatser för atl en sanktion som vattenförore­ningsavgiflen skall få den avsedda preventiva effekten. Jag förutsätter därför all flygövervakningen kan hållas på en godtagbar nivå och hyser den förhoppningen all pågående samarbete och utvecklingsarbete kommer alt verksamt bidra lill all en avsevärt slörre andel av de förorenande fartygen identifieras.

I likhet med arbetsgmppen räknar jag inle med all förslagen skall föran­leda någon sådan påtaglig utökning av arbetsuppgifterna för berörda myn­digheter atl behov av ökade personella resurser uppkommer. Frågan om kustbevakningens ersältningsbehov när det gäller flygplan får bedömas i annat sammanhang, där också möjligheterna till besparingar kan prövas.

Flera remissinstanser har påtalat behovet av mollagningsanord­ningar i hamnarna. Sålunda understryker RRV betydelsen av all anord-3   Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 87

Prop. 1982/83:87

34

ningar för mottagning av restprodukter finns lätt tillgängliga. Verket påpe­kar all promemorian inle innehåller någon diskussion om de investeringar som yllerligare kan behövas för della ändamål och vilka effekter sådana investeringar skulle kunna få på benägenheten all på ell lagligt säll bli kvin de skadliga ämnena. Svenska kommunförbundet förutser all den nya avgif­ten kommer atl medföra atl ökade krav ställs på de landbaserade mollag­ningsanordningar hamnkommunerna enligl redan gällande lagstiftning är skyldiga all anordna. Det är emellertid känt all dessa anordningar utnyttjas i myckel olika omfattning t.ex. när det gäller oljeresler. Förbundet anser därför all den föreslagna lagstiftningen inle bör träda i kraft innan vederbö­rande myndigheter har förvissat sig om all landels hamnar har erforderiiga motlagningsresurser. Även Svenska maskinbefälsförbundel och Sveriges redareförening framhåller angelägenheten av att det iordningställs ell till­räckligt anlal mollagningsanordningar för oljeresler längs landels kuster.

Redareföreningen lar också upp frågan om avgifter för oljeavfall m.m. och ullalar att kostnaden för mottagning inle får debileras fartygets redare för varje särskill avlämningslillfålle. Här gäller det i stället atl göra avläm­nandet i land så altraktivt all även sädana redare som i dessa avseenden visar vårdslöshet och nonchalans mol gällande regler avstår från olagliga utsläpp. Redareföreningen vill i della sammanhang peka på riksdagens uttalande i betänkandet TU 1980/81:31 om avgiftsförbud. Enligt VFL gäller förbud all la ul särskild avgift för omhändertagande av bl. a. oljeav­fall från fartygs maskinrum. I förordningen (1980:789) om åtgärder mol vattenförorening från fartyg görs emellertid undanlag från della förbud. I utskoltsbelänkandei anförs alt del finns skäl som talar för att undantaget upphävs. Redareföreningen, som är av den uppfattningen atl ett upphävan­de av förbudet skulle göra det olönsamt all släppa ut olja lill sjöss, förutsät­ter all denna fråga får sin lösning i nu förevarande sammanhang.

Vissa frågor om mottagning av oljeavfall m. m. från fartyg behandlades i prop. 1980/81: 119 om miljösäkrare sjötransporter (avsnitt 4.2 i bilaga2). Vad gäller möjlighelerna all avlämna oljeavfall vill jag hänvisa lill uttalan­dena i propositionen om all del i Sverige finns större anordningar för mottagning och behandling av oljehaltigt bariast- och tankspolvatten på ungefär 15 platser och anordningar för omhändertagande av oljeavfall från fartygs maskinrum o.d. på sammanlagt ca 50 platser. Enligl vad som uttalas i prop. 1979/80:167 s.29 läcker del syslem av anordningar som inrättats del behov som fartygen då hade. Några uppgifter om all förhållan­dena ändrats sedan dess förelåg inte när prop. 1980/81:119 beslulades i april 1981. Verksamma medel för atl åstadkomma ell bättre ulnylljande av anordningarna borde enligt föredraganden vara bl. a. en intensifierad över­vakning för all förhindra olagliga utsläpp och ekonomiska sanktioner mol dem som bryter mol ulsläppsförbuden.

Tillgängliga upplysningar lyder således på all del finns tillräckligt anlal mottagningsanordningar för oljeresler. Del är svårl all uttala sig om infö-

Prop. 1982/83:87

35

randel av valtenföroreningsavgiften kommer all förändra moilagningsför-hällandena i hamnarna. Jag delar självfallet remissinstansernas åsikt atl det måste finnas elt tillräckligt anlal mollagningsanordningar tillgängliga. Des­sa måste ha en sådan kapacitet alt fartygen kan lämna sill avfall ulan oskäligt dröjsmål. Jag förutsätter atl sjöfartsverket och naturvårdsverket noga följer utvecklingen på detta område.

Det har sedan länge varit en strävan i Sverige all förbjuda särskilda avgifter för omhändertagande av oljeavfall m. m. från fartyg. Etl sådant förbud har funnits sedan år 1977 när det gäller mottagning av oljehaltigt bariaslvatlen och tankspolvatten. Det är riktigt all det i 1980 års lagstift­ning lills vidare gjordes ell undanlag från del generella avgiflsförbudet i VFL vad gäller oljeavfall från fartygs maskinrum o. d. Skälet härtill var atl del ansågs nödvändigt atl yllerligare utreda koslnadskonsekvenserna för vissa hamnar av ell förbud mol sårskild avgift i dessa fall.

Den utredning som har företagits inom regeringskansliet visar atl kosl­nadskonsekvenserna av att undantaget hävs är måttliga. En av Svenska kommunförbundet förelagen enkät visar all bara en hamn - av 28 - skulle behöva höja hamnlaxorna med mer än en procent, om undanlaget från avgiflsförbudet skulle slopas. Avsiklen är därför alt undantaget från av­giflsförbudet skall slopas. För all ingen hamn skall behöva drabbas av väsentliga kostnader lill följd av avfallels sammansättning eller omfattning avser jag alt senare i höst återkomma till regeringen med ell förslag till riksdagen om alt införa ell särskill högkoslnadsskydd för hamnar som drabbas av onormala kostnader.

Jag vill här också la upp frågan om vallenföroreningsavgiflens behand­ling i skallehänseende. Som jag tidigare har nämnt inriktas avgiften inle endasi pä alt eliminera del ekonomiska motivet för olaga utsläpp. Avgift skall ulgå även i sådana fall då vinning inle har uppstått, t.ex. vid överfyllning av tankar i hamn. Med hänsyn härtill och då avgiften i del särskilda fallet i princip inle skall motsvara en eventuell ekonomisk fördel av en överträdelse av lagen bör avgiften inte vara avdragsgill vid inkomst-laxeringen. Della innebären skillnad i förhållande till miljöskyddsavgiften enligl 52 § miljöskyddslagen (1969:387) men motsvarar t. ex. vad som gäller för övertidsavgifi enligl 26 § arbetstidslagen (1982:673). En bestämmelse om den skattemässiga behandlingen av valtenföroreningsavgiften bör las in i 20 § kommunalskallelagen (1928: 370).

Riksdagen har ännu inle behandlat prop. 1981/82:146, som bl. a. innehål­ler förslag lill ändring av 20 § kommunalskattelagen. Denna ändring är avsedd all träda i kraft tidigare än den föreslagna lagstiftningen om vallen­föroreningsavgift. Del är ur lagleknisk synvinkel en fördel alt avvakta med förslagel beträffande vallenföroreningsavgiflens skattemässiga behand­ling. Jag har inhämtat alt chefen för budgeldepartemenlel återkommer med förslag i denna fråga i enlighet med de riktlinjer jag nyss har redovisat.

Jag har övervägt all föreslå all lagstiftningen om vallenföroreningsavgift

Prop. 1982/83:87

36

skall träda i kraft den I juli 1983. Förslagen innefattar emellertid en rad nyheter, och både kustbevakningen, andra myndigheter och hamninneha-varna behöver tid för att förbereda sig för den nya ordningen. Jag har därför stannat för att föreslå alt bestämmelserna träder i kraft den Ijanuari 1984.

3   Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom kommunikalionsdeparte-menlel upprättats förslag till

1.

lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening frän fartyg,

2.

lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 

I).

Det under 2 angivna förslagel har upprättals i samråd med chefen för justitiedeparlementel.

Förslagen bör fogas lill protokollet i detta ärende som bilaga 3.

4   Specialmotivering

4.1  Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vatten­förorening från fartyg

Med anledning av etl påpekande frän generaltullstyrelsen om önskvärd­heten av all de nya bestämmelserna om vattenföroreningsavgift placeras före kapitlet om besvär (8 kap.) i VFL förordarjag en annan disposition av slutkapitlen i lagen än den som återfinns i promemorian. Besvärsbestäm­melserna i 8 kap. bör lämpligen överflyttas till 10 kap. och placeras efter de beslämmelser som redan finns där medan 9 kap. om ansvar m. m. i stället betecknas 8 kap. Bestämmelserna om vallenföroreningsavgift kan därmed tas in i 9 kap. och placeras före besvärsbeslämmelserna.

9 kap. Vattenföroreningsavgift

I §

En särskild avgift (vattenföroreningsavgift) skall tas ut, om någol av de förbud mol utsläpp av olja från fartyg som avses i 2 kap. 2 § har överträtis och utsläppet inte är obetydligt. Detsamma gäller om elt sådant utsläpp av olja som avses i 2 kap. 4 § inte har begränsats så långt del är möjligl.

Valtenföroreningsavgiften tillfaller staten.

Beträffande denna bestämmelse kan jag i allt väsenlligl hänvisa lill specialmoliveringen lill 10 kap. I § i promemorian. Där berörs bl.a. den nedre gränsen för avgiftsuttag, dvs. all avgift inle skall ulgå för obetydliga utsläpp. Vidare behandlas innebörden av all utsläpp enligl 2 kap. 4 8 inle

Prop. 1982/83:87

37

har begränsats så långt det är möjligl. Den senare frågan har jag tidigare berört i avsnitt 2.2. Där har jag också angett varför avgiften lill all börja med skall begränsas till oljeutsläpp. Om den i framtiden utvidgas lill all avse även andra farliga ämnen behöver bara smärre justeringar göras i förevarande paragraf.

2§

Vattenföroreningsavgiflen skall påföras den fysiska eller juridiska per­son som vid överträdelsen var fartygets redare eller som i redarens ställe hade befattning med fartyget. Saknade fartyget redare eller kan del inte ulan onödigt dröjsmål fastställas vem som var redare, skall avgiften på­föras den som var fartygets ägare.

Delägare i etl partrederi är solidariskt ansvariga för betalningen av vattenföroreningsavgift.

Första stycket har efter påpekanden från olika remissinslanser ändrats i både sakligt och redaktionellt avseende. Andra stycket är nytt.

Vad belräffar/ör.j/a stycket har frågan om ell brukaransvar för den som i redarens ställe har befattning med fartyget redan behandlats i avsnitt 2.2. Det förordades där att ett kompletterande brukaransvar införs.

I stället för den i promemorian valda lösningen all särskill ange att överlåtelse av fartyget eller rederirörelsen inle befriar redaren från betal­ningsskyldighet har angetts att avgiften skall påföras den som vid överträ­delsen var fartygels redare etc. Denna teknik har använts i fråga om miljöskyddsavgiflen i miljöskyddslagen (1969:387). I likhet med 53 § nämnda lag har också angetts alt avgiften skall påföras den fysiska eller juridiska person som var redare etc. vid överträdelsen. Med en sådan utformning markeras klart atl avgiften kan läggas även på juridiska perso­ner (jfr lagrådels yttrande på s. 162 i prop. 1981/82:146).

En jämkning har företagits i fråga om förutsättningarna för all ålägga fartygets ägare avgift. För alt inle lägga alltför stora ulredningskrav på tillämpande myndigheter har bestämmelsen ändrats så all ägaren kan göras belalningsskyldig, om del inle ulan onödigt dröjsmål kan fastställas vem som var redare.

I den allmänna motiveringen har jag anfört atl vallenföroreningsavgift i första hand skall påföras redaren eller den som har befattning med fartyget i redarens ställe. Mot den bakgrunden skall första stycket i förevarande paragraf läsas så, atl det är först när del saknas etc. såväl redare som någon som har befattning med fartyget i redarens ställe som avgiften skall påföras ägaren. Med ägaren avses den som var fartygets ägare när utsläp­pet ägde mm.

Del nya andra stycket föranleds av elt förslag från Stockholms tingsrätt atl ansvarighelsreglerna för delägare i partrederi i 40 § andra stycket sjöla­gen inle bör gälla i fråga om vatlenföroreningsavgifter. 1 stället bör enligt tingsrätten samtliga partdelägare vara ansvariga för hela den bestämda avgiften och denna ansvarighet bör vara solidarisk.

Prop. 1982/83:87

38

Partrederi är en speciell form för all driva sjöfart, som har kommil lill stor användning i Sverige. Det gäller inle bara enskilda personers satsning­ar i elt gemensamt fartyg. 1 dag används företagsformen partrederi för de största och dyraste fartygen i den svenska handelsflottan likaväl som för de minsta och äldsta. I många fall är stora rederiaktiebolag delägare i partrederier.

Reglerna för parirederi reviderades år 1973.1 prop. 1973:42 behandlades partrederiel bl. a. på s. 254-263. Där diskuteras frågan om delad respekti­ve solidarisk ansvarighet för delägarna. I anslutning till den diskussionen framhålls all rederiborgenärerna i praktiken ofta kräver solidarisk ansvars­förbindelse av partredare. Annars kan de inle la fartyget i anspråk för sina fordringar utan är hänvisade lill all söka varje pariredare för den del av fartyget denne svarar för. Svårigheterna när del gäller verkställighet illu­streras väl av vad som anförs på s. 257 i prop. 1973:42.

För atl inte göra valtenföroreningsavgiften illusorisk i de fall den påförs partrederidelägare bör betalningsskyldigheten vara solidarisk.

Bestämmelsen i andra stycket föranleder en ändring i 40 § sjölagen.

Även om partrederier ofta äger fartyg är del vanligtatl fartygen drivs av någon annan, i allmänhet ell aktiebolag. I sådana fall är del senare redare och den som i första hand är ansvarig för vattenföroreningsavgiflen.

3§

Valtenföroreningsavgiften skall bestämmas med hänsyn lill utsläppets omfattning samt fartygels storiek (brullodräklighel).

Utformningen av parametern för vallenföroreningsavgift har diskuterats utförligt i avsnitt 2.4. Som har angetts där skall avgiften för olja, som är den enda som skall beslutas i della ärende, bestämmas av riksdagen. Del i promemorieförslaget intagna bemyndigandet för regeringen eller den myn­dighet regeringen utser all meddela närmare föreskrifter om avgiftens storiek har följaktligen utgått.

Som anges i specialmoliveringen lill promemorieförslaget bör tillämp­ningen av valtenföroreningsavgiften vara obligatorisk. Om del föreligger förutsättningar för all la ut avgift, skall kustbevakningen besluta om sådan.

4§

Vid utsläpp av olja skall valtenföroreningsavgiften beräknas enligl föl­jande tabell.

Prop. 1982/83:87

39

Utsläppt oljemängd i liter

Avgift i kr. för fartyg i storlek (brt)

upp till 3000

3001-15000

ISOOI­SO 000

50001 och större

mindre än 1 000

5000 kr.

7500 kr.

10000 kr.

12 500 kr.

1000- 26000

5 000 kr. jämte 1 000 kr. per 1 000 1 utöver 1 000 1

7500 kr. jämte 1 500 kr. per 1 000 1 utöver 1 000 1

10000 kr. jämte 2 000 kr. per 1 000 1 utöver 1 000 1

12 500 kr. jämte 2 500 kr. per 1 000 1 utöver 1 000 1

26001-101000

30000 kr. jämte 750 kr. per 1 000 1 utöver 260001

45000 kr. jämte 1 125 kr. per 1 000 1 utöver 26000 1

60000 kr. jämte 1 500 kr. per 1 000 1 utöver 260001

90000 kr.   . jämte 2 250 kr. per 1 000 1 utöver 26000 1

101001-501000

86250 kr. jämte 200 kr. per 1 000 1 utöver 1010001

129375 kr. jämte 300 kr. per 1 000 1 utöver 101 000 1

172500 kr. jämte 400 kr. per 1 000 1 utöver 1010001

258750 kr. jämte 600 kr. per 1 000 1 utöver 1010001

501001 och mer

166 250 kr. jämte 100 kr. per 1 000 1 utöver 501 0001

249375 kr. jämte 150 kr. per 1 000 1 utöver 501 OOOI

332 500 kr. jämte 200 kr. per 1 0001 utöver 501 000 1

498 750 kr. jämte 300 kr. per 1 000 1 utöver 501 OOOI

Med bruttodräktigheten (brt) avses det bruttodräktighetstal som anges i del mätbrev som gäller för fartyget.

I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2) har angetts att måttet på fartygets storiek skall vara bruttodräktigheten. Med bruttodräklighet avses här del brultodräklighelslal som anges i det mätbrev som gäller för fartyget oavsett om del grundar sig på 1969 års skeppsmälningskonvenlion eller på äldre bestämmelser. Pä della sätt görs tabellen oberoende av atl två olika syslem för skeppsmätning kommer all gälla vid sidan av varandra under en förhållandevis lång lid.

Av praktiska skäl används förkortningen "brt" i tabellen, trots all bmttodräktigheten enligt 1969 års skeppsmätningskonvention inte längre mäts i registerton.

Tabellen är annorlunda utformad än tabellen i promemorian. Efter påpe­kande från kammarrätten i Göteborg om atl tillämpningen av den senare medför oproportionerligt stora avgifisskillnader om den utsläppta kvantite­ten ligger över eller under en intervallgräns har skalan för avgiftshöjning­arna jämnals till.

5§

Vattenföroreningsavgiflen får sällas lägre än vad som följer av 4 8 eller efterges, om det föreligger särskilda omständigheter.

Generaltullslyrelsen har tagit upp ell uttalande som har gjorts i special­motiveringen lill lagförslagels 10 kap. 4§ i promemorian. Där nämns som en tänkbar grund för nedsättning av vallenföroreningsavgift att befälha­varen visar att han trots alla rimliga försök inle har kunnat lämna förore-

Prop. 1982/83:87

40

ningarna lill mottagningsanordning i land. Styrelsen kan inte anse att detta är elt godtagbart skäl. 1 de fall däremot då ett svenskt fartyg redan påförts en avgift av en utländsk myndighet för ett utsläpp bör jämkningsmöjlig­heter föreligga i fråga om samma utsläpp.

Även om denna paragraf är avsedd atl tillämpas restriktivt bör del inte vara uteslutet med jämkning i fall av brister i möjlighelerna att avlämna föroreningar lill mollagningsanordningarna. För att jämkning skall kunna ske måste del självfallet dokumenteras all bristerna varit av ett sådant slag att någol annat handlingsalternativ inte förelegat för redaren eller befälha­varen. Möjligheten lill jämkning i ett sådant fall följer av att det enligt gällande lagstiftning skall finnas mottagningsanordningar med tillräcklig kapacitet på de platser där oljeresler behöver avlämnas. Om dessa förut­sättningar inle är uppfyllda, kan ansvaret inte utan vidare övervältras på redaren.

Andra fall där del kan bli aktuellt atl överväga jämkning eller eftergift kan vara överträdelser av 2 kap. 4§ i sådana fall. där avgift visserligen normall skall ulgå men där omständigheterna är i hög grad förmildrande.

När det gäller del av generallullstyrelsen nämnda fallet då ett svenskt fartyg redan påförts en avgift av en utländsk myndighet kan hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2), där del framhålls alt det inte bör komma i fråga alt ta ut vattenföroreningsavgift i Sverige om tillräckligt stränga påföljder har dömts ut i den främmande staten.

6§

Frågor om vallenföroreningsavgift prövas av tullverket.

Tullverkets beslut om vattenföroreningsavgift verkställs i enlighet med vad som föreskrivs i utsökningsbalken.

Frågan om vem som skall handlägga ärenden om vattenföroreningsavgift har diskuterats i avsnitt 2.4 i den allmänna motiveringen.

Flera remissinslanser menar att frågan om vilken myndighet som skall handlägga ärenden om vallenföroreningsavgift är så viktig att den bör regleras i lag. Även om del inte är nödvändigt av della skäl synes del, med hänsyn lill all allmän domstol i en följande paragraf kommer atl utpekas som besvärsinstans, lämpligl atl direkt i lagen uttala all tullverket prövar hithörande frågor. Det ankommer på regeringen atl ange all prövningen inom tullverket skall göras av kustbevakningen.

Regeln i andra stycket om verkställighet av tullverkets beslul om vallen­föroreningsavgift innebär en förändring i förhållande till promemorian. Där föreslogs, efter förebild från vad som gäller miljöskyddsavgiften, att elt avgiflsbeslut av tullverket skulle verkställas som domstols dom. Reglering­en i miljöskyddslagen tillkom på inrådan av lagrådet (jfr prop. 1980/81: 92 s.466f). Den regel som har föreslagits i förevarande paragrafs andra styc­ke, att tullverkets beslul skall verkställas i enlighet med vad som föreskrivs

Prop. 1982/83:87

41

i utsökningsbalken, har tillkommit för an passa systematiken i balken i etl fall när verkställigheten bör handläggas som allmänt mål. På samma säll som lagrådet uttalat beträffande miljöskyddsavgiften bör nämligen verk­ställigheten av beslul om vallenföroreningsavgift handläggas som allmänt mål. Del görs lämpligen med slöd av 1 kap. 6§ utsökningsbalken på så sätt att uppräkningen av allmänna mål i 1 kap. 2 § utsökningsförordningen (1981:981) kompletteras med vattenföroreningsavgiflen. En följd av atl verkställigheten skall ske som allmänt mål är bl.a. all bestämmelserna i 3 kap. utsökningsbalken om verkställighet av dom inle blir tillämpliga (3 kap. 23 § första stycket utsökningsbalken). En hänvisning om all verkstäl­ligheten skall ske på samma säll som beträffande dom leder därför fel. 1 stället bör kustbevakningens avgiftsbeslul göras verkställbart enligl 3 kap. 1 § p.6 i balken på det sätt som föreslagits i andra stycket i förevarande paragraf.

7§

Finns det sannolika skäl för alt vattenföroreningsavgift skall las ul, får tullverket eller annan myndighet som regeringen utser meddela de förbud eller förelägganden som är nödvändiga för alt säkra bevisning eller säker­ställa statens anspråk på vallenföroreningsavgift, såsom

1.

förbud mol fartygels avgång eller vidare resa,

2.

förbud att påbörja eller fortsätta lastning, lossning, läktring eller bunkring,

3.

föreläggande att fartyget skall följa en viss färdväg,

4.

föreläggande atl fartyget skall anlöpa eller avgå från en viss hamn eller annan uppehållsplals.

Beslutas förbud eller föreläggande, skall 7 kap. 7-10§§ gälla i tillämp­liga delar.

Utöver det som sägs i specialmoliveringen lill 10 kap. 6§ i promemorian kan framhållas atl det i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3) ansetts påkallat att införa elt krav på sannolika skäl för all avgift skall ulgå som en fömtsättning för alt aktuella förbud och förelägganden skall få användas.

8§

För alt säkerställa statens anspråk på vallenföroreningsavgift får dom­stol som avses i 8 kap. 8 § på framställning av allmän åklagare förordna om kvarstad. Därvid gäller i tillämpliga delar vad som föreskrivs i 26 kap. rättegångsbalken om kvarstad i brottmål.

I förhållande till förslaget i 10 kap. 7 § i promemorian har vidtagits den ändringen alt allmän åklagare skall ansöka om kvarstad och all brottmåls-reglerna om kvarstad skall vara tillämpliga i stället för tvistemålsreglerna i 15 kap. RB. Framställning om kvarstad skall göras hos domstol som avses i 8 kap. 8§. I sådana frågor används således den nuvarande fommregdn i VFL: s ansvarskapitel som medger slörre valfrihet än den föreslagna for-

Prop. 1982/83:87

42

umregdn för besvärsmål i 10 kap. 6§. Det synes inte föreligga någol skäl för atl begränsa behörigheten all ta upp kvarstadsfrågor på samma sätt som beträffande besvärsmålen.

10 kap. Övrigt

4§

Har beslul enligt 7 kap. 4 § första stycket. 5 eller 6 § meddelats av annan myndighet än sjöfartsverket skall del genast underställas verkel.

Har beslut enligt 9 kap. 7 § meddejats av annan myndighet än tullverket skall del genast underställas verket.

Beslut som skall underställas får inte överklagas.

Andra stycket är nytt och saknar motsvarighet i promemorian. I avsnitt 2.4 har angetts atl beslut enligl 9 kap. 7 § bör underställas gränschefen vid kustbevakningen för att ge en garanti för att de är välgrundade. En motsva­righet till första stycket har därför tagits in i förevarande paragraf.

Regler om atl underställningen skall göras hos gränschefen skall las in i förordningen (1980:789) om åtgärder mol vallenförorening från fartyg. Där skall ocksä las in beslämmelser om underställning i sådana fall då beslut har meddelats inom tullverket av någon annan än gränschefen.

6§

Tullverkets beslut om vallenföroreningsavgift och beslul om förbud eller föreläggande enligt 9 kap. 7 § får överklagas genom besvär hos den tings­rätt som är sjörältsdomstol i den ort där beslutet har meddelats.

Besvärshandlingen skall ha kommit in till domstolen inom tre veckor från den dag då klaganden fick del av beslulel.

Fommregeln i första stycket är ny. Skälen för den framgår av den aUmänna motiveringen (avsnin 2.4).

7§

Vid prövning av besvär över beslul om vallenföroreningsavgift och beslut om förbud eller föreläggande enligl 9 kap. 7§ gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i rättegångsbalken om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter.

Allmän åklagare företräder staten i sådana mål.

Ändringarna i förhållande lill förslaget i promemorian föranleds av över­vägandena i avsnitt 2.4.

8§

Beslut i andra frågor som avses i denna lag än tullverkets beslut etter domstols dom i fråga om vattenföroreningsavgift gäller omedelbart, om inte annat föreskrivs i beslutet eller domen. I fråga om beslul som skall underställas sjöfartsverket eller tullverket kan det berörda verket förordna an beslutet inte skall gälla lUls vidare.

Prop. 1982/83:87

43

Paragrafens lydelse har justerats med hänsyn lill all beslut enligl 9 kap. 7 § skall underställas gränschefen vid tullverkels kustbevakning. Jfr avsnitt 2.4.

Som framgår av 9 kap. 6 § andra stycket skall tullverkets beslut om vallenföroreningsavgift verkställas i enlighet med vad som föreskrivs i utsökningsbalken. En särskild ordning gäller således för verkställigheten av sådana beslul. I förevarande paragraf har ell undanlag gjorts för sådana beslut liksom för domstols dom på vallenföroreningsavgift. som inte bör kunna verkställas innan den har vunnit laga kraft.

Ikraftträdande m.m.

Denna lag träder i kraft den Ijanuari 1984.

Bestämmelserna i 9 kap. tillämpas endasi i fråga om överträdelser som har skett efter ikraftträdandet.

Tidpunkten för ikraftträdandet har kommenterats i avsnitt 2.5. Helt naturligt får de nya bestämmelserna enbart tillämpas på överträdelser som har ägl rum efter ikraftträdandet.

4.2 Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1)

40 §

Partrederi föreligger, om flera överenskommit all under delad ansvarig-hel gemensamt driva sjöfart med egel fartyg. Anmälan om parirederiavtal kan göras hos registermyndigheten, som har att ofördröjligen anteckna anmälningen i del register där fartyget är infört eller, om del ej är regis­trerat, kungöra densamma. Närmare föreskrifter om anmälnings- och kun-görelseförfarandet meddelas av regeringen.

För de förpliktelser som uppkommer för parirederiet sedan rederiavtalet anmälts till registermyndigheten svarar varje redare endast i förhållande till sin andel i fartyget i den mån han ej åtagit sig större ansvarighet. För dessförinnan uppkomna rederiförpliktelser svarar redarna solidariskt. / fråga om ansvar för vattenföroreningsavgift enligt 9 kap. tagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg gäller 9 kap. 2 § andra stycket nämnda lag.

I fråga om redarnas inbördes rättigheter och skyldigheter tillämpas be­stämmelserna i 41-57 §§ i den mån annat ej avtalats.

Bakgrunden till ändringsförslaget framgår av specialmoliveringen till 9 kap. 2§ VFL.

5   Hemställan

Jag hemställer att lagrådels yttrande inhämtas över förslagen lill

1.

lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mol vallenförorening från fartyg,

2.

lagom ändringi sjölagen (1891: 35 s. 1).

6   Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop. 1982/83:87

44

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1982-11-25

Närvarande: f.d. regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Delin, justitierå­det[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 19 augusti 1982 har rege­ringen pä hemställan av statsrådet och chefen för kommunikationsdeparte­mentet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

förslag till lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mol vallen­förorening från fartyg,

2.

lagom ändring i sjölagen (1891; 35 s. 

I).

Förslagel har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Lennart Alarik.

Förslagen föranleder följande yllrande av lagrådet:

1. Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vatten­förorening från fartyg

Allmänna synpunkter

Den föreslagna lagstiftningen går ut på en reform, som får anses i hög grad angelägen. Del är uppenbart alt de nuvarande sanktionerna mol oljeutsläpp från fartyg är otillräckliga för all motverka föroreningar med deras ibland förödande konsekvenser för den marina miljön. Som utveck­las i remissprotökollet finns det all anledning atl söka ingripa på ett kraft­fullt säll mot dessa miljöstörningar. Lagrådet kan i allt väsentligt ansluta sig lill huvudtankarna bakom det remitterade förslaget. I några hänseenden släller sig lagrådet dock tveksamt lill det säll varpå dessa tankar genom­förts. Lagsliflningsuppgiflen har inte varit lätt; det har gällt atl införa etl avgiftssystem på elt nytt och särpräglat område, där erfarenheter saknas av en sådan reglering och lämpliga förebilder är svåra att finna. Remiss­förslaget aktualiserar vanskliga frågor om avvägning mellan rällssäker-hets- och effektivitetssynpunkter. Från lagleknisk synpunkt framstår lag­förslaget i vissa avseenden som mindre tillfredsställande. Lagrådet åler­kommer härtill i del följande.

Avgifispåföljder av liknande slag har de senasie åren införts i flera skilda sammanhang och även diskuterats från principiell synpunkt. Nyligen har chefen för justitiedepartementet uttalat sig om vissa riktlinjer för använd­ningen av sanktionsavgifter (prop. 1981/82: 142); uttalandena har lämnals ulan erinran av riksdagen (jfr JuU 1981/82:53). Avgifternas karaklär är emellertid inte densamma i olika lagar ulan varierar bl.a. med hänsyn lill syftet i del särskilda fallet och förhållandena då sanktionen aktualiseras. Vad gäller vallenföroreningsavgifterna är lill en början alt märka all dessa

Prop. 1982/83:87

45

ibland kan bli myckel kännbara, något som i och för sig ter sig väl motiverat. Allmänt sett är ett summariskt avgiftsförfarande mindre lämp­ligt vid allvarliga överträdelser, för vilka en verkligt kännbar påföljd bör utmätas (se lagrådets uttalanden härom i prop. 1975/76:164 s.233). De särskilda förhållandena vid vattenförorening från fartyg kan visserligen motivera avsteg från denna princip, men försiktighet är i alla händelser påkallad när det gäller att överföra regler från annan avgiftslagstiftning till del nya området. De föreslagna avgifterna framstår närmast som ett tillägg till de straffsanktioner som redan gäller enligl lagen om åtgärder mol vattenförorening från fartyg. Syflel med avgifterna är synbarligen enbart preventivt; det blir sålunda inle fråga om all avgifterna skulle användas för att kompensera oljeskador, återställa förstörd miljö eller bekosta åtgärder som förebygger skadeverkningar genom olja. Inle heller fömtsätter till­lämpningen av bestämmelserna att utsläppet i det enskilda fallet skulle ha medfört någon ekonomisk fördel som nu skall dras in till det allmänna, låt vara atl sådana synpunkter har varit elt av motiven för all avgiften skall införas. Fömtsättningen för att avgift skall tas ul är visserligen inle atl ell utsläpp gjorts uppsåtligen eller vårdslöst - som betonas i remissprotokol­let är del fråga om ell strikt ansvar - men sanktionen anknyts .till samma gärningar som straffbeläggs enligl 9 kap. 1 § i lagens nuvarande lydelse, och i praktiken torde i flertalet fall, när avgift påförs, vållande ligga någon på fartyget till last.

Av det sagda framgår alt likheten med straffsanktionen är påtaglig, dock med den viktiga skillnaden att avgifterna i normala fall skall utges av någon annan än den person som begått överträdelsen och därför kan länkas bli straffansvarig för denna. På denna punkt liknar sanktionen snarast ett skadestånd.

Under dessa förhållanden kan det synas närliggande all anse reglerna om vallenföroreningsavgift i olika hänseenden böra följa straffrättsliga grundsatser. Delta gäller både förfarandet, där delvis samma rättssäker­hetssynpunkter gör sig gällande som i straffprocessen, och utformningen av de materiella reglerna på området. Å andra sidan är all märka, att sanktionen inle med säkerhet kommer alt drabba lika hårt som elt bötes­straff av samma storlek. Likheten med etl strikt skadeståndsansvar aktua­liserar nämligen frågan, om inte den ansvarige redaren - eller annan som kan bli avgifisskyldig - kommer atl ha möjlighel atl skydda sig genom försäkring mol risken alt utge vatlenföroreningsavgifter på samma säll som mol risken atl bli skadeståndsskyldig. Del framgår inte av remisspro­tökollet vilken utveckling man väntar i della hänseende, men möjligheten till en sådan riskfördelning måste beaktas i sammanhanget. I den mån försäkring blir möjlig kommer avgiflspåföljdens konsekvenser atl påtagligt mildras och därmed också dess preventiva effekt atl försvagas. En sådan utveckling är knappast önskvärd från lagstiftarens synpunkt, låt vara att vissa preventiva synpunkter kan tänkas bli tillvaratagna genom ulform-

Prop. 1982/83:87

46

ningen av försäkrings villkoren. I alla händelser går inställningen inom den internationella sjöförsäkringsbranschen svårligen atl påverka genom svensk lagstiftning på området. Här föreligger en osäkerhetsfaktor beträf­fande lagstiftningens verkningar, som lagrådet vill betona i sammanhanget. Vad nu sagts talar i vart fall emol att man i alla hänseenden fäster avgöran­de vikt vid avgiftens straffliknande karaktär.

En väsentlig fråga, som berör avgiftens allmänna karaktär, är om man i avgiftsärenden skall tillämpa bevisregler liknande dem i brottmål eller om man skall ställa mindre långtgående krav på utredning om atl förutsättning­ar för avgifissanklion föreligger. Problemet torde ha slörre betydelse vid vallenföroreningsavgift än när det gäller andra avgifter, eftersom del för vattenföroreningarnas del torde bli särskilt vanligt med invändningar om alt en överträdelse beror på olyckshändelse eller liknande förhållanden som medför att ingen avgift skall utgå. I remissprotökollet berörs dessa spörsmål i korthet (i avsnittet 2.2). Inställningen är emellertid inle alldeles klar. Självfallet befriar den omständigheten all ansvaret för vattenförore­ningsavgift är strikt inte i och för sig tullverket från skyldighet all visa atl de objektiva rekvisilen för påföljden föreligger.

De bestämmelser i lagens 2 kap. vartill avgiftsreglerna anknyter innebär att avgift kan komma i fråga i två situationer. Om oljeutsläpp förekommer inom ramen för den normala verksamheten på fartyget (2 kap. 1 §), skall avgift under alla förhållanden tas ut; sker del lill följd av en olyckshändel­se, föreligger avgiftsskyldighel bara om inle utsläppet begränsats så långt det är möjligt (2 kap. 4§). Enligl de konventioner lagen grundar sig på är dock ulsläppsförbudet inte tillämpligl om utsläppet är nödvändigt för farty­gets säkerhet eller för atl rädda människoliv till sjöss (jfr promemorian S.87 och 2 kap. 10 § sjöfartsverkels kungörelse 1980:48 om åtgärder mot vallenförorening från fartyg). Olyckshändelse skall enligl samma konven­tioner anses föreligga om utsläppet är en följd av skada på fartyget eller dess utmstning, förutsatt att ägaren eller befälhavaren inte avsiktligt föror­sakat skadan eller handlat vårdslöst med kännedom om atl en skada troligen skulle bli följden. - Vad bevisfrågan angår torde inställningen bakom förslaget vara den all om väl ell utsläpp från ell visst fartyg kan konstateras, myndigheterna är berättigade atl ulgå från all utsläppet är sådant som anges i 2 kap. 1 § om del inle från motpartens sida åtminstone görs sannolikt att utsläppet varit nödvändigt för fartygets säkerhet eller för all rädda människoliv eller all utsläppet förorsakals av olyckshändelse i nyss angiven mening. För alt avgift skall ulgå trots all olyckshändelse föreligger fordras alt del objektivt sett varit möjligt för befälhavaren och hans folk all handla på annat sätt och därmed begränsa utsläppet. I det sistnämnda hänseendet måste bevisbördan rimligen i princip vila på myn­digheterna.

De bevisregler som sålunda kan antas vara förutsatta i förslagel får anses godtagbara, när del gäller en sanktionsavgift av förevarande slag. All

Prop. 1982/83:87

47

märka är här all ett utsläpp, som inle förklaras av en skada eller en nödsituation, normall utan vidare kan antas härröra från ell sådant hand­lande som medför avgiftsskyldighel.

De anförda allmänna synpunkterna får betydelse för elt annat väsenlligl problem, nämligen vilken myndighet som bör pröva frågor om avgifisskyl­dighelen. Det slår klart att i praktiken en myndighet kan ställas inför svåra bedömningar, när bevisprinciper av det angivna slaget skall tillämpas. Normalt brukar prövning av denna typ ankomma på domstol. Inle minst kan en sådan ordning synas önskvärd då det gäller sä stora ekonomiska värden som här kan stå på spel. Att tullverkels beslul kan överklagas lill allmän domstol utgör naturligtvis en viss rätlssäkerhetsgaranti, men redan dessförinnan kan föriuster uppkomma för den enskilde till följd av tullver­kets åtgöranden.

Å andra sidan har, på sätt utvecklas i remissprotökollet, förslaget bety­dande fördelar från praktisk synpunkt. Nackdelen av att avgiftsbeslulen inte fattas av domstol kan i viss mån kompenseras av all den särskilda sakkunskap som tullverkets tjänstemän har i fräga om de besväriiga tek­niska bedömningarna av oljeutsläpp bör bli av slort värde i sammanhanget - inte minst då det gäller alt snabbi dra slutsatser av konstaterade förhål­landen. Lagrådet har, efter någon tvekan, funnit atl den föreslagna ord­ningen kan godtas.

Del remitterade förslaget innebär atl förfarandet vid beslut om vallen­föroreningsavgift i första instans följer reglerna i förvaltningslagen men i högre instanser reglerna om brottmål i rättegångsbalken; också medan ärendet behandlas i första instans kan dock beslämmelser i rättegångsbal­ken bli tillämpliga, nämligen kvarstadsreglerna i 26 kap. (se 9 kap. 8§ lagförslaget). Etl skäl all på della sätt sammanföra regler av olika slag är de artskilda huvudsynpunkter som gör sig gällande i sammanhanget: det inledande förfarandet måste främst präglas av snabbhet och effektivitet, medan processen efter överklagande skall tillgodose de rällssäkerhelssyn­punkter som enligt det nyss sagda inle på samma sätt kan tillvaratas vid tullverkets handläggning. Den föreslagna ordningen är emellertid delvis komplicerad och kan medföra tillämpningssvårigheter. Som framgår av fortsättningen kan man bl.a. av sådana närmast rätistekniska skäl ifråga­sätta olika regler i förslagel.

De centrala bestämmelserna i lagförslaget angående ansvaret för avgif­ten och åtgärder för atl säkra statens avgifisfordran förtjänar särskild uppmärksamhet från både rättssäkerhets- och effektivitetssynpunkt. I korthet innebär de följande. I 9 kap. 2§ anges närmare den avgiftspliklige, vilken kan vara fartygets redare, den som i redarens ställe hade befallning med fartyget eller i visst fall fartygets ägare (vilken ofta är identisk med redaren). Frågor om vallenföroreningsavgift skall enligt 9 kap. 6§ prövas av tullverket, vars beslul skall verkställas först sedan beslutet vunnit laga kraft. Förslagel ger emellertid möjlighet alt - i ell frislående ärende -

Prop. 1982/83:87

48

erhålla domstols förordnande om kvarstad på den avgifisskyldiges egen­dom (9 kap. 8 §). I delta sammanhang bör också framhållas myndigheter­nas möjlighet atl enligl 9 kap. 7 § tillgripa vissa kraftigt verkande tvångsme­del mot fartyget, bl.a. atl förbjuda dess avgång från viss hamn, för all säkerställa statens avgifisanspråk.

En bärande tanke bakom den nu antydda ordningen är att avgiftsreg­lerna skall fungera effektivt även i fall där den avgiftspliklige försöker komma undan sina skyldigheter. Från den synpunkten föreligger emeller­tid den påtagliga nackdelen, atl verkställighet av etl avgiflsbeslut inte kan ske i fartyg eller last som inle tillhör den avgiftspliklige. Detta innebär också att när nägon annan än ägaren svarar för avgiften enligt 9 kap. 2 § kvarstad inte kan meddelas i fartyget. Här föreligger onekligen en lucka i förslagel, som kan befaras minska lagens effektivitet. Vad som sagts om verkställigheten medför vidare att befogenheten för tullmyndigheten enligt 9 kap. 7§ rimligen måste begränsas till sin räckvidd. Del kan knappast anses godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt all exempelvis elt avgångs-förbud, med dess ingripande rättsverkningar, skulle kunna meddelas i syfte att framtvinga betalning även om elt avgiftsbeslul inte kan verkställas i fartyg eller last. I sådana fall framstår ett förbud som en med lagens uppbyggnad svårförenlig påtryckning på den som disponerar över fartyget. Del skulle bli fräga om en sorts relentionsrält, som delvis påminner om vissa andra regler om rätt alt behålla skadegörande egendom lill säkerhet för en skadeslåndsfordran (se bl.a. 52-58§§ ägofredslagen) men som i de aktuella fallen skulle kunna få särskilt kännbara konsekvenser. En så långtgående befogenhet för myndigheterna stämmer knappast med inställ­ningen i svensk räll i övrigt. Hur betydelsefull befogenheten än kan vara från effektivitetssynpunkt bör den av principiella skäl begränsas lill fall där den omhändertagna egendomen verkligen kan las i anspråk för avgiftsford­ringen. En annan sak är alt det får anses försvarligt alt tillåta att etl fartyg under viss tid kvarhålls för alt säkra bevisning, vem som än äger fartyget (se nedan).

Det framstår alltså som en svaghet i förslaget, att man inte alltid kan ta fartyget i anspråk för avgiftsbelalningen. En närliggande utväg kunde här ha varit att låta sjöpanlrält i fartyget gälla till säkerhet för statens fordran på vallenföroreningsavgift. Denna fordran visar så påtagliga likheter med de fordringar som anges i 244§ sjölagen, all del kunde synas befogat alt förena den med en säkerhelsrält av samma slag. I så fall skulle slaten i regel kunna räkna med att kunna la fartyget i anspråk för sin fordran, oavsett vem som påförs avgiften, och del skulle framstå som mera naturiigt atl generellt tillåta tvångsmedel i syfte alt säkra statens betalningsanspräk. För all fylla en sådan funktion behövde inle sjöpanträtlen i fråga vara likställd med annan sjöpanlrält - någol som kunde få konsekvenser för fartygskredilen som är svåra all överskåda. Del skulle räcka om den utgjorde en särskild förmånsrätt, om också med sämre ställning än andra

Prop. 1982/83:87

49

förmånsrätter i fartyget (jfr 4 § förmånsrätlslagen). Med hänsyn bl. a. till att frågan inle alls diskuterats i promemorian eller i remissprotökollet anser sig lagrådet emellertid inte ha lillräckligt material för atl föreslå att en sådan panträtt införs; saken torde behöva yllerligare övervägas. I fortsätt­ningen utgår lagrådet från atl sjöpanträtt inte nu kommer att införas för säkrande av avgiftsbetalningen.

Från rättssäkerhetssynpunkt kan vidare - oavsett om sjöpanlrält införs - riktas den invändningen mot bestämmelsen i 9 kap. 7 § atl den tillåter tullmyndigheten alt under obegränsad tid kvarhålla etl fartyg i viss hamn eller annars inom landet. Situationen är här en annan än när ell förbud eller föreläggande direkt siktar till alt hindra vallenföroreningar (jfr 7 kap. 4 och. 5§§). Del kan inte godtas, all en administrativ myndighet skall ha så vidsträckta möjligheter alt utöva press på enskilda medborgare för atl tillvarata statens intresse av avgiflsbelalning; just när del gäller oljelrans-porter kan varje dröjsmål medföra betydande ekonomiska förluster. In­vändningen gäller även när kvarhållandel sker i bevissäkringssyfte. Ända­målet med bestämmelsen torde tillgodoses också om en tidsgräns sätts för beslutels giltighet. Lagrådet förordar en regel härom och ålerkommer senare med närmare utformat förslag.

Såsom tidigare nämnts öppnar del remitterade förslaget möjlighet all tillämpa reglerna om kvarstad i brottmål för att statens betalningsanspräk skall säkerställas. Dessa regler, som ulgår från all någon är skäligen misstänkt för broll och all ålal blir aktuellt, passar mindre väl i situationen när ell avgiftsärende är under handläggning i tullverket och kanske aldrig kommer under domstolens prövning. När inle saken förs vidare lill tings­rätten uppkommer bl.a. frågan hur tullverkets och domstolens handlägg­ning skall samordnas och hur ärendet skall avslutas vid domstolen. Det är visseriigen tänkbart att ge uttryckliga regler i dessa och andra tillämpnings-frågor, men detta skulle avsevärt tynga laglexlen. Mot all införa en möjlig­hel till kvarstad i denna situation talar också, all sådana beslut om av­gångsförbud som nyss berördes fyller väsentligen samma säkringsfunk­tion, i vart fall under den frist som skulle uppställas enligt vad lagrådet nyss förordat.

Del sagda ger anledning all ställa frågan, om man inte kunde slopa regeln om kvarstad och på ett annat sätt främja genomförandel av statens av­giftskrav. Lagrådet vill här förorda utvägen alt man tillåter verkställighet av tullverkets avgiflsbeslut utan hinder av att det inte vunnit laga kraft, såvida inle säkerhet ställs. Man skulle alltså - eftersom verkställigheten lämpligen bör följa reglerna om allmänna mål - ge en sådan föreskrift som avses i 3 kap. 23 § andra stycket andra meningen utsökningsbalken. Emel­lertid bör försäljning av utmätt egendom få anstå lills avgiftsbeslutel vunnit laga kraft (jfr 8 kap. 4§ utsökningsbalken). En sådan ordning synes både enklare och effeklivare än den som det remitterade förslagel innebär. Med hänsyn också till att - enligt vad lagrådet föreslår i del följande - verkstål-

4   Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 87

Prop. 1982/83:87

50

lighet skall kunna undvikas genom all säkerhet ställs och delta i alla händelser torde bli del normala efter etl avgiftsbeslut, bör denna ordning inle möta betänkligheter från rällssäkerhelssynpunkl. I tydlighetens intresse kan tilläggas att lagrådels förslag i denna del givelvis inle avhjälper olägenheten atl fartyget inle alllid kan tas i anspråk för betalning av avgiften.

Vad lagrådet ovan förordat om verkställighet av avgiftsbeslul och om beslul av tullmyndighet i syfte all säkra statens betalningsanspråk aktuali­serar en annan fråga, som har samband med kommunikalionsregdn i 15 § förvaltningslagen. Lagrådets förslag innebär bl. a. atl, när fartyget kan las i anspråk för en påförd avgift och säkerhet inte ställs, kronofogdemyndighe­ten omedelbart får utmäta fartyget och la det i förvar och därmed hindra alt fartyget lämnar svenskt vatten. I sådana fall torde tullmyndigheten ofta, för atl säkerställa alt fartyget finns tillgängligt när avgiftsbeslutel medde­las, redan dessförinnan ha meddelat sådant förbud mol fartygels avgång, som avses i 9 kap. 7 §. Såsom lagrådet tidigare uttalat bör ell sådant förbud emellertid inte få beslå annat än en begränsad lid, och del är därför från effektivitetssynpunkt nödvändigt atl tullmyndigheten meddelar sitt avgifls­beslut ulan dröjsmål. Tullmyndighetens möjlighel all snabbi fatta beslut kan emellertid vara begränsad av bestämmelserna om kommunikations­skyldighet i 15 § förvaltningslagen. Enligl detta lagrum får ärende inte avgöras utan atl part underrättats om det som tillförts ärendet av annan än honom själv och tillfälle berells honom alt yttra sig över del. Kommunika­tion behövs dock inle i vissa närmare angivna fall, bl. a. om del kan befaras att genomförande av beslutet i ärendet annars skulle avsevärt försvåras eller om ärendets avgörande inte kan uppskjulas. När den avgiflsskyldige är etl utländskt rederi kan det ofta vara svårt alt nå rederiet med underrät­telse ulan avsevärd tidsutdräkt. De nyss nämnda bestämmelserna om undanlag från kommunikalionsskyldighelen synes knappast kunna lilläm­pas i här aktuella fall; del rör sig många gånger om betydande belopp, och det ter sig därför ur rättssäkerhetssynpunkt stötande om den enskilde inte ges tillfälle att komma lill tals i ärendet innan del avgörs. Underlåten kommunicering skulle vidare läll kunna leda till all tullmyndighetens be­slut överklagas i slörre utsträckning än vad som annars kan väntas bli fallet.

Om sålunda enligt lagrådets mening kommunikation av utredningsmate­rialet som regel inte kan underlåtas innan avgift påförs, kan det dock ifrågasättas om inte möjlighet bör öppnas alt göra kommuniceringen på ell förenklat sätt i denna speciella situation. Det ligger nära lill hands all ge befälhavaren en legal slällning som företrädare för den avgiflsskyldige när del gäller tillämpning av 15§ förvaltningslagen. I regel är det ju befälha­varen som bäst känner lill de fakliska förhållanden som kan vara av betydelse för ärendets avgörande, och han torde därför i allmänhet ha slörre fömtsättningar än den avgiftsskyldige all avge elt meningsfullt ylt-

Prop. 1982/83:87

51

rande i ärendet. Det må vidare erinras om alt befälhavaren enligl 64 § sjölagen redan tillagts behörighet all i vissa hänseenden företräda redaren.

Med hänsyn till del anförda synes del inle behöva möta några betänklig­heter atl genom bestämmelse i förevarande lag ge befälhavaren behörighet all för den avgifisskyldiges räkning la emot underrättelse enligt 15 § för­valtningslagen och avge yttrande enligt samma lagrum. Lagrådet förordar att så sker och återkommer senare med förslag till lagtext i ämnet.

Om en bestämmelse av nu angivet slag införs synes det naturiigt an befälhavaren också ges behörighet alt för den avgiftsskyldige la emot underrättelse om beslulel enligt 18 § förvaltningslagen och all för dennes räkning överklaga beslutet till tingsrätt. En sådan ordning förenklar förfa­randet och torde vara lill fördel för den avgiftsskyldige.

Enligt det remitterade förslagel sker ingen ändring i straffbestämmel­serna i förevarande lag - för närvarande i lagens 9 kap. - frånsett all bestämmelserna flyttas till 8 kap. Lagrådet vill här anmärka all de nya reglerna om säkerhetsåtgärder i kapitlet om vatlenföroreningsavgifter (9 kap. 7§ i del remitterade förslagel) inle är straffsanklionerade, i motsats tUl vad som gäller om motsvarande åtgärder enligt 7 kap. 4 och 5§§; meningen är synbarligen all i stället vite skall bli den väsentliga påföljden vid överträdelse av ell förbud eller föreläggande som avser avgifispliklen. Även om delta kan synas inkonsekvent, kan skäl anföras för förslagets ståndpunkt. Straffsanklionerade säkerhetsåtgärder ler sig här någol mind­re angelägna än när åtgärden - som fallet är enligt 7 kap. 4 och 5 §§ -direkt syftar till atl förebygga vattenförorening. Uppsålliga överträdelser av elt förbud av del diskuterade slaget torde kunna bestraffas enligl 17 kap. 13 § brottsbalken såsom överträdelse av myndighels bud. Ståndpunkten i remissen fär därför anses godtagbar.

De invändningar av skilda slag som här utvecklats har föranlett lagrådet att föreslå en omarbetning av del remitterade förslagel som i sak innebär väsentligen följande. Tullverket skall liksom enligt förslagel besluta om vallenföroreningsavgift. För all säkra bevisning eller verkställighet får tullverket kvarhålla fartyget under begränsad tid. Beslutet skall kunna verkställas omedelbart, om inle säkerhet ställs för avgiften; ulmätt egen­dom får dock inle säljas innan beslulel (eller, efter överklagande, domstols dom på avgiftsskyldighel) vunnit laga kraft. Någol beslul om kvarstad skall däremot inte kunna meddelas i detta skede. Bestämmelser ges om behörig-hel för befälhavaren alt företräda den avgiftsskyldige enligt vad som nyss har sagts. - Till detaljer i reglerna ålerkommer lagrådet.

Lagrådet vill här slutligen la upp frågan om dispositionen av bestämmel­serna i lagförslaget. Gällande lag innehåller i 8 kap. regler om besvär m.m.. i 9 kap. ansvarsbestämmelser och i 10 kap. vissa allmänna föreskrif­ter. Enligl förslagel flyttas ansvarskapitlel upp och bildar 8 kap. medan de nya materiella reglerna om vallenföroreningsavgift får sin plats i 9 kap. och således efter ansvarsbestämmelserna. Vidare sammanförs i 10 kap. de

Prop. 1982/83:87

52

allmänna bestämmelser som nu finns där med de besvärsbestämmelser som nu bildar 8 kap. och de nya regler om besvär m. m. som har samband med införandet av vattenföroreningsavgiflen. Enligl lagrådels mening er­ hålls en lämpligare disposition om man förfar på följande sätt. De nya materiella reglema om vallenföroreningsavgift, som enligt förslaget skall bilda 9 kap. införs i stället i 8 kap. Nuvarande 8- 10 kap. flyttas ner med oförändrad inbördes ordning och får bilda 9-11 kap. Del nya 9 kap. kompletteras med de besvärsregler m. m.. som kan behövas i anledning av införandet av vattenföroreningsavgiflen. motsvarande i princip bestäm­melserna i 10 kap. i det remitterade förslaget. Härigenom vinns en bättre anslutning till lagens nuvarande systematik; bl.a. bibehålls bestämmelser­na i de nuvarande 9 och 10 kap. orubbade som de två sista kapitlen i lagen. Vid behandlingen i fortsättningen av enskildheterna i förslagel kommer lagrådet all hänföra sig lill den kapitel- och paragrafordning, som det remitterade förslagel innehåller. Vid varje lagrum kommer också all anges den beteckning lagrummet ges enligt lagrådels förslag. 1 den mån lagtext, som lagrådet föreslår, hänvisar till annat lagrum kommer lagrådets egen paragrafordning atl följas. En sammanslällning av lagtexten enligl lagrå­dels förslag las in i yttrandet efter behandlingen av de skilda paragraferna.

9 kap. 1 § (8 kap. I § enligl lagrådets förslag)

1 paragrafen görs undanlag för avgiftsplikl när utsläppet "inte är obetyd­ligt". Rörande innebörden hänvisas i specialmoliveringen lill promemo­rian, där del framgår alt för oljeutsläppens del man väsentligen skall beakta om den utsläppta kvantiteten är obetydlig (s. 86f). Med hänsyn lill lagstift­ningens syfte ler del sig emellertid naturligt atl i sammanhanget ta hänsyn också bl. a. till sådana omständigheter som platsen där utsläppet sker - ell utsläpp som är förhållandevis oskadligl långt från land kan länkas orsaka allvariiga skador i en känslig strandmiljö eller i ett fågelskyddsområde. Att man på detta sätt inle endast beaktar storleken av utsläppet kan markeras genom atl de citerade orden utbyts mol "inle är atl anse som obetydligt". Den närmare gränsdragningen får lämnas till rällslillämpningen.

9 kap. 2§ (8 kap. 2§ enligl lagrådets förslag)

I denna paragraf regleras frågan vem vattenföroreningsavgiflen skall påföras. Avsikten är, enligl vad som framgår av motiveringen, atl avgiften i normalfallet skall erläggas av redaren, eftersom del vanligen är han som har del avgörande inflytandet över fartygets drift. När redarfunklionerna är delade mellan flera, såsom vid olika typer av charteravtal, skall som redare belraktas den som vid en helhetsbedömning av omständigheterna i det konkreta fallet får anses stå för den övervägande delen av nämnda funktioner, och avgiften skall i princip påföras honom. I vissa fall, t.ex. vid limecharterförhyrning. skall dock avgifisskyldighelen i stället åvila förhyraren. Del får antas atl härmed åsyftas fall då förhyraren visserligen

Prop. 1982/83:87

53

inle utövar de huvudsakliga redarfunklionerna men likväl haft en sådan befattning med fartygets drift att avgifisskyldighelen rimligen bör åvila honom. Saknas såväl redare som nägon som hade befattning med fartyget i redarens ställe, skall avgiften påföras den som vid överträdelsen var farty­gets ägare.

Den sålunda avsedda innebörden kommer ej lill klart uttryck i den föreslagna bestämmelsen i första stycket. Denna kan läsas så atl den beslutande myndigheten i förekommande fall skulle kunna välja fritt mel­lan redaren och en bmkare som haft sådan befallning med fartygels drift som nyss sagts. Vidare lämnas öppet vem som är betalningsskyldig, när upplysning saknas om redaren men känd bmkare finns. Ej heller framgår klart av lagtexten att en fartygsägare som varken är redare eller bmkare är fri från betalningsskyldighet i det fall atl bäde redaren och bmkaren är kända men oklarhet råder om vilkendera av dem som bör påföras avgiften. Lagrådet förordar att bestämmelsen omformuleras så, all den åsyftade innebörden framgår klarare. I förtydligande syfte bör därvid också uttryc­ket "utan onödigt dröjsmål" lämpligen ersättas med orden "utan att ären­det blir väsentligt fördröjt".

I paragrafens andra stycke sägs all delägare i elt partrederi är solidariskt ansvariga för betalningen av vattenföroreningsavgift. Meningen är tydligen atl etl sådant ansvar gäller endasi i fall där partredarna i sådan egenskap är avgiftsskyldiga enligt första stycket. Enligl avfattningen framstår dock andra stycket som en självständig regel om ansvar för delägarna, oavsett om enligt första stycket avgift skall påföras redaren, ägaren eller någon annan. Bestämmelsen bör omformuleras så all den avsedda innebörden framträder bättre.

Med hänvisning till det anförda föreslår lagrådet alt lagrummet ges följande lydelse:

"Valtenföroreningsavgiften skall påföras den fysiska eller juridiska per­son som vid överträdelsen var fartygels redare. Om del avgörande infly­tandet över fartygets drift utövades av någon annan i redarens ställe, skall avgiften dock erläggas av den andre. Finns inle någon som skall påföras avgiften enligl vad nu sagts eller kan del inle ulan atl ärendet blir väsenlligl fördröjt fastslällas vem denne är, skall avgiften påföras den som vid överträdelsen var fartygels ägare.

För vallenföroreningsavgift, som delägarna i elt partrederi skall betala enligt första stycket, svarar de solidariskt."

9 kap. 3 och 4§§ (8 kap. 3 § enligl lagrådels förslag)

I 3 § anges de grunder efter vilka vattenföroreningsavgiflen skall bestäm­mas. I motsats till departementspromemorian innehåller det remitterade förslaget emellertid - i 4§ - även preciserade bestämmelser om det belopp, som skall ulgå i varje enskilt fall. Under sådana förhållanden har regeln i 3 § en begränsad betydelse. Lagrådet förordar att bestämmelserna i

Prop. 1982/83:87

54

3 och 4 §§ sammanförs i en paragraf Ell första stycke i paragrafen kan då formuleras på förslagsvis följande sätt:

"Valtenföroreningsavgiften            storlek (bmttodräktighet, brt) enligl

följande tabell."

Lagrådet kan inte gå närmare in på frågan, i vad mån avgifterna beslämts på rimligl säll i tabellen, som bygger på de i 3§ angivna principerna. Här kan dock anmärkas atl tabellen inte synes helt konsekvent utformad. Vidare kan diskuteras om inte de olika inlervallbdoppen kunde bestäm­mas till något jämnare tal.

9 kap. 5§ (8 kap. 4§ enligt lagrådets förslag)

Bestämmelsen om nedsättning och eftergift av vallenföroreningsavgift är av naluriiga skäl allmänt hällen. Det torde vara svårt all i lagen ange klara riktlinjer för bedömningen, hur önskvärt det än hade varit alt ge en sådan ledning för myndigheternas prövning. Av motiven lill bestämmelsen synes framgå alt denna är avsedd all användas bara i sådana undantagsfall där avgiftsskyldigheten annars skulle framstå som uppenbart oskälig. Den­na begränsning bör komma lill klarare ullryck i lagtexten. - Vad angår regelns närmare innebörd torde här liksom när del gäller andra skälighels-regler av samma typ ett flertal olika faktorer kunna påverka bedömningen. Av särskild betydelse blir del inledningsvis berörda förhållandel att redar­na kan tänkas få möjlighel alt försäkra sig mot ansvaret för vallenförore­ningsavgift. Täcks avgiftsskyldigheten av försäkring framstår avgiften som en normal driftkostnad för rederiet, vilken rimligen inle bör reduceras på grund av att utsläppet i det enskilda fallet berott på otur. I övrigt finns det skäl att vid paragrafens tillämpning framför allt la hänsyn lill orsaken lill utsläppet - särskill naturligtvis om detta framstår som ursäktligt. Som antyds i remissprotökollet kan brister i mottagningsanordningarna någon gång länkas vara elt nedsällningsskäl. Sammanfattningsvis torde innebör­den av bestämmelsen vara all nedsättning eller eftergift kommer i fråga endasi i den mån avgifisskyldighelen på grund av speciella förhållanden framstår som stötande. Normall behöver myndigheten inle närmare över­väga möjligheten an tillämpa bestämmelsen.

Under hänvisning till det anförda förordar lagrådet att lagrummet får följande lydelse:

"Om vallenföroreningsavgift enligl 3§ med hänsyn till omständigheter­na framstår som uppenbart oskälig, får den nedsänas eller efterges."

9 kap. 6§ (8 kap. 5§ enligt lagrådets förslag)

Av skäl som utvecklas inledningsvis bör reglerna om verkställighet utformas på annat säll än som skett i remissförslaget. Reglerna synes lämpligen böra ges plats i följande kapitel. Andra stycket bör således utgå ur paragrafen.

Prop. 1982/83:87

55

9 kap. 7§ (8 kap. 6-9 §§ enligl lagrådels förslag)

Paragrafen i del remitterade förslagel behandlar vissa åtgärder för att säkra bevisning och statens betalningsanspråk. Som inledningsvis framhål­lits bör av rättssäkerhetsskäl reglerna utformas så, alt tvångsåtgärder för att säkerställa betalningsanspräk är möjliga endast i den mån verkställighet kan ske i den egendom åtgärden avser och all en gräns anges för den lid etl fartyg kan kvarhållas. Lämpligen bör dessa frågor behandlas i fyra para­grafer.

I 6 # i lagrådets förslag behandlas beslut om förbud och föreläggande i bevisningssyfle. Dessa beslut bör - i motsats till beslul för att säkra betalning - kunna meddelas oavsett vem som kan väntas bli påförd vatten­föroreningsavgift. Vad angår den närmare avfattningen av reglerna synes fömtsättningen för beslutet böra bestämmas så - i likhet med vad som gäller bl.a. för beslag enligt 27 kap. 1 § rättegångsbalken - atl del "skäli­gen kan antas" atl vattenföroreningsavgift skall las ul. Del torde vidare vara tillräckligt all nämna som exempel på förbud och förelägganden de fall som lär vara mest praktiska, nämligen förbud mol fartygels avgång eller vidare resa samt föreläggande atl anlöpa viss hamn.

Självfallet bör ett beslut enligt paragrafen gälla bara tills det har fyllt sitt syfte och längst lill dess beslul i avgiftsfrågan meddelas; i avgiftsbeslutel bör förklaras all beslul enligl förevarande bestämmelse, som inle tidigare upphävts, inte längre skall gälla. För att understryka viklen av alt inle myndigheterna använder en tvångsåtgärd av della slag längre lid än erfor­deriigt ter det sig påkallat med en uttrycklig föreskrift, att åtgärden ome­delbart skall hävas när det inle längre finns fOg för förbudet eller föreläg­gandet. - En yttersta lidsgräns för beslutets giltighet bör tas in i 8§ (se nedan).

Lagrådet förordar, atl 8 kap. 6§ får följande lydelse:

"Kan det skäligen antas att vattenföroreningsavgift skall tas ut. får tullverket eller annan myndighet som regeringen utser meddela de förbud eller förelägganden beträffande fartyget som är nödvändiga för alt säkra bevisning, såsom förbud mot fartygels avgång eller vidare resa eller före­läggande alt fartyget skall anlöpa en viss hamn.

Finns det inte längre fog för åtgärd enligt första stycket skall åtgärden omedelbart hävas."

Regler om tvångsåtgärder lill säkerställande av statens betalningsan­språk kan lämpligen las in i 7 J. Liksom enligt del remitterade förslaget bör här samma typer av åtgärder vara möjliga som när del gäller bevissäkring. Bl. a. kan här bli aktuellt med förbud eller föreläggande beträffande lasten. I sammanhanget finns emellertid anledning att skilja mellan beslul som meddelas samtidigt med alt vattenföroreningsavgift påförs och beslul på ett tidigare stadium.

När avgift påförs skall enligl del nyss sagda tullmyndigheten häva ell beslut, som tidigare meddelats i bevissäkringssyfte. Fartyget kan då ome-

Prop. 1982/83:87

56

delbart avgå om del inle kvarhålls på annan grund. Som redan framhållits förordar lagrådet atl avgiftsbeslul skall kunna verkställas genast om inte säkerhet ställs för avgiftens fullgörande. Detta innebär all kronofogdemyn­digheten, för den händelse säkerhet inle ställs, omedelbart kan göra ut­mätning i fartyg eller last, som tillhör den avgiflsskyldige. med påföljd att den utmätta egendomen skall las i förvar; kronofogdemyndigheten har också möjlighel alt provisoriskt ta egendomen i förvar om utmätning inle kan ske genast. Man måste emellertid räkna med alt verkslällighelsålgärd i allmänhet inte kan ske i omedelbar anslutning till all avgiftsbeslutel fattas och all del kommer att dröja någon eller några dagar innan kronofogde­myndigheten hinner ingripa. Under tiden från det avgiftsbeslutel medde­lats till dess verkställighet sker skulle etl fartyg då ha möjlighet alt lämna svenskt vatten, vilket särskill när det gäller elt utländskt fartyg många gånger i praktiken skulle omöjliggöra verkställighet. I detta fall måste tullmyndigheten ha möjlighel all i samband med sitt avgiflsbeslut meddela sådant förbud eller föreläggande som erfordras för all säkerställa atl farty­get eller lasten kan las i anspråk för betalning av vattenföroreningsavgif­len. Emellertid kan man vänta sig att i detta läge säkerhet för fullgörande av statens betalningsanspräk regelmässigt ställs av den avgiftsskyldige och all det därför ofta saknas skäl all meddela förbud eller föreläggande, varom nu är fråga. - Såsom tidigare anförts bör en förutsättning för förbud eller föreläggande vara att vattenföroreningsavgiften påförts antingen ägaren av fartyget eller också ägaren av lasten, vilken kan tänkas vara ansvarig i egenskap av redare eller brukare fast han inte äger fartyget. 1 della senare fall bör etl förbud eller föreläggande endast avse lasten och utformas så att det inte inskränker möjlighetema att snarast disponera över fartyget. Under inga förhållanden finns del skäl alt låta beslutet gälla längre än till dess verkställighet skett av avgiftsbeslutel. antingen del är den aktuella egendomen som utmätts eller beslutet verkställs i någon annan egendom som tillhör den avgiftspliklige. 1 och med all verkställighet sker, t. ex. atl fartyget utmäts, bör förbud eller föreläggande enligt paragra­fen således automatiskt upphöra alt gälla. Vidare står del klart att beslutet genast bör hävas när säkerhet ställs för alt avgifispliklen fullgörs eller beslulel av annan anledning framstår som obefogat, t.ex. om avgiften redan erlagts. Även här bör gälla en längsta tid för fartygets kvarhållande (se nedan om 8 kap. 8§ i lagrådets förslag).

Också innan avgiftsbeslutel fattals kan elt förbud eller föreläggande le sig påkallat för all säkerställa avgiflsbelalning. Man kan t. ex. tänka sig all någon bevisning inle behöver säkras beträffande fartyget, eftersom erfor­derliga undersökningar har gjorts och förhör har hållils. men att tullmyn­digheten av annat skäl inte genast kan meddela avgiflsbeslut, exempelvis därför atl man väntar på analyser av oljeprov. som kan klargöra om oljan härrör från fartyget eller ej. eller därför all ärendet inle är färdigkommuni-ceral. I detta läge kan fartyget behöva kvarhållas ytterligare några dagar.

Prop. 1982/83:87

57

Förutsättning för tvångsåtgärd bör dock i delta fall vara all åtminstone sannolika skäl finns för att fartygsägaren eller lastägaren är avgiflspliktig (jfr 15 kap. 1 § rättegångsbalken). Rörande objektet för åtgärden saml fömtsättningarna för beslutets hävande kan hänvisas lill vad som nyss sagts om förbud eller föreläggande i samband med avgiftsbeslutel.

Enligl del remitterade förslagel skall beslut om förbud eller föreläggande kunna fallas, förutom av tullverket, av annan myndighet som regeringen utser. Den åsyftade myndigheten är sjöfartsverket. Av departementspro­memorian framgår all sjöfartsverkets möjlighel all ingripa är avsedd alt utnyttjas i brådskande situationer och alt ell sådant beslut genast skall anmälas till tullverkets kustbevakning, som därefter övertar handläggning­en av ärendet. Sjöfartsverkels behörighet kan, såsom förslagel är utfor­mat, omfatta ingripanden för all säkra såväl bevisning som betalning. Lagrådet finner del för sin del välmotiverat all sjöfartsverket ges behörig-hel alt ingripa i brådskande lägen men sätter ifråga om behörigheten bör omfalla annat ingripande än sådant som är påkallat för att säkra bevisning. Alt sjöfartsverket skulle ges behörighet att besluta om förbud eller föreläg­gande enbart för all säkra betalning ler sig egendomligt mol bakgrund av alt del ankommer på tullverket ensamt atl slutligt pröva om avgift skall påföras; sjöfartsverket skulle ju då få bedöma om del föreligger sannolika skäl för att tullverket kommer att påföra avgift. Det torde inte heller föreligga någol påtagligt behov av ett sådant bemyndigande för sjöfartsver­ket. I en situation då del kan anses angelägel med ell ingripande från sjöfartsverket torde etl behov all säkra bevisning oftast föreligga.

Med hänsyn till vad sålunda anförts förordar lagrådet all beslul eller föreläggande, som avses i 9 kap. 7§ av det remitterade förslagel, skall få meddelas av annan myndighet än tullverket endasi när sådant beslul har lill syfte atl säkra bevisning.

I enlighet med det sagda har 8 kap. 7 § i lagrådets förslag avfattats på följande säll:

"Påförs någon som är ägare av fartyget eller lasten vattenföroreningsav­gift, får tullverket samtidigt besluta sådant förbud eller föreläggande be­träffande egendomen som anges i 6§ första stycket, om det behövs för atl säkerställa statens anspråk på avgiften. Beslutet gäller längst till dess verkställighet sker.

Beslul enligt första stycket får meddelas även innan avgiftsärendet av­görs, om del finns sannolika skäl all avgift kommer alt påföras någon som är ägare av fartyget eller lasten.

Ställs säkerhet för avgifisskyldighetens fullgörande eller finns del annars inle längre fog för beslul enligt första eller andra stycket, skal! beslutet omedelbart hävas."

Del må tilläggas alt prövningen av om ställd säkerhet kan godtas givetvis får ankomma på tullverket. Någon särskild bestämmelse härom torde inte erfordras.

Prop. 1982/83:87

58

\8§ bör las in en regel om begränsning av den lid varunder fartyget kan hållas kvar med slöd av reglerna i 6 och 7 §§. Del synes här ändamålsenligt all ange en längsta tid varunder förbud eller föreläggande är giltigt, oavsett om elt eller flera beslut meddelats enligl 6 och 7§§ och oavsett vad grunden varit för beslutet. En sammanlagd lid av Ijorton dagar lär härvid vara tillräcklig för utredning i ärendet och eventuellt kvarhållande för verkställighet av avgiftsbeslutel. Tiden bör räknas från del första beslut som med slöd av någon av de angivna paragraferna meddelats i anledning av utsläppet, vare sig fartyget då legat i hamn eller befälhavaren genom beslutet förelagts alt anlöpa viss hamn eller annan uppehållsplats. Sedan Qortondagarsliden utgält, skall alltså fartyget få avgå från den hamn eller den uppehållsplats där det befinner sig för all eventuellt lämna riket. Har ett föreläggande inle fullgjorts inom denna lid - fartyget har t.ex. inle anlöpt den hamn som föreläggandet angett - kan visserligen påföljd inträ­da i anledning av överträdelsen, men föreläggandel gäller inle längre. Del bör ankomma pä tullverket, eller efter överklagande på domstolen, all iaktta denna regel när beslut meddelas enligl 6 eller 7 §. Beslutet bör alltså avfattas så, att dess begränsade giltighet framgår.

Atl märka är att i anledning av ett utsläpp förbud eller föreläggande av samma slag kan meddelas på annan gmnd, nämligen enligl 7 kap. 5 §; syflel är då all förebygga eller begi-änsa föroreningar. All elt beslul av delta slag har förekommit bör inte påverka giltighetstiden för ett beslul som avser avgiftspliklen. Om ell fartyg kvarhålls med slöd av 7 kap. får del emellertid anses åligga tullverket all, om ett utsläpp har ägt rum, snarast göra utred­ning och falla beslut i avgiftsfrågan. Självfallet bör inle befogenheten enligl 7 kap, 5§ utnyttjas i en situation, där det avgörande skälet för elt förbud eller föreläggande i själva verket är att förlänga den Qortondagarsfrist som här föreslås.

Vad som nu sagts om beslul beträffande fartyget bör också gälla beslul enligl 7§ om dess last. Fjortondagarsliden bör räknas enhetligt oavsett objektet för beslutet.

Bestämmelsen i 8 kap. 8§, vilken saknar motsvarighet i det remitterade förslagel, föreslås sålunda få följande lydelse:

"Beslul om förbud eller föreläggande enligl 6 eller 7§ gäller inle i någol fall längre än fjorton dagar efter del all med anledning av utsläppet sådant beslut först meddelades rörande fartyget eller dess last."

Bestämmelsen i9§i lagrådets förslag motsvarar 9 kap. 7§ andra stycket i del remitterade förslaget. I della lagrum hänvisas till vissa paragrafer i lagens 7 kap. Av dessa torde del främst vara 8 och 10 §§ som kan väntas komma ätt lillämpas i praktiken. Enligt 7 kap. 8§ får föreläggande eller förbud vari vite satts ut allt efter omständigheterna riktas mot fartygels befälhavare, redare eller ägare. Med hänsyn till atl enligt 9 kap. 2§ i det remitterade förslaget avgiftsskyldighel kan åläggas även den som i reda­rens ställe hade befallning med fartyget när överträdelsen begicks, bör

Prop. 1982/83:87

59

hänvisningen i förevarande stycke kompletteras så, alt ell vilesbeslul också kan riktas mol denne. Ell motsvarande tillägg bör göras beträffande hänvisningen lill 7 kap. 9§.

Som lagrådet anfört i det föregående bör föreläggande eller förbud som syftar till att säkerställa uttagande av vallenföroreningsavgift kunna med­delas endasi om den som påförs avgiften är ägare av fartyget eller lasten eller del är sannolikt all avgift kommer all tas ut av någon sådan person. Om lagrådels förslag i denna del godtas, måste naturiigtvis motsvarande begränsning gälla vid tillämpning av hänvisningen lill 7 kap. 8§. Etl med vite förenat förbud mot fartygs avgång kan t. ex. inle riktas mot en redare som inle tillika är ägare av fartyget, om meningen med förbudet endast skulle vara att säkra betalning av vattenföroreningsavgift. Någon särskild bestämmelse härom synes inle erforderlig.

Bestämmelsen i 8 kap. 9 § i lagrådels förslag har i enlighet med del sagda fått följande lydelse:

"I fråga om förbud eller föreläggande enligl 6 eller 7§ gäller 7 kap. 7-10 §§ i tillämpliga delar. Därvid skall vad i 7 kap. 8 och 9§§ sägs om fartygels befälhavare, redare eller ägare gälla även den som i redarens ställe utövade det avgörande inflytandet över fartygets drift."

9 kap. 8§ (saknar motsvarighet i lagrådets förslag)

Lagrådet har tidigare förordat att kvarstad inle skall komma lill använd­ning som elt självständigt institut medan avgiflsärendet är anhängigt hos tullverket. Bestämmelsen i förevarande paragraf bör således enligt lagrå­dels mening ulgå. Däremot kan del diskuteras om inte en domstol, dit ell avgiftsärende förts efter överklagande, skall ges möjlighet att använda kvarstad i förekommande fall. Lagrådet kommer atl la upp denna fråga vid behandlingen av 10 kap. 7 § i del remitterade förslaget.

Lagrådet har tidigare förordat all fartygels befälhavare ges sådan behö­righet för den avgifisskyldiges räkning all kommunikation enligt 15 § för­valtningslagen kan ske med befälhavaren och att denne får avge yllrande enligl samma paragraf. Enligl lagrådels förslag skall befälhavaren vidare ges motsvarande behörighet när det gäller atl ta emot underrättelse om beslul enligl 18 § nämnda lag och all anföra besvär över sådant beslul. Reglerna härom bör lämpligen införas i förevarande kapitel och där bilda 10 §. Lagtexten föreslås få följande lydelse:

"I avgifisärende hos tullverket är fartygels befälhavare behörig att på partens vägnar mottaga underrättelse enligt 15 § förvaltningslagen (1971:290) och avge yttrande som avses i samma lagmm. Han är pä motsvarande sätt behörig alt mottaga underrättelse om tullverkets beslul enligl 18 § nämnda lag och att anföra besvär över beslutet."

Med den föreslagna utformningen av lagtexten omfattar befälhavarens behörighet även förbud eller föreläggande enligl 9 kap. 7 § i remissförsla-

Prop. 1982/83:87

60

get. När del gäller beslut av sådant slag torde dock befälhavaren ofta själv vara part. Det må vidare påpekas atl beslut om förbud eller föreläggande i allmänhet torde kunna fallas ulan föregående kommunikation med hänsyn lill undantagsreglerna i 15 § förvaltningslagen.

10 kap. 4§ (9 kap. I och 4§§ enligl lagrådets förslag)

Första stycket enligl det remitterade förslaget motsvaras av första stycket första meningen i nuvarande 8 kap. 1 §. Det föreslagna nya andra stycket är föranlett av all sjöfartsverket avses bli bemyndigat alt falla beslul om förbud eller föreläggande enligt 9 kap; 7§ i remissförslaget. Vid nämnda paragraf har lagrådet förordat en begränsning av sjöfartsverkets behörighet i detta hänseende. Biträds delta kan bestämmelserna i första och andra styckena - lämpligen sammanförda lill ell stycke - ges följande avfattning.

"Har beslul enligl 7 kap. 4§ första stycket, 5§ eller 6§ meddelats av annan myndighet än sjöfartsverket, skall del genast underställas verkel. Har beslul enligl 8 kap. 6§ meddelats av annan myndighet än tullverket, skall del genast underställas della verk."

Tredje stycket i remissförslaget är identiskt med bestämmelsen i nuva­rande 8 kap. I § andra meningen. Beträffande del föreslagna stycket anförs i motiveringen all i förordningen (1980:789) om åtgärder mol vattenför­orening från fartyg skall las in beslämmelser om underställning i sådana fall då beslut enligl 9 kap. 7 § meddelats inom tullverket av någon annan än gränschefen. Meningen synes vara all även för sådana beslul skall gälla bestämmelsen all beslul som skall underställas inte får överklagas.

En sådan ordning bör i och för sig kunna godtas. De nya bestämmelserna i förevarande paragraf lar emellertid sikte endasi på fall då beslut medde­lats av annan myndighet än tullverket; frågor om den interna kompetens­fördelningen inom verkel regleras naturligt nog ej alls i lagförslaget. Med den utformning lagtexten fått i remissförslagels 10 kap. 6§ torde del inte vara möjligt all i administrativ ordning föreskriva, all elt av tullmyndighet meddelat beslul inle kan överklagas. 1 lagen bör därför las upp en bestäm­melse varigenom slöd erhålls för den avsedda ordningen alt talan får föras först sedan ärendet efter underställning behandlats av högre instans inom verkel. Bestämmelsen bör avse även underställning inom sjöfartsverket och ges en så allmän formulering alt den ej onödigtvis binder de organisa­toriska förhållandena inom respektive myndighet. En sådan bestämmelse kan lämpligen utformas som ell tillägg till överklagningsförbudel i tredje stycket. Detta stadgande, som av laglekniska skäl bör las upp i en särskild paragraf, placerad efter besvärsreglerna och i lagrådets omredigerade för­slag betecknad 9 kap. 4§, föreslås få följande lydelse:

"Beslul som skall underställas enligl denna lag får ej överklagas. Det­samma gäller beslut som meddelats inom sjöfartsverkel.dler tullverket och som, enligl vad regeringen förordnar, skall underställas inom verkel."

Prop. 1982/83:87

61

10 kap. 5 § (9 kap. 2 § enligt lagrådets förslag)

Denna paragraf i det remitterade förslaget är identisk med 8 kap. 2 § i lagens nuvarande lydelse. Med hänsyn lill bl.a. atl de nya materiella bestämmelserna om vattenföroreningsavgift avses bli placerade före nu ifrågavarande paragraf erfordras en redaktionell jämkning av andra stycket i lagmmmel, innebärande att orden "Beslut i andra frågor som avses i denna lag överklagas genom besvär" ersätts med orden "Beslut i andra frågor som avses i 1-7 kap. överklagas genom besvär."

10 kap. 6§ (9 kap. 3§ enligl lagrådets förslag)

Paragrafen reglerar besvär över tullverkets avgiftsbeslul och beslut om säkerhetsåtgärder. Eftersom beslul som skall underställas högre instans inom verkel inte får överklagas (jfr 10 kap. 4§ i del remitterade förslagel och 9 kap. 4 § i lagrådels förslag) kommer besvären i sådant fall alt avse beslutet av den överprövande tjänstemannen; fomm för besvären bestäms av della beslut.

I första stycket talas om sjörällsdomslol i "den ort där beslutet har meddelats". Med hänsyn lill atl den beslutande tjänstemannen kan länkas ha meddelat beslulel på annan plats än där han är stationenad, t.ex. i samband med egna undersökningar av förhållandena på platsen, bör de citerade orden lämpligen bytas ul mol "orten där den tullmyndighet som meddelade det överklagade beslulel har sitt säte". - Godtas den omdispo­nering av lagtexten som lagrådet föreslår, bör hänvisningarna i paragrafen jämkas i enlighet härmed.

Lagrådet förordar alt paragrafen får följande lydelse:

"Tullverkels beslut om vallenföroreningsavgift och om förbud eller föreläggande enligl 8 kap. 6 eller 7§ får överklagas genom besvär hos den tingsrätt som är sjörältsdomstol i orten där den tullmyndighet som medde­lade det överklagade beslutet har sill säte. Besvärshandlingen skall ha kommil in lill domstolen inom tre veckor från den dag klaganden fick del av beslulel."

10 kap. 7 § (9 kap. 5 § enligl lagrådets förslag)

I denna paragraf föreslås bestämmelserom handläggningen vid domstol av besvär över beslut om påförande av vattenföroreningsavgift och om förbud eller föreläggande enligl 9 kap. 7§ i del remitterade förslagel (8 kap. 6 och 7§§ enligl lagrådets disposition). Första stycket hänvisar i delta hänseende lill bestämmelserna i rättegångsbalken om åtal för brolt, på vilket inle kan följa svårare straffan böter.

I vad förslagel avser sådana mål vid domstol som gäller påförande av vallenföroreningsavgift föreligger enligl lagrådels mening goda skål för förslaget. Bestämmelsen innebär bl.a. all målet vid tingsrätten kan hand­läggas i enklare sammansättning än annars (1 kap. 3 § rättegångsbalken) och atl målet kan avgöras utan personlig inställelse av den enskilde (21

Prop. 1982/83:87

62

kap. 2§ och 46 kap. 15 § samma balk). Bestämmelsen har motsvarighet i reglerna om avgifter enligl lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m., och samma bestämmelse har föreslagils i propositionen 1981/82:146 om ändring i utlänningslagen (1980: 376), m. m. i vad angår avgift för den som olovligen har utlänning i sin tjänst.

I fråga om talan mol förbud eller föreläggande som avses i 9 kap. 7 § i del remitterade förslagel synes emellertid en enklare ordning vara behövlig. Del ligger i sakens nalur alt besvär över sådana beslut måste handläggas med största skyndsamhel om besvärsprövningen skall få någon reell me­ning. Del måste därför godtas atl rättegången i dessa fall sker i mera summariska former än som gäller för bölesmäl i allmänhet. Exempelvis måste handläggningen kunna ske utan all huvudförhandling hålls. I syste­matiskt hänseende företer besvär varom här är fråga slor likhet med talan, som en misstänkt enligt 27 kap. rättegångsbalken för vid tingsrätt om prövning av beslag, som gjorts av åklagaren eller undersökningsledaren. Det skulle i och för sig vara möjligt atl utarbeta uttryckliga beslämmelser om handläggningen i överensstämmelse med vad som gäller sådan talan enligt 27 kap. rättegångsbalken, men de skulle bli tämligen vidlyftiga och därmed komma all utgöra ell tyngande inslag i laglexlen. En närmare liggande lösning synes vara att ge en regel efter förebild av 59 kap. 6§ rättegångsbalken, som handlar om besvär hos allmän underrätt över straff­föreläggande. En sådan regel skulle i princip innebära alt man låter de beslämmelser, som gäller besvär i hovrätt över beslut av tingsrätt, få motsvarande tillämpning pä handläggningen i tingsrält av de där anförda besvären. Härav följer bl.a. att rättegången som regel är skriftlig, dock med möjlighet all höra part eller annan muntligen om det behövs. Lagrådet föreslår alt den nu redovisade lösningen väljs. Även i dessa mål kommer omröstningsreglerna i brottmål atl gälla. Rättens avgörande sker här ge­nom beslul och rättsmedlet för överklagande blir följaktligen besvär.

Lagrådet har tidigare förordat (jfr vid 9 kap. 8 § i del remitterade förslaget) all kvarstad inte skall användas som ett självständigt institut när avgiflsärendet är anhängigt hos tullverket. Den möjlighet tullverket har all meddela förbud eller föreläggande i belalningssäkringssyfle enligl 9 kap. 7§ i remissförslaget har bedömts i huvudsak fylla samma ändamål. Emel­lertid kan del i vissa situationer tänkas uppkomma behov att senare, sedan avgiftsfrågan förts vidare lill domstol, kunna säkra betalning för avgift, som kan komma alt dömas ut. Särskill synes delta kunna bli aktuellt om tingsrätten upphäver tullverkets beslul atl påföra avgift men åklagaren för målet vidare lill hovrätt. Då föreligger inte möjlighet för kronofogdemyn­digheten all ingripa med säkringsätgärd eftersom exekutionstiteln har upp­hävts. För sådana och liknande fall kan del vara lämpligl alt domstol har möjlighel alt säkra betalning genom kvarstad. Lagrådet föreslår atl en bestämmelse härom införs. Denna bör lämpligen utformas som en före­skrift att bestämmelserna om kvarstad i brottmål skall gälla i tillämpliga delar.

Prop. 1982/83:87

63

Beträffande bestämmelsen i andra stycket förordar lagrådet en redak­tionell jämkning i syfte atl det klart skall framgå av laglexlen alt allmän åklagare inle har rätt alt anföra besvär till tingsrätt över tullverkels beslut i ell avgifisärende.

Med hänsyn till det anförda föreslår lagrådet all paragrafen får följande lydelse:

"Beträffande talan vid domstol rörande beslul om påförande av vallen­föroreningsavgift gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i rättegångsbal­ken om åtal för broll, på vilket inle kan följa svårare straffan böter.

Första stycket lillämpas även beträffande talan vid domstol angående förbud eller föreläggande enligt 8 kap. 6 eller 7 §. I fråga om handläggning­en vid tingsräll gäller dock bestämmelserna i 52 kap. 2, 3 och 5-12§§ rättegångsbalken i tillämpliga delar. Bestämmelse som avser hovrätt gäller därvid i stället tingsrätten.

Bestämmelserna i rättegångsbalken om kvarstad i brottmål gäller i lill­lämpliga delar i mål, som avses i första stycket.

Allmän åklagare företräder staten i mål vid domstol rörande beslut av tullverket, som har överklagats enligl 3 §."

10 kap. 8§ (9 kap. 6§ enligl lagrådets förslag)

Enligl paragrafen skall, i överensstämmelse med 8 kap. 3§ i nuvarande lag, beslul i frågor som avser annat än vallenföroreningsavgift gälla ome­delbart om inte annat föreskrivs i beslutet. Såvitt angår ärende om sädan avgift är meningen atl beslul om säkerhetsåtgärder (9 kap. 7§ i del remitte­rade förslaget) skall gälla genast, medan tullverkets avgiftsbeslul och, om avgiftsbeslutel överklagats, domstols dom skall verkställas enligt utsök-ningsbalkens regler om allmänt mål. Eftersom lagen inte ger någon sådan föreskrift om omedelbar verkställighet som avses i 3 kap. 23 § samma balk, innebär det att beslut eller domar av della slag får verkställas först sedan de vunnit laga kraft. (Jfr 9 kap. 6§ i del remitterade förslagel och motive­ringen till den paragrafen.)

Som utvecklats i inledningen blir lagstiftningen både enklare och effekti­vare, om verkställighet av beslul och domar om avgiftsskyldighel får ske genast, såvida inte säkerhet ställs för avgifisskyldighetens fullgörande. (Jfr lagen 1978:882 om säkerhet för skallefordringar m. m.) En regel härom bör las in som ell första stycke i den förevarande paragrafen. Av rättssäker­hetsskäl bör emellertid utmätt egendom - i allmänhet fartyget - inte få försäljas utan gäldenärens samtycke innan exekutionstiteln har vunnit laga kraft. (Jfr 8 kap. 4 § första stycket utsökningsbalken, vilket stadgande med hänsyn till föreskrifterna i 3 kap. 23 § första stycket ej gäller i allmänt mål, samt 8 kap. 19§ samma balk.) Lagrådet förordar vidare att i lagtexten införs en bestämmelse som medger atl förordnande meddelas om undanlag från regeln om omedelbar verkställighet - della särskill med tanke på all domstol efter besvär skall ha möjlighet all inhibera verkställigheten.

Prop. 1982/83:87

64

Bestämmelserna i 10 kap. 8§ i det remitterade förslagel bör tas in som ell andra stycke i paragrafen. En omformulering bör dock ske för att förebygga missförståndet atl "beslut i andra frågor som avses i denna lag" också skulle åsyfta domstolsavgöranden i frågor om straffansvar.

Lagrådet förordar atl paragrafen får följande lydelse:

"Tullverkels beslul och domstols dom, varigenom vattenföroreningsav­gift påförs, får verkställas genast, om inte annat förordnas eller säkerhet ställs för avgiftsskyldighelens fullgörande. Om verkställigheten gäller i övrigt vad som föreskrivs i utsökningsbalken om allmänt mål. Utmätt egendom får dock inte säljas ulan gäldenärens samtycke, förrän beslutet eller domen har vunnit laga kraft.

Andra beslul i frågor som avses i 1-8 kap. gäller omedelbart, om inte annat föreskrivs i beslulel. I fråga om beslul som skall underställas sjö­fartsverket eller tullverket kan det berörda verkel förordna all beslutet lills vidare inle skall gälla."

Sammanfattningsvis förordar lagrådet all lagförslaget får följande ut­formning.

"Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg

dels att nuvarande 8 kap., 9 kap. och 10 kap. skall betecknas 9 kap., 10 kap. och 11 kap.,

dets all i lagen skall införas elt nytt kapitel, 8 kap., saml nya beslämmel­ser. 9 kap. 4-6§§, av nedan angivna lydelse,

dels att l-3§§ i det nya 9 kap. skall ha nedan angivna lydelse.

8 kap. Vattenföroreningsavgift

I §

En särskild avgift (vattenföroreningsavgift) skall las ut, om något av de förbud mot utsläpp av olja från fartyg som avses i 2 kap. 2 § har överträtts och utsläppet inle är att anse som obetydligt. Detsamma gäller, om etl sådant utsläpp av olja som avses i 2 kap. 4 § inte har begränsats så långt det är möjligl.

Valtenföroreningsavgiften tillfaller slaten.

2§

Vattenföroreningsavgiflen skall påföras den fysiska eller juridiska per­son som vid överträdelsen var fartygels redare. Om del avgörande infly­tandet över fartygets drift utövades av någon annan i redarens ställe, skall avgiften dock erläggas av den andre. Finns inle någon som skall påföras avgiften enligt vad nu sagts eller kan det inte utan alt ärendet blir väsenlligl fördröjt fastslällas vem denne är, skall avgiften påföras den som vid överträdelsen var fartygets ägare.

För vattenföroreningsavgift, som delägarna i ett partrederi skall betala enligl första stycket, svarar de solidariskt.

Prop. 1982/83:87

65

3§

Vattenföroreningsavgiflen skall bestämmas med hänsyn lill utsläppets omfattning och fartygels storlek (bmltodräktighel, brt) enligl följande ta­bell.

Utsläppt oljemängd.................................. tabellen här utesluten    över 501 000 1.

Med bruttodräktigheten avses del brullodräklighelstal som anges i del för fartyget gällande mälbrevel.

4§

Om vallenföroreningsavgift enligl 3 § med hänsyn lill omständigheterna framstår som uppenbart oskälig, får den nedsättas eller efterges.

5§

Frågor om vallenföroreningsavgift prövas av tullverket.

6§

Kan det skäligen antas all vattenföroreningsavgift skall las ul, får tull­verket eller annan myndighet som regeringen utser meddela de förbud eller förelägganden beträffande fartyget som är nödvändiga för alt säkra bevis­ning, såsom förbud mot fartygels avgång eller vidare resa eller föreläggan­de all fartyget skall anlöpa viss hamn.

Finns det inle längre fog för åtgärd enligl första stycket skall åtgärden omedelbart hävas.

7§

Påförs någon som är ägare av fartyget eller lasten vattenföroreningsav­gift, får tullverket samtidigt besluta sådant förbud eller föreläggande be­träffande egendomen som anges i 6§ första stycket, om del behövs för alt säkerställa statens anspråk på avgiften. Beslulel gäller längst lill dess verkställighet sker.

Beslul enligt första stycket får meddelas även innan avgiflsärendet av­görs, om det finns sannolika skäl all avgift kommer alt påföras någon som är ägare av fartyget eller lasten.

Ställs säkerhet för avgifisskyldighetens fullgörande eller finns del annars inle längre fog för beslul enligl första eller andra stycket, skall beslulel omedelbart hävas.

8§

Beslul om förbud eller föreläggande enligl 6 eller 7 § gäller inle i något fall längre än fjorton dagar efter det atl med anledning av utsläppet ell sådant beslul först meddelades rörande fartyget eller dess last.

9

§

I fråga om förbud eller föreläggande enligt 6 eller 7 § gäller 7 kap. 7-

5    Riksdagen 1982/83. I saml. Nr 87

Prop. 1982/83:87

66

10 §§ i tillämpliga delar. Därvid skall vad i 7 kap. 8 och 9§§ sägs om fartygets befälhavare, redare eller ägare gälla även den som i redarens ställe utövade det avgörande inflytandet över fartygets drift.

10 §

I avgiftsärende hos tullverket är fartygels befälhavare behörig att på partens vägnar mottaga underrätlelse enligt 15 § förvaltningslagen (1971:290) och avge yttrande som avses i samma lagmm. Han är på motsvarande säll behörig atl moliaga underrättelse om tullverkets beslut enligt 18 § nämnda lag och att anföra besvär över beslulel.

9 kap. Besvär m.m.

1§

Har beslul enligt 7 kap. 4§ första stycket. 5§ eller 6§ meddelats av annan myndighet än sjöfartsverket, skall det genast underställas verkel. Har beslut enligt 8 kap. 6§ meddelats av annan myndighet än tullverket, skall del genast underställas detta verk.

2§

Beslut som har meddelats av sjöfartsverket i fråga som avses i 7 kap. 4 § första stycket, 5 § eller 6 § överklagas hos kammarrätten genom besvär.

Beslut i andra frågor som avses i I -7 kap. överklagas genom besvär

1.

hos sjöfartsverket, om beslulel har meddelats av en annan myndighet som inte är central förvaltningsmyndighet och ej heller kommunal myndig­het, eller

2.

hos regeringen, om beslulel har meddelats av sjöfartsverket eller av en annan myndighet som är central förvaltningsmyndighet.

3§

Tullverkets beslul om vattenföroreningsavgift och om förbud eller före­läggande enligt 8 kap. 6 eller 7 § överklagas genom besvär hos den tingsrätt som är sjörättsdomstol i orten där den tullmyndighet som meddelat del överklagade beslulel har sitt säte. Besvärshandlingen skall ha kommil in till domstolen inom tre veckor från den dag klaganden fick del av beslutet.

4§

Beslut som skall underställas enligt denna lag får ej överklagas. Det­samma gäller beslut som meddelats inom sjöfartsverket eller tullverket och som, enligt vad regeringen förordnar, skall underställas inom verket.

5§

Beträffande talan vid domstol rörande beslul om påförande av vattenför­oreningsavgift gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i rättegångsbalken om åtal för brott, på vilket inte kan följa svårare straffan böter.

Prop. 1982/83:87

-

67

Första stycket lillämpas även beträffande talan vid domstol angående förbud eller föreläggande enligt 8 kap. 6 eller 7 §. I fråga om handläggning­en vid tingsrätt gäller dock bestämmelserna i 52 kap. 2, 3 och 5-l2§§ rättegångsbalken i tillämpliga delar. Bestämmelse som avser hovrätt gäller därvid i stället tingsrätten.

Bestämmelserna i rättegångsbalken om kvarstad i brottmål gäller i till­lämpliga delar i mål, som avses i första stycket.

Allmän åklagare företräder staten i mål vid domstol rörande beslul av tullverket, som har överklagats enligt 3§.

6§

Tullverkels beslut och domstols dom, varigenom vattenföroreningsav­gift påförs, får verkställas genast, om inle annat förordnas eller säkerhet ställs för avgifisskyldighetens fullgörande. Om verkställigheten gäller i övrigt vad som föreskrivs i utsökningsbalken om allmänt mål. Utmätt egendom får dock inle säljas ulan gäldenärens samtycke, förrän beslulel eller domen har vunnit laga kraft.

Andra beslul i frågor som avses i 1-8 kap. gäller omedelbart, om inte annat föreskrivs i beslutet. I fråga om beslul som skall underställas sjö­fartsverket eller tullverket kan det berörda verkel förordna alt beslutet lills vidare inle skall gälla."

Denna lag träder i kraft den

Bestämmelserna i 8 kap. tillämpas endasi i fråga om överträdelser som har skelt efter ikraftträdandet.

2. Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1891:35s.l)

Förslagel föranleder ingen annan erinran än all, om lagrådets ovanståen­de förslag godtas, vissa hänvisningar i förslagel till lag om ändring i sjölagen bör jämkas.

Prop. 1982/83:87

68

Utdrag KOMMUNIKATIONSDEPARTEMENTET  PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1983-01-26

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden 

I.
[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN]. Feldl,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN], Rainer,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.Carlsson,[REDACTED_EFTERNAMN], Hellslröm, Thunborg

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om vattenföroreningsavgift

I    Anmälan av lagrådsyttrande

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag lill

1.    lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mol vattenförorening

från fartyg,

2.      lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 

I).

Föredraganden redogör för lagrådels yttrande och anför.

Lagrådet har i sitt yllrande inledningsvis gjort vissa uttalanden om vallenföroreningsavgiflens allmänna karaklär. Enligt lagrådet framstår den föreslagna avgiften närmast som ell tillägg till de straffsanktioner som redan gäller enligl lagen om åtgärder mot vallenförorening från fartyg (VFL). Under dessa förhållanden kan det, framhåller lagrådet, ligga nära till hands atl reglerna om vattenföroreningsavgift bör följa straffrättsliga grundsatser, både i fråga om förfarandet och utformningen av de materiella reglerna. Å andra sidan kan man inte bortse från möjligheten att redaren -eller annan som kan bli belalningsskyldig - kommer alt ha möjlighel an genom försäkring skydda sig mot risken alt utge vallenföroreningsavgift. Del sist sagda talar enligt lagrådet emol all man i alla hänseenden fäster avgörande vikt vid avgiftens straffliknande karaktär.

Eftersom del förda resonemanget inte innehåller några bestämda slutsat­ser och lagrådet inle ålerkommer lill denna fråga, vill jag för egen del kommentera frågan någol.

Som framgår av prop. 1981/82: 142 om ekonomiska sanktioner vid bron i näringsverksanihet (s.22) används sanktionsavgifter ofta på ell sätt som närmast för tanken till straff och förverkande och de fyller i många avseen-

' Beslut om lagrädsremiss fattat vid regeringssammanträde den 19 augusti 1982.

Prop. 1982/83:87

69

den samma funktion - alt genom sin preventiva effekt motverka överträ­delser av vissa beslämmelser.och att eliminera orältmäliga vinster. Vatten­föroreningsavgiften utgör inget undantag härvidlag. Jag vill emellertid be­tona att utgångspunkten för arbetet med att la fram en ekonomisk sanktion mot vattenförorening från fartyg har varit atl varken de materiella straff­bestämmelserna eller handläggningsreglerna inom straffprocessen be­dömts vara tillräckliga för att man skall erhålla den avsedda preventiva effekten. När del gäller att tillskapa ett nytt sanktionssyslem av del slag som nu är i fråga är det enligt min mening knappast fruktbart att arbeia med hypotesen att straffrättsliga gmndsalser skall följas. Med hänsyn lill de speciella krav som måste ställas på sanktionen, visade det sig i stallet nödvändigt att "skräddarsy" denna ulan förutfattade meningar i frågan om den borde följa straffrättsliga eller andra principer. Frågan i vilken ut­sträckning regelsystemet bör följa straffrättsliga grundsatser kan alltså inle besvaras generellt ulan får avgöras efter en lämplighetsavvägning i varje särskill fall.

Lagrådels uppfattning, alt den möjliga förekomsten av ell försäkrings­skydd talar emot atl man i alla hänseenden fäster avgörande vikt vid avgiftens straffliknande karaktär, synes diskutabel, om'man tänker på dokumentationen av fakta på vilka eventuella principer kan byggas upp. Under ärendets tidigare behandling har det självfallet stått klart, att det kan komma all införas elt försäkringsskydd mol risken all få utge avgift. Det har emellertid inle varit möjligt - och är del inle heller i dag - all bedöma vilken utveckling som är all förvänta i det avseendet. Att låta regleringen influeras av så osäkra anlaganden framstår enligl min mening som mindre lämpligl.

En särskild fråga, som berör avgiftens allmänna karaklär, är vilka bevis­regler som skall lillämpas. Lagrådet har sålunda, utan all lämna något entydigt svar, frågat sig om man i avgifisärenden skall tillämpa bevisregler liknande dem i brottmål eller om man skall ställa mindre långtgående krav. För egen del anser jag alt man i fråga om bevisningens styrka bör följa samma principer som i domslolsförfarandet i allmänhet. Del är ovisst i vilken utsträckning del på den punkten föreligger någon skillnad mellan brottmål och t.ex. tvistemål. Övervägande skäl talar emellertid enligt min mening för all man här upprätthåller samma beviskrav som i brottmålen. Jag kan vidare helt ansluta mig till de uttalanden i förtydligande syfte som lagrådet har gjort angående bl. a. bevisbördans fördelning i särskill angivna fall.

Vad gäller verkställigheten av beslul om vattenföroreningsavgift och möjligheten all erhålla kvarstad för all säkra betalning av avgiften har lagrådet förordat en annan lösning än den som föreslagils i remissen. I anslutning härtill har lagrådet även tagit upp frågan om en tidsbegränsning av möjlighelerna all enligl del remitterade förslaget ingripa med nyttjande-förbud för fartyg.

Lagrådet konstaterar atl verkställighet av ell avgiflsbeslut inle kan ske i

Prop. 1982/83:87

70

fartyg eller last som inle tillhör den avgiftspliklige. Det innebär också att fartyget inle kan bli föremål för kvarstad, om någon annan än dess ägare svarar för avgiften. Jag kan i och för sig hålla med om att delta är en svaghet i förslagel. Della problem är emellertid en följd av atl ägaren till ell fartyg inle ulan vidare skall behöva riskera alt få fartyget utmätt för andras skulder, vilket är ett gmndläggande element i vårt rättssystem. Vill man kalla detta för en lucka i förslaget, bör del också påpekas all den kvarstår även med den lösning lagrådet förordat. Del enda praktiskt länkbara sättet atl täppa till luckan vore att förena statens fordran på vallenföroreningsav­gift med sjöpanlrält i fartyget. I sitt yttrande diskuterar lagrådet den möjligheten men anser sig, eftersom frågan inte behandlats i departements­promemorian eller i remissprotokollet, inte ha tillräckligt material för att föreslå att en sådan panträtt införs. Även jag menar att del f n. inle finns skäl atl införa sjöpanlrält till säkerhet för fordran på vattenföroreningsav­gift. Vi vet ännu inte om del kommer all finnas något praktiskt behov av del. Skulle del framdeles visa sig all så är fallet får frågan las upp på nytt. Sjöpanlrält synes i så fall lämplig, eftersom den gäller i fartyget oavsett om fordran riktar sig mot redaren, ägaren eller den som i redarens ställe handhar fartygels drift. Del föreligger inle heller någol hinder enligl 1967 års sjöpanlrätlskonvention mol all införa en sådan nationell sjöpanlrält. Den kommer då enligl art. 6 i konventionen atl i förmånsrällshänseende placeras efter sjöpanlrälterna i art. 4 - vilka är desamma som i 244 § sjölagen - och inskrivna skeppshypotek.

Enligl lagrådet bör det av rättssäkerhetsskäl inte vara tillåtet för tull­myndigheten att kvarhålla etl fartyg under obegränsad tid. En tidsgräns för beslutets giltighet bör följaktligen införas. Lagrådet har vidare avstyrkt förslagel om möjlighel lill särskild kvarsladstalan vid domstol när ell ärende om vallenföroreningsavgift handläggs i tullverket, bl.a. därför alt reglerna i rättegångsbalken om kvarstad i brottmål passar mindre väl i den situationen. Syftet med kvarstad kan enligl lagrådet i stället tillgodoses genom ett tidsbegränsat beslut om avgångsförbud och genom alt man tillåter verkställighet av tullverkets avgiftsbeslul ulan hinder av att det inte vunnit laga kraft, såvida inle säkerhet ställs.

Etl slopande av möjligheten all använda kvarstadsinstiluiel i avgifls­ärendet innebär en inskränkning i möjligheterna atl säkra statens avgifts-krav i avvaktan på beslut om påförande av avgift. Annan lös egendom som tillhör den som kan komma alt påföras avgiften kan sålunda inte tas i anspråk. Della kan vara otillfredsställande i de fall där den avgiftsskyldige inle äger del fartyg som släppt ul oljan men väl annan egendom, som skulle kunna beläggas med kvarstad. Innan man har vunnit praktiska erfarenhe­ter av avgiftssystemet är del dock för tidigt all uttala sig, om det nyss sagda medför några praktiska ölägenheter. Jag vill också tillägga atl den lidsfrist om högsl 14 dagar, som lagrådet föreslagit när del gäller möjligheten alt kvarhålla ell fartyg, får anses lillråckligl lång för atl få lill följd alt säkerhet

Prop. 1982/83:87 ,

71

snabbi kommer att ställas för eventuella avgiftskrav. Jag finner därför alt övervägande skäl f n. talar för den av lagrådet förordade lösningen all en särskild kvarsladstalan inte införs. - När ett mål efter överklagande hand­läggs av domstol bör del dock, som lagrådet har föreslagit, finnas möjlighel alt använda kvarstadsinstiluiel.

En förutsättning för mitt ställningstagande till kvarsladsfrågan är att samhällets möjligheter till tvångsingripanden skall framstå som så effekti­va, atl man har anledning förvänta sig all såväl berörd personal på fartygen som redarna på olika sätt bidrar lill all underlätta utredningarna. Som jag nyss nämnde tror jag att den av lagrådet föreslagna högsta lidsfristen verkar i denna riktning. En sak som däremot kan ifrågasättas är, om en sådan relativt lång lidsfrist ur rällssäkerhelssynpunkl är alt föredra fram­för en kortare tidsfrist - t. ex. en vecka - med skyldighet all hos domstol begära förlängning av liden i de fall som inle kan avgöras inom den i lagen angivna tiden - en ordning som måhända skulle skapa ell större tryck på tullverket att snabbi avgöra avgiftsfrågan. För egen del finner jag dock lagrådels förslag ha praktiska fördelar och förordar all del väljs.

Sammanfattningsvis anser jag all den av lagrådet föreslagna ordningen för all säkerställa verkställighet av etl avgiftsbeslul medför betydande praktiska fördelar. Jag ansluter mig därför lill förslagel i denna del.

Lagrådet har vidare föreslagit, all fartygels befälhavare ges behörighet all för den avgifisskyldiges räkning la emot underrätlelse enligl 15 § för­valtningslagen och avge yttrande enligt samma lagrum saml ta emot under­rättelse om beslutet enligt 18 § förvaltningslagen och alt för den avgifts­skyldiges räkning överklaga della lill tingsrätt. Enligl min mening fyller de föreslagna reglerna en praktisk funktion och bidrar påtagligt till atl förenk­la förfarandet både för handläggande myndigheter och för andra berörda. Jag biträder därför lagrådets förslag.

Lagrådet har förordat en annorlunda disposition av slutkapitlen i lagen än den som finns i del remitterade förslagel. För egen del anser jag atl goda argument kan anföras för flera tekniska lösningar. Man skulle i och för sig kunna välja den modell, som finns i departementspromemorian, nämligen all samla alla beslämmelser om vattenföroreningsavgift i ett enda kapitel omedelbart efter ansvarskapitlel. En av tankarna bakom både denna place­ring och den som lillämpals i del remitterade förslaget är all man genom placeringen efter ansvarsreglerna betonar atl avgiftsreglerna är ett komple­ment lill de förra och inle tvärtom. En sådan inbördes placering av an­svars- och avgiftsregler är ocksä den normala i annan lagstiftning. Del är vidare vanligt all besvärsreglerna placeras i slutet av en lag. Oaktat vad jag nu anfört finner jag övervägande skäl tala för lagrådels förslag, som bl.a. medför fördelar i fråga om möjlighelerna alt göra hänvisningar. Jag biträ­der följaktligen lagrådets förslag till disposition.

Innanjag går in på specialmoliveringen kan det finnas skäl att - liksom lagrådet gjort i sitt yttrande - stanna upp och summera vilka mer betydan­de förändringar som tillkommit genom lagrådels förslag.

Prop. 1982/83:87

72

De mer betydelsefulla förslagen i remissen kan sägas vara följande.

1.  Vallenföroreningsavgift skall las ul när olja släpps ul från fartyg i strid

mol gällande utsläppsförbud.

2.

Avgiften skall las ut av fartygels redare, ägare eller brukare.

3.

Avgiften skall utgå efter principen om strikt ansvar.

4.

Avgiften skall bestämmas med hänsyn lill utsläppets omfattning och fartygets storlek enligl en på förhand uppgjord tabell.

5.

Om del föreligger särskilda omständigheter skall avgiften kunna ned­sättas eller efterges.

6.

Avgiften skall beslutas av tullverkels kustbevakning.

7.

Tullverket och sjöfartsverket skall få ingripa med olika åtgärder mol fartyg, t. ex. förbud all lämna hamn, för all säkra bevisning m. m.

8.

För all säkerställa betalning av avgiften skall domstol fä förordna om kvarstad.

9.

Tullverkels beslul om vallenföroreningsavgift får överklagas lill all­män domstol.

Genom lagrådets - av mig biträdda - förslag försvinner möjligheten alt enligl punkt 8 erhålla kvarstad så länge avgiflsärendet är anhängigt hos tullverket. Förslagen i övriga punkter berörs inte, i den mån de inte ändras i vissa mindre betydelsefulla hänseenden till följd av lagrådets påpekanden i anslutning lill de skilda paragraferna. Andra mera väsentliga ändringar är . all fartyg endasi får kvarhållas under begränsad tid, atl avgiftsbeslut skall kunna verkställas omedelbart och atl befälhavaren ges behörighet att i vissa hänseenden företräda den avgiflsskyldige. I flera fall rör del sig således om regler som kompletterar del remitterade förslaget.

Förslaget lill vattenföroreningsavgift innehåller en rad okonventionella lösningar i frågor där rättssäkerhetssynpunkter gör sig gällande med styr­ka. Jag vill gärna framhålla alt lagrådels omsorgsfulla granskning av försla­gel mot den bakgrunden har varit av största värde. Regleringen har också genom konstruktiva bidrag från lagrådet kunnat förbättras i flera vikliga hänseenden. Sammanfattningsvis finner jag förslaget väl ägnat all ligga lill grund för lagstiftning. Det hindrar dock inle all del efter några års prak­tiska erfarenheter av syslemel kan behöva övervägas om del kan förbätt­ras i vissa hänseenden.

Jag övergår nu lill all kommentera lagrådels yllrande över de enskilda bestämmelserna i lagförslaget. Eftersom jag, som jag framhållit i del före­gående, godtar lagrådels disposition av lagtexten kommer jag i det följande att hänföra mig lill lagrådets numrering av de skilda paragraferna.

Jag kan utan närmare kommentarer ansluta mig till vad lagrådet har anfört beträffande 8 kap. 2, 4, 5 och 10 §§ samt 9 kap. 1-3, 5 och 6§§ (lagrådels numrering). De ändringar som har gjorts i laglexlen är i allt väsentligt av språklig och redaktionell nalur. Beträffande övriga paragrafer vill jag anföra följande.

Prop. 1982/83:87

73

8 kap. I §

Lagrådets ändringsförslag innebär, atl vid bedömningen av om etl ut­släpp är obetydligt eller inle hänsyn skall las inle endasi lill den utsläppta kvantiteten olja och oljans farlighelsgrad ulan även lill andra omständighe­ter som bl.a. platsen där utsläppet sker. Ell helt obetydligt utsläpp inom exempelvis ell fågelskyddsområde kan naturligtvis innebära betydande miljöskador vilket talar för atl avgift även bör kunna las ul i ell sådant fall. Syftet med den föreslagna prövningsordningen har emellertid varit att ange så enkla och klara utgångspunkter som möjligt för avgiftens bestämmande så atl handläggningen av avgiftsärenden blir snabb och effektiv. Enligt min mening kan lagrådels förslag komma alt innebära atl detta syfte motver­kas. Utsläppt olja kan även driva långa sträckor och orsaka skador långt från den plats där oljeutsläppet skedde. Jag anser därför all övervägande skäl talar mot att införa andra bedömningsgrunder för avgiftens bestäm­mande än de som angetts i lagrådsremissen.

8 kap. 3 §

Paragrafen utgör på lagrådets inrådan en sammanslagning av 9 kap. 3 och 4 §8 i det remitterade förslagel. Jag har alltså inget all erinra mol all bestämmelserna förs samman på detta sätt. 1 promemorieförslagel hade 3 § en självständig slällning i och med alt den täckte utsläpp av alla slags skadliga ämnen. Nu gäller den bara oljeutsläpp. Jag vill dock erinra om all sjöfartsverket har fått i uppdrag all utforma förslag lill tabeller för toalett­avfall och fast avfall. Om dessa skall baseras på samma principer, kan del således bli aktuellt all dela upp bestämmelserna i olika paragrafer igen.

Jag har i tabellen låtit rätta lill vissa inkonsekvenser som lagrådet har påpekat. I del sammanhanget har jag också ändrat tabellen på del sättet all tilläggsbeloppen i varje intervall skall ulgå för varje påbörjad kvantitet om 1000 liler och inle per fulla I 000 liler. Della får betydelse framför allt i intervallet 1 000-26000 liler, där grundbeloppet annars skulle få tas ut för utsläpp upp t. o. m. 1 999 liler.

Vidare har förkortningen "brt" tagits bort från såväl första stycket i paragrafen som tabellen i enlighet med principerna i den lagstiftning som genomförts med anledning av 1969 års inlernalionella skeppsmälningskon­venlion.

8 kap. 6-9 8§

Lagrådet har förordat atl 9 kap. 7 § i del remitterade förslaget delas upp i fyra olika paragrafer. Ändringen är huvudsakligen betingad av behovet atl skilja på ingripanden i form av förbud och förelägganden för bevissäkrings­fallen och belalningssäkringsfallen. 1 de senare skallju fartyget eller dess last bara kunna beröras av en sådan åtgärd, om de tillhör den som påförs (eller sannolikt kommer atl påföras) avgift. Jag biträder lagrådels förslag.

Vad angår förslagel lill 8 kap. 6§ vill jag dock betona alt lagrådets

Prop. 1982/83:87

74

förslag, som begränsar exemplen pä förbud och förelägganden, inle i sak förändrar möjlighelerna atl använda de förbud eller förelägganden som är mest lämpade. På samma säll som i fråga om uppräkningen i 7 kap. 5§ VFL är det endasi fråga om exempel. När del gäller sådana fall av betal­ningssäkring som hänför sig lill lasten kan man t.ex. länka sig atl använda ett föreläggande all lossa lasten.

Lagrådet förordar ell lägre krav för ingripande enligl 6§ ("skäligen kan antas") ån enligl 7§ andra stycket ("sannolika skäl"). Jag anser denna bedömning riktig.

Även jag vill understryka viklen av alt ingripanden enligt 8 kap. 6§ inle pågår under längre lid än som oundgängligen behövs och all de inle används för andra ändamål ån just för alt säkra bevisning.

Jag delar lagrådels åsikt att del inte finns någol behov av att ge sjöfarts­verket behörighet all ingripa med förbud och förelägganden i belalnings­säkringsfallen.

Lagrådet ullalar, i anslutning lill förslagel lill 8 kap. 7§, all prövningen av om en ställd säkerhet kan godtas får ankomma på tullverket saml alt del inle torde behövas någon särskild bestämmelse om della. Jag har själv ingen annan uppfattning i frågan. Jag vill emellertid framhålla alt tullverket inle är bundet av föreskrifter om vilka slags säkerheter som får godtas. Uttalandena om olika slag av säkerheter i prop. 1978/79:28 s. 130 och s. 172 f kan dock tjäna lill viss vägledning. Av praktiska skäl synes det dock lämpligl all tullverket anvisar vissa önskvärda former av säkerheter, såsom t.ex. bankgaranli av svenska banker eller välkända utländska banker. Tullverket måste även ha räll att vägra ta emol svårhanleriiga säkerheter och sådana säkerheter som kräver särskild vård. På samma sätt som görs i 5§ lagen (1978:882) om säkerhet för skattefordringar m.m. bör därför införas etl fullföljdsförbud beträffande tullverkets beslut atl vägra godta erbjuden säkerhet. 9 kap. 4§ i lagrådels förslag bör kompletteras med en sådan regel.

9 kap. 4 §

Den av lagrådet föreslagna bestämmelsen i 9 kap. 4§ innehåller, förutom elt förbud all överklaga beslul som skall underställas enligl VFL, elt motsvarande förbud beträffande beslul som har meddelats inom sjöfarts­verket eller tullverket och som, enligl vad regeringen förordnar, skall underställas inom verket. Utan ell sådant tillägg torde det enligl lagrådet, med den utformning 10 kap. 6§ i remissförslaget fått, inle vara möjligt all i administrativ ordning föreskriva all ell av tullmyndighet meddelat beslul inle kan överklagas. Jag kan hålla med lagrådet om alt ordalydelsen knap­past ger någol utrymme för inskränkningar av besvärsmöjlighelen i av­sedda fall. Jag vill dock i sammanhanget erinra om bestämmelsen i 8 kap. 2§ förordningen (1980:789) om åtgärder mot vallenförorening från fartyg. Enligl denna paragraf skall vissa beslul, som har meddelats inom sjöfarts-

Prop. 1982/83:87

75

verket av någon annan än sjösäkerhelsdireklören, genast underställas den­ne. Paragrafen innehåller också etl förbud all överklaga beslul som skall underställas utan all denna inskränkning antyds i 8 kap. 2§ i lagen, där de olika besvärsmyndigheterna anges. Ulan att gå närmare in på frågan huru­vida den regleringen kan anses lämplig eller inte, anser jag att lagrådets förslag är atl föredra. Regleringen bör alltså ske i överensstämmelse med vad lagrådet förordat. Godtas della förslag, ämnar jag senare föreslå rege­ringen alt 8 kap. 2§ förordningen (1980:789) om åtgärder mol vattenför­orening från fartyg ändras på del sättet atl fullföljdsförbudet las bort.

Som jag har framhållit vid lagrådets förslag till 8 kap. 6-9 §§ bör 9 kap. 4 8 kompletteras med en bestämmelse om fullföljdsförbud beträffande tull­verkets beslut all vägra godta erbjuden säkerhet.

Frågan om preskription av statens fordran på vallenföroreningsavgift har inle berörts i remissprotokollet ellerav lagrådet. Eftersom del finns två olika preskriptionssyslem, som båda nyligen omarbetats, anser jag del påkallat att här beröra frågan om vilket system som bör gälla för vattenför­oreningsavgiflen.

För fordringar i allmänhet gäller enligl preskriptionslagen (1981: 130) all de preskriberas tio år efter tillkomsten, om inle preskriptionen avbryts dessförinnan. För fordringar som tillkommer del allmänna och som drivs in enligl bestämmelserna i uppbördslagen (1953:272) eller lullagen (1973:670) gäller däremot lagen (1982: 188) om preskription av skalleford­ringar m. m. Enligl denna är den ordinarie preskriptionstiden fem år efter utgången av det kalenderår då fordran förföll lill betalning.

Flera sanktionsavgifter - såsom t. ex. felparkeringsavgift, avgifter enligl lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. och övertidsavgift enligt arbetstidslagen (1982:673) - drivs in enligl den i uppbördslagen (1953:272) föreskrivna ordningen för indrivning av skall. För dessa blir följaktligen den speciella preskriplionslagsliftningen för skatlefordringar tillämplig. När tillämpningsområdet för den lagstiftningen diskuterades i prop. 1981/82:96 framhölls (s.26) bl.a. att det inte fanns anledning alt tillämpa lagen på alla slag av allmänna mål. Böter, vite, förverkande o.d. borde följa sina egna regler. Sålunda förfaller t.ex. förverkande, i den mån verkställighet inle skett inom tio år från del beslutet vann laga kraft (36 kap. 108 brottsbalken).

För miljöskyddsavgiften gäller enligl 63 § miljöskyddslagen (1969:387) att påförd avgift bortfaller i den mån verkställighet inle har skett inom tio år från del atl beslulel vann laga kraft.

För egen del finner jag övervägande skäl tala för alt i VFL föra in en motsvarighet lill preskriplionsbeslämmdsen i miljöskyddslagen. Den bör placeras som en ny 7 § i 9 kap. och få följande lydelse.

Prop. 1982/83:87

76

En påförd vallenföroreningsavgift bortfaller i den mån verkställighet inle har skett inom tio år från del all beslutet vann laga kraft.

I övrigt kommer reglerna i preskriplionslagen (1981: 130) alt gälla.

2   Hemställan

Jag hemställer alt regeringen föreslår riksdagen

all anla de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar.

3    Beslut

Regeringen ansluler sig lill föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen alt anla de förslag som föredragan­den har lagl fram.

Prop. 1982/83:87

77

Bilaga I

KOMMUNIKATIONS­DEPARTEMENTET

Vattenföroreningsavgift

Ds K 1981:8

Prop. 1982/83:87

78

INNEH

Å

LL Sammanfattning

1

Inledning

2

Utsl

ä

pp av skadliga 

ä

mnen fr

å

n fartyg

2.1        Oljeutsl

ä

pp

2.1.1

Allm

ä

nt

2.1.2

Utsl

ä

pp i svenska farvatten

2.2        Utsl

ä

pp av kemikalier

3           Straff och skadest

å

nd. G

ä

llande ordning

3.1

Konventionsbest

ä

TTunelser om straff och rapportering av utsl

ä

pp

3.2

Svenska straffbest

ä

mmelser

3.3

Till

ä

mpningen av de svenska straff­best

ä

mmelserna

3.4

Straff i vissa andra l

ä

nder

3.4.1

Australien

3.4.2

Frankrike

3.4.3

Grekland

3.4.4

Japan

3.4.5

Panama

3.4.6

Storbritannien

3.5       Skadest

å

nd

4          F

ö

retagsb

ö

ter, sanktionsavgifter och f

ö

r­

verkande

4.1

Inledning

4.2

N

å

gra aktuella avgifter

4.2.1

Skattetill

ä

gg

4.2.2

Ö

verlastavgift

4.2.3

Varselavgift

4.2.4

Felparkeringsavgift

4.2.5

Byggnadsavgift m.m.

4.2.6

Milj

ö

skyddsavgifc

4.2.7    

Ö

vertidsavgift

4.2 8

Oljeavgift m.m.

4.2.9

Vissa andra avgifter

Prop. 1982/83:87

79

4.3

F

ö

rslaget till ny f

ö

rverkanderegel i brottsbalken

4.4

Allm

ä

nna synpunkter p

å

sanktionsavgifter

5     

Ö

verv

ä

ganden

5.1

Allm

ä

nt

5.2

N

å

gra grundl

ä

ggande krav p

å

 en ekonomisk sanktion vid vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg

5.3

Kan b

ö

ter, f

ö

rverkande eller milj

ö

skydds­avgift anv

ä

ndas?

5.4

Vattenf

ö

roreningsavgiftens utformning

5.5

S

ä

kerst

ä

llande av betalning m.m.

5.6

Handl

ä

ggande myndighet

5.7

Bevisfr

å

gor m.m.

5.8

Ekonomiska konsekvenser

5.9

Uppr

ä

ttat lagf

ö

rslag

5.10

Specialmotivering till lagf

ö

rslaget

Bilagor

Bilaga 1   Inputs of Petroleum Hydrocarbon into the Oceans due to maritime transportation activities. Presented by Y. Sasamura, Director, Marine Environment Division, IMCO (MEPC XVI/INF.2)

Bilaga 2   Statistik 

ö

ver oljeutsl

ä

pp till havs och i kustvattnen, V

ä

nern och M

ä

laren under 1980. Kustbevakningsinformation nr 2/81

Bilaga 3   Nordiska oljeskyddsunionens rapport om

oljeutsl

ä

pp och oljeskador under 

å

r 1979

Bilaga 4   Information om kustbevakningens fj

ä

rrana­lyssystem samt synpunkter p

å

 dess anv

ä

nd­ning f

ö

r uppt

ä

ckt av s.k. operationella oljeutsl

ä

pp (utsl

ä

pp i strid mot g

ä

llande best

ä

iranelser). Sven Uhler, Kustbevak­ningen

Bilaga 5   Ny avancerad teknik f

ö

r 

ö

vervakning av

oljeutsl

ä

pp i kustbevakningens fj

ä

rrana­lysflygplan. Presentation av Rymdbolaget med bildbilaga

Bilaga 6   F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i lagen

(1980:424) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

ro­rening fr

å

n fartyg

Bilaga 7   Utkast till f

ö

rordning om 

ä

ndring i f

ö

r­ordningen (1980:789) om 

å

tg

ä

rder mot vat­tenf

ö

rorening fr

å

n fartyg

Prop. 1982/83:87

80

Sammanfattning

Oljeutsl

ä

pp fv

å

n fartyg har under senare 

ä

r tilldragit sig en 

ö

kande uppm

ä

rksamhet. S

ä

dana utsl

ä

pp resulterar ofta i nedsmetade str

ä

nder, skador p

ä

 f

å

gellivet och andra skade­verkningar i den marina milj

ö

n. 

Å

tg

ä

rder vidtas fortl

ö

pan­de f

ö

r att f

ö

rhindra utsl

ä

pp av olja eller andra skadliga 

ä

mnen (kemikalier, fast avfall, toalettavfall) fr

å

n far­tyg, str

ä

ngare krav st

ä

lls p

å

 fartygens konstruktion, ut­rustning och drift. 

Å

tg

ä

rder vidtas f

ö

r att f

ö

rb

ä

ttra far­leder. Genom trafikregleringar styrs fartygen till l

ä

mpli­ga farleder. Lotsplikt g

ä

ller f

ö

r fartyg med farlig last i s

ä

rskilt milj

ö

k

ä

nsliga farvatten.

Å

tg

ä

rder av detta slag f

ö

rhindrar dock inte att oljerester och andra farliga 

ä

mnen pumpas ut i havet fr

å

n fartyg. Olagliga utsl

ä

pp av detta slag 

ä

r vanligt f

ö

rekommande 

ö

ver hela v

ä

rlden. Genom s

å

dana f

ö

rorenas 

ä

ven svenska farvatten.

I flera sammanhang - i riksdagen, i massmedia och bland allm

ä

nheten - har st

ä

llts krav p

ä

att man skall ingripa med str

ä

ngare p

å

f

ö

ljder mot "oljemarod

ö

rerna". Den nuva­rande lagstiftningen stadgar b

ö

ter eller f

ä

ngelse i h

ö

gst tv

å

å

r f

ö

r olagliga utsl

ä

pp. Uppt

ä

cks ett utsl

ä

pp, brukar straffet stanna vid ett par tusen kronor i b

ö

ter f

ö

r be­f

ä

lhavaren eller n

å

go." annan ansvarig ombord. En v

ä

sentlig ol

ä

genhet med r

å

dande ordning 

ä

r att det inte g

å

r att ta ut b

ö

ter direkt av rederif

ö

retaget.

En arbetsgrupp inom regeringskansliet har sedan h

ö

sten 1980 

ö

verv

ä

gt hur en l

ä

mplig ekonomisk sanktion mot olag­liga utsl

ä

pp av olja och andra skadliga 

ä

mnen fr

ä

n fartyg b

ö

r utformas. Resultatet av arbetet redovisas i denna pro­memoria .

Prop. 1982/83:87

81

Arbetsgruppen f

ö

resl

ä

r att det i lagstiftningen ora 

å

tg

ä

r­der mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg f

ö

rs in en s

ä

rskild sanktionsavgift, ben

ä

mnd vattenf

ö

roreningsavgift, vid siJan av b

ö

ter och f

ä

ngelse. Vattenf

ö

roreningsavgift skall tas ut n

ä

r n

å

got av utsl

ä

ppsf

ö

rbuden 

ö

vertr

ä

ds. Det inne­b

ä

r att avgift tas ut av b

ä

de svenska och utl

ä

ndska fartyg vid utsl

ä

pp i svenska farvatten och av svenska fartyg vid utsl

ä

pp

ä

ven i andra farvatten. Vid fartygsolyckor skall avgift bara tas ut, om utsl

ä

ppet inte har begr

ä

nsats s

ä 

l

ä

ngt det 

ä

r m

ö

jligt. Vattenf

ö

roreningsavgiften tillfaller staten.

I 

ö

vrigt skall f

ö

ljande g

ä

lla f

ö

r vattenf

ö

roreningsavgif­ten.

Avgiften p

å

f

ö

rs fartygets redare eller 

ä

gare, oavsett om det 

ä

r en juridisk person eller inte

Avgiften skall best

ä

mmas med h

ä

nsyn till utsl

ä

ppets art och omfattning samt till fartygets storlek

F

ö

r att vara avskr

ä

ckande skall avgiften kunna uppg

å 

till mycket h

ö

ga belopp. Avgift f

ö

r utsl

ä

pp av olja skall enligt ett utkast till avgiftstabell kunna fast­st

ä

llas till mellan 5 000 och 400 000 kr.

Om det f

ö

religger s

ä

rskilda omst

ä

ndigheter kan avgiften neds

ä

ttas eller efterges

Vattenf

ö

roreningsavciften beslutas av tullverkets kust­bevakning

Kustbevakningen och sj

ö

fartsverket f

ä

r ingripa med oli­ka 

å

tg

ä

rder mot fartyg, t.ex. f

ö

rbad att l

ä

mna hamn, f

ö

r att s

ä

kra bevisning eller s

ä

kerst

ä

lla statens an­spr

å

k p

å

 vattenf

ö

roreningsavgift

6   Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 87

Prop. 1982/83:87

82

F

ö

r att s

ä

kerst

ä

lla betalning av avgiften f

ä

r domstol f

ö

rordna om kvarstad

Kustbevakningens beslut om vattenf

ö

roreningsavgift f

ä

r

ö

verklagas till domstol

En f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att avgiften skall leda till en kraf­tig minskning av olagliga utsl

ä

pp

ä

r att uppt

ä

cktsrisken inte 

ä

r f

ö

r l

å

g. Arbetsgruppen understryker d

ä

rf

ö

r vikten av att kustbevakningens flygspaning h

å

lls p

ä

 en godtagbar niv

å

 .

Det 

ä

r inte bara i Sverige som det st

ä

lls krav p

ä

kraft­fulla 

å

tg

ä

rder mot olagliga oljeutsl

ä

pp. Efter initiativ fr

ä

n Finland kommer ett gemensamt finsk-svenskt resolu­tionsf

ö

rslag - med krav p

å

 str

ä

ngare straff f

ö

r 

ö

vertr

ä­

delser av konventionsreglerna p

å

 detta omr

å

de - att l

ä

ggas fram f

ö

r IMCO:s-'- f

ö

rsamlingsm

ö

te i november 19S1. Enligt f

ö

rslaget b

ö

r straffen f

ö

retr

ä

desvis utg

ö

ras av ekonomiska sanktioner mot redare, vilkas fartyg g

ö

r sig skyldiga till olagliga utsl

ä

pp.

 Inter-Governmental Maritime Consultative Organization, FN:s fackorgan f

ö

r tekniska sj

ö

fartsfr

å

gor.

Prop. 1982/83:87

83

1      Inledning

Under senare 

ä

r har utsl

ä

pp av olja och andra skadliga 

ä

mnen fr

ä

n fartyg tilldragit sig en 

ö

kande uppm

ä

rksamhet 

ö

ver hela v

ä

rlden. Detta g

ä

ller inte minst i Sverige med dess l

å

ngstr

ä

ckta kuster och 

ö

mt

å

liga sk

ä

rg

å

rdar. 

Ä

ven om utsl

ä

pp fr

å

n land anses svara f

ö

r den st

ö

rsta delen av havsf

ö

roreningarna, st

å

r det klart att avsev

ä

rda m

ä

ngder olja och andra skadliga 

ä

mnen sl

ä

pps ut fr

å

n fartyg. Ut­sl

ä

ppen fr

å

n fartyg h

ä

r en rad orsaker. Vissa sker i sam­band med fartygsolyckor. Andra orsakas av tekniska fel, v

å

rdsl

ö

shet, missgrepp och bristande 

ö

vervakning. Dessutom f

ö

rekommer det avsiktliga utsl

ä

pp, som sker i strid mot g

ä

llande f

ö

reskrifter. Bakom de avsiktliga utsl

ä

ppen lig­ger i allm

ä

nhet ekonomiska 

ö

verv

ä

ganden; det blir billi­gare f

ö

r redaren att sl

ä

ppa ut de skadliga 

ä

mnena i havet 

ä

n att l

ä

mna dem till mottagningsanordningar i land.

Sedan ett trettiotal 

ä

r har det f

ö

rekommit ett internatio­nellt samarbete f

ö

r att f

ö

rhindra vattenf

ö

roreningar fr

å

n fartyg. Aktiviteten i detta arbete har h

ö

jts p

å

tagligt under de senaste 

å

ren, vilket skall ses mot bakgrund av det stora antalet tankfartygsolyckor. USA:s d

å

varande pre­sident Carter tog 

ä

r 1977 - efter ett antal uppm

ä

rksammade tankfartygsolyckor i amerikanska farvatten - initiativ som ledde till en IMCO-konferens om tankfartygss

ä

kerhet och f

ö

rhindrande av havsfcroreningar. Vid konferensen, som h

ö

lls i London i februari 1978, antogs tv

ä

internationella 

ö

verenskommelser i form av protokoll till tv

ä

 existerande IMCO-konventioner, 1978 

å

rs protokoll till 1973 

ä

rs inter­nationella konvention till f

ö

rhindrande av f

ö

rorening fr

ä

n fartyg (MARPOL-protokollet) och 1978 

ä

rs protokoll till 1974 

å

rs internationella konvention om s

ä

kerheten f

ö

r m

ä

n­niskoliv till sj

ö

ss (SOLAS-protokollet). De b

å

da protokol­len inneh

å

ller i f

ö

rh

ä

llande till moderkonventionerna en rad betydande sk

ä

rpningar av f

ö

reskrifterna om oljetank-

Prop. 1982/83:87

84

fartygs konstruktion, utrustning och hantering samt i fr

å

ga om inspektion och certifiering av s

å

dana fartyg. SOLAS-protokollet tr

ä

dde i kraft i;,ternationellt den 1 maj 1981 och MARPOL-protokollet v

ä

ntas tr

ä

da i kraft mot slu­tet av 

ä

r 1982. Sverige har ratificerat b

å

da protokollen.

Den svenska lagstiftningen om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rore­ning fr

å

n fartyg reformerades 

å

r 1980, bl.a. f

ö

r att den skall vara anpassad till MARPOL-protokollets regler (prop. 1979/80:167, JoU 48, rskr 366). De grundl

ä

ggande f

ö

rfatt­ningarna p

ä

 detta omr

å

de 

ä

r lagen (1980:424) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

ä

n fartyg (VFL), f

ö

rordningen (1980:789) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg och sj

ö

fartsverkets kung

ö

relse (SJ

Ö

FS 1980:48) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg med ikrafttr

ä

dande- och 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelser i en s

ä

rskild kung

ö

relse (SJ

Ö

FS 1980:49).

I prop. 1979/80:167 finns en utf

ö

rlig redog

ö

relse f

ö

r MARPOL-protokollets regler och den svenska lagstiftning­en .

I VFL h

ö

jdes straffmaximum f

ö

r upps

å

tliga eller oaktsamma utsl

ä

pp av olja eller andra skadliga 

ä

mnen fr

å

n ett till tv

ä

å

rs f

ä

ngelse. Fr

å

gan om sk

ä

rpta p

å

f

ö

ljder behandlas p

ä

s. 38-42 i prop.. 1979/80:167. F

ö

redragande departements­chefen pekade (s. 41) bl.a. p

ä

 att det i flera remissytt­randen 

ö

ver departementspromemorian (Ds K 1979:8) 

Å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

ä

n fartyg - F

ö

rslag till ny lag­stiftning m.m. hade f

ö

rordats n

ä

gon form av ekonomisk p

å­

f

ö

ljd som komplement till straff. Han h

ä

nvisade ocks

å

 till det system med straffavgifter som diskuterats i bet

ä

nkan­det (SOU 1979:43) Ren tur - program f

ö

r milj

ö

s

ä

kra sj

ö­

transporter. Departementschefen framh

ö

ll f

ö

r sin del att det inte 

ä

r tillr

ä

ckligt med sk

ä

rpta straffskalor f

ö

r att komma till r

ä

tta med olagliga utsl

ä

pp. Tanken p

å

 n

å

gon form av ekonomisk sanktion som g

ö

r det ol

ö

nsamt att sl

ä

ppa

Prop. 1982/83:87

85

ut olja eller andra skadliga 

ä

mnen syntes honom riktig. Eftersom fr

ä

gan hur en anv

ä

ndbar ekonomisk sanktion skall utformas rymmer en rad problem borde den 

ö

verv

ä

gas av en arbetsgrupp. F

ö

redraganden uttalade att han var beredd att prioritera denna fr

ä

ga bland de 

å

tg

ä

rder som kan bli ak­tuella f

ö

r att f

ö

rebygga olagliga utsl

ä

pp.

Riksdagen v

ä

lkomnade (JoU 1979/80:43, rskr 366) detta ini­tiativ och fann i likhet med f

ö

redragande departementsche­fen att denna fr

å

ga b

ö

r prioriteras bland de 

å

tg

ä

rder som kan bli aktuella inom ramen f

ö

r de fortsatta str

ä

vandena att motverka skador p

å

 den marina milj

ö

n.

En arbetsgrupp med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r kommunikationsdeparte­mentet, justitiedepartementet, jordbruksdepartementet, kommundepartementet, sj

ö

fartsverket och generaltullstyrel­sen har sedan h

ö

sten 1980 

ö

verv

ä

gt hur en l

ä

mplig ekono­misk sanktion b

ö

r utformas. Samtidigt har arbete p

å

g

å

tt inom regeringskansliet med ett antal n

ä

rbesl

ä

ktade fr

å

gor, av vilka n

å

gra har behandlats av riksdagen v

å

ren 1981. Riksdagen har s

å

lunda beslutat vissa 

ä

ndringar i milj

ö­

skyddslagen (1969:387). Dessa inneb

ä

r bl.a. att straff­best

ä

mmelserna i lagen sk

ä

rps och att det inf

ö

rs en s

ä

r­skild ekonomisk sanktion kallad milj

ö

skyddsavgift (prop. 1980/81:92, JoU 21, rskr 273, SFS 1981:420). Vidare har enligt riksdagens beslut inf

ö

rts s

ä

rskilda straffbest

ä

m­melser f

ö

r milj

ö

brott och v

å

llande till milj

ö

st

ö

rning i brottsbalken (prop. 1980/81:108, JuU 37, rskr 379, SFS 1981:469). Slutligen har justitiedepartementet i april 1981 gett ut departementspromemorian (Ds Ju 1981:3) Eko­nomiska sanktioner vid brott i n

ä

ringsverksamhet. Denna promemoria och riksdagsbehandlingen av f

ö

rslaget till milj

ö

skyddsavgift har haft en s

å

 grundl

ä

ggande betydelse f

ö

r arbetsgruppens 

ö

verv

ä

ganden att det varit n

ö

dv

ä

ndigt att avvakta resultatet av detta arbete innan arbetsgruppen ansett sig kunna l

ä

gga fram sina egna f

ö

rslag.

Prop. 1982/83:87

86

I f

ö

revarande promemoria redovisas faktamaterial om om­fattningen av utsl

ä

pp fr

å

n fartyg. Uppgift l

ä

mnas ocks

å

om de sanktioner som st

å

r till buds och hur dessa har an­v

ä

nts. Vidare finns en beskrivning av ett antal ekonomiska sanktioner p

å

 andra r

ä

ttsomr

å

den. I arbetsgruppens 

ö

verv

ä­

ganden diskuteras ti.a. vilka krav som m

å

ste st

ä

llas p

å

 en ekonomisk sanktion vid vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg, sank­tionens utformning, handl

ä

ggande myndighet, bevisfr

å

gor och s

ä

kerst

ä

llande av betalning.

Prop. 1982/83:87

87

2      Utsl

ä

pp av skadliga 

ä

mnen fr

ä

n fartyg-*-

2.1    Oljeutsl

ä

pp

2.1.1  AlIm

ä

nt

Det finns ingen tillf

ö

rlitlig statistik 

ö

ver oljeutsl

ä

ppen i v

ä

rldshaven. Gjorda unders

ö

kningar pekar p

å

 att den 

ö

verv

ä

gande m

ä

ngden utsl

ä

ppt olja h

ä

rr

ö

r fr

å

n landbaserade k

ä

llor. Det r

ö

r sig bl.a. om avloppsvatten fr

å

n industri­er, kommunalt avloppsvatten och avrinning fr

ä

n land. S

å­

dana utsl

ä

pp sker kontinuerligt och i stor utstr

ä

ckning p

ä 

ett s

å

dant s

ä

tt att de inte tilldrar sig n

å

gon st

ö

rre upp­m

ä

rksamhet fr

ä

n allm

ä

nheten. Oljeutsl

ä

pp fr

ä

n fartyg sker i allm

ä

nhet p

å

 ett mer p

å

tagligt s

ä

tt och v

ä

cker d

ä

rmed st

ö

rre uppm

ä

rksamhet. Detta g

ä

ller framf

ö

r allt stora ol­jeutsl

ä

pp som sker i samband med tankfartygsolyckor och de avsiktliga utsl

ä

ppen. Oljeutsl

ä

pp resulterar ofta i ned­smetade str

ä

nder, skador p

å

f

å

gellivet och andra skade­verkningar i den marina milj

ö

n.

Oljeutsl

ä

ppen fr

å

n fartyg brukar delas upp i operationella utsl

ä

pp, dvs. s

ä

dana som har samband med fartygets drift, och utsl

ä

pp p

ä

 grund av olyckor.

De operationella utsl

ä

ppen, som f

ö

rorsakas av b

å

de tank­fartyg och torrlastfartyg, kan vara av f

ö

ljande slag:

oljebe.m

ä

ngt barlastvatten

oljebem

ä

ngt spolvatten fr

å

n reng

ö

ring av lasttankar

l

ä

nsvatten fr

å

n maskinrum inneh

å

llande sm

ö

rjolja och bunkerolja

s.k. sludge, dvs. oljerester som avskilts vid separe­ring av tung bunkerolja m.m.

Uppgifterna i detta avsnitt 

ä

r till stor del h

ä

mtade fr

å

n bilagorna (SOU 1979:44-45) till bet

ä

nkandet (SOU 1979:43) Ren tur - program f

ö

r milj

ö

s

ä

kra sj

ö

transporter och fr

å

n kustbevakningens statistik.

Prop. 1982/83f87

88

utsl

ä

pp p

å

 grund av olycka kan f

ö

rdelas p

å

 f

ö

ljande olyckstyper:

grundst

ö

tning

kollision

haveri av annat slag (ex. stormskada)

ventilfel, slangbrott etc.

brand/explosion.

I en nyligen f

ö

retagen unders

ö

kning-*-, som finns fogad som bilaga 1 till denna promemoria, har man uppskattat att oljeutsl

ä

ppen till f

ö

ljd av sj

ö

transporter med fartyg f

ö

r­delas p

å

f

ö

ljande s

ä

tt:

Tabell 1  Oljeutsl

ä

pp p

å

 grund av sj

ö

transporter, hela v

ä

rlden

Orsak

Utsl

ä

ppt m

ä

ngd milj. ton

Procentuell andel

Tankreng

ö

ringsutsl

ä

cp till sj

ö

ss

0,709

47

Tankreng

ö

rirq i samband med torrdockning

0,034

2

Utsl

ä

pp i saraband raad lastnijig och lossning, inkl. bunkring

0,04

3

Utsl

ä

pp ev barlast, l

ä

nsvatten, sludge (tank- och torrlastfartyg)

0,314

21

Fartygsolyckor

0,406

27

Totalt

1,503

100

Uppskattningen 

ä

r givetvis os

ä

ker men ger st

ö

d f

ö

r vad man allm

ä

nt har antagit, n

ä

mligen att de operationella utsl

ä

p­pen klart 

ö

verstiger utsl

ä

ppen orsakade av olyckor b

å

de till antal och omfattning. 

Ä

ven om m

ä

ngden olja vid varje enskilt, operationellt utsl

ä

pp ofta 

ä

r mindre 

ä

n vid far­tygsolyckor, 

ä

r de senare s

å

relativt f

å

 att de inte f

ö

r-

Inputs of Petroleum Hydrocarbon into the Oceans due to maritime transportation activities. Presented by Y. Sasamura, Director, Marine Environment Division, IMCO.

Prop. 1982/83:87

89

orsakar lika mycket vattenf

ö

rorening som de operationella utsl

ä

ppen.

Under den senaste 20-

ä

rsperioden har en l

å

ng rad st

ö

rre olyckor med tankfartyg intr

ä

ffat. M

ä

nga av dessa har med­f

ö

rt mycket omfattande oljeutsl

ä

pp. Bland de st

ö

rre kan n

ä

mnas f

ö

ljande.

Tabell 2  Mycket stora oljeutsl

ä

pp i samband med tankfartygsolyckor

Å

r

Plats

Fartyg

Orsak

Oljeutsl

ä

pp (ton)

1967

Scilly Isles,. England

Torrey Canyon

Grundst

ö

tning

100 000 r

å

olja

1974

Chile

tetula

"

50 000 r

å

olja

1976

La C

ö

rna, Spanien

Urquiola

100 000 r

å

olja

1978

Bretagne

Amoco C

ä

diz

220 000 r

å

olja

De st

ö

rsta oljeutsl

ä

ppen har 

ä

gt rum i samband med total-f

ö

rlisningar. De vanligaste olycksorsakerna 

ä

r grundst

ö

t­ning, brand, explosion och kollision. Under senare

å

r har ett antal stora tankfartyg brutits s

ö

nder och uppenbarli­gen inte t

ä

lt de p

å

frestningar de har varit utsatta f

ö

r. Den grundl

ä

ggande orsaken till Amoco Cadiz-olyckan var dock fel p

å

 styrmaskineriet.

Sora tidigare har framh

å

llits

ä

r den internationella stati­stiken 

ö

ver oljeutsl

ä

pp bristf

ä

llig. Ett visst begrepp om hur m

ä

nga de i sj

ä

lva verket 

ä

r kan man f

ä

 av den stati­stik som finns tillg

ä

nglig om utsl

ä

pp i USA-farvatten (Pollution Incident Reporting System data). Vid bed

ö

mning­en av siffermaterialet b

ö

r man beakta att l

ä

ngt ifr

å

n alla utsl

ä

pp kommer ti].l myndigheternas k

ä

nnedom. Enligt vissa amerikanska bed

ö

mningar blir endast omkring 20 procent av intr

ä

ffade oljeutsl

ä

pp registrerade.

Prop. 1982/83:87

90

Tabell 3  Oljeutsl

ä

pp i USA-farvatten.1975-1979

M

ä

ngd olja gallon (3,785 1)

1975

1976

1977

1978

1979

Mindre 

ä

n 100

100-   500

501- 1 000

1 001-10 000

ö

ver  10 000

Totala antal utsl

ä

pp

8 566

1 525

317

576

135

11 119

9 682

1 320

292

596

132

12 022

10 548

1 409

296

533

142

12 928

9 812

1 483

287

538

117

12 237

9 028

1 343

267

482

124

11 244

2.1.2  Utsl

ä

pp i svenska farvatten

Sedan 

ä

r 1969 f

ö

r tullverkets kustbevakning statistik 

ö

ver oljeutsl

ä

pp till havs och i kustvatten. D

ä

rvid registreras de utsl

ä

pp som uppt

ä

cks fr

å

n kustbevakningens fartyg eller flygplan. F

ö

r det stora flertalet utsl

ä

pp har man inte kunnat fastst

ä

lla orsaken till utsl

ä

ppet eller fartygets identitet. Utsl

ä

ppen g

ö

rs ofta nattetid eller i skydd av dimma och fartygen har n

ä

r utsl

ä

ppen uppt

ä

cks hunnit f

ö

r­svinna l

ä

ngt fr

å

n utsl

ä

ppsplatsen. Det f

ö

rekommer i allm

ä

n­het inte heller n

å

gra uppskattningar av den m

ä

ngd olja som varje enskilt utsl

ä

pp omfattar. En s

å

dan uppskattning 

ä

r som regel inte m

ö

jlig att g

ö

ra, eftersom en del av oljan under den tid som har f

ö

rflutit sedan utsl

ä

ppet skedde kan ha sjunkit till botten, blandats upp i vattnet eller av­dunstat. I och med att kustbevakningens flygplan nu har f

ö

rsetts med utrustning f

ö

r fj

ä

rranalys och fotografering 

ö

kar m

ö

jligheterna v

ä

sentligt att uppt

ä

cka f

ö

rekommande oljeutsl

ä

pp och att fastst

ä

lla syndarens identitet. P

å

g

å

en­de arbete med att samordna verksamheten med 

ö

vriga nordiska

Prop. 1982/83:87

91

l

ä

nder b

ö

r ocks

å

leda till f

ö

rb

ä

ttrade m

ö

jligheter att uppt

ä

cka oljeutsl

ä

pp och sp

å

ra skyldiga fartyg.

F

ö

r olyckor med utsl

ä

pp som f

ö

ljd

ä

r det statistiska un­derlaget mer inneh

å

llsrikt. Sj

ö

olyckor som medf

ö

i eller kan antas medf

ö

ra oljeutsl

ä

pp skall rapporteras, och kust­bevakningen ansvarar f

ö

r bek

ä

mpningen till sj

ö

ss. Kustbe­vakningen f

ö

r statistik 

ö

ver olyckorna och noterar olycks­orsak samt i vissa fall 

ä

ve.n en uppskattning av utsl

ä

ppets omfattning.

Oljeutsl

ä

pp i hammar tillh

ö

r inte kustbevakningens an­svarsomr

å

de. Bek

ä

mpningen av s

ä

dana utsl

ä

pp och utsl

ä

pp i strandzonen faller i st

ä

llet inom kommunernas ansvarsom­r

å

de. Enligt brandlagen (1974:80) 

å

vilar bek

ä

mpningsupp­giften det kommunala brandf

ö

rsvaret. I praktiken hj

ä

lper emellertid kustbevakningen ofta kommunerna i s

å

dana situa­tioner .

I tabell 4 visas kustbevakningens statistik 

ö

ver registre­rade oljeutsl

ä

pp f

ö

r de senaste tolv 

å

ren f

ö

rdelade p

å

 de t-_,-per av omr

å

den som har drabbats. I tabellen anges ocks

å 

hur m

å

nga av de skyldiga fartygen som har identifierats.

Antalet registrerade utsl

ä

pp till sj

ö

ss har s

å

ledes varie­rat mella.n 177 och 363 under pe.ioden. Samtidigt har spa­ningsm

ö

jligheterna fr.o.m.. 

å

r 1975 successivt f

ö

rst

ä

rkts genom att kustbevakningen har f

å

tt tillg

ä

ng till flyg f

ö

r havs

ö

vervakning, vilket kan antas ha medf

ö

rt att andelen uppt

ä

ckta oljeutsl

ä

pp

ö

kat. Det kan i sin tur inneb

ä

ra att det totala antalet utsl

ä

pp har minskat sedan b

ö

rjan av 1970-talet.

Kustbevakningens statistik 

ö

ver oljeutsl

ä

pp under 1980 Difogas som bilaga 2.

Prop. 1982/83:87

92

Tabell 4  Av kustbevakningen registrerade oljeutsl

ä

pp 1969-1980

Å

r

Antal utsl

ä

pp

Antal identi­fierade fartyg

I sk

ä

r­g

å

rd

Till sj

ö

ss

I hamn

Ö

vr.

Tbt.

Tank

Itirr-last

Svenskt va-Lten

Intem. vatten

M

ä

laren V

ä

nem

1969

98

48

44

12

24

25

251

22

23

1970

107

101

47

5

61

38

359

16

28

1971

122

75

45

5

53

19

319

25

11

1972

103

45

42

1

44

13

248

20

13

1973

105

52

43

1

33

14

248

16

14

1974

69

51

58

2

13

22

219

21

7

1975

94

45

31

7

44

1

222

10

6

1976

105

130

114

5

(22)*

(17)*

354

33

16

1977

77

59

117

3

(30)

(16)

256

12

11

1978

74

61

128

3

(29)

(12)

266

16

10

1979

78

100

183

2

(25)

( 9)

363

10

21

1980

61

108

67

5

(23)

( 9)

241

8

8

* Fr.o.m. 1976 medr

ä

knas inte utsl

ä

j

»

 i hamn och 

ö

vriga utsl

ä

pp i det totala antalet utsl

ä

pp.

F

ö

rutom kustbevakningen g

ö

r Nordiska oljeskyddsunionen 

ä

rliga sammanst

ä

llningar

ö

ver oljeutsl

ä

pp fr

å

n fartyg i svenska och angr

ä

nsande farvatten. Uppgifterna grundar sig p

ä

 kustbevakningens rapporter och tidningsuppgifter. Sam­manst

ä

llningen f

ö

r 

å

r 1979 bifogas som bilaga 3. Den 

ä

r f

ö

rh

å

llandevis detaljerad och ger bl.a. besked ora oljeut­sl

ä

ppens utbredning och typ av olja.

Svenska farvatten har inte drabbats av n

å

gon riktigt stor tankfartygsolycka. Kustbevakningen har sanmianst

ä

llt mate­rial r

ö

rande tankfartygsolyckor som har intr

ä

ffat i sven­ska och angr

ä

nsande farvatten fr

ä

n och med 1970. Med olyc­kor avses h

ä

r h

ä

ndelser som har medf

ö

rt oljeutsl

ä

pp och bek

ä

mpningsaktioner. I nedanst

å

ende tabell visas en sam­manst

ä

llning av utsl

ä

pp i samband med tankfartygsolyckor i svenska farvatten.

Prop. 1982/83:87

93

Tabell   5     Tankfartygsolyckor  med   oljeutsläpp  1970-197f registrerade   av  kustbevakningen

Olycksorsak

Antal olyckor med utsl

ä

pp

Sanmanlagt oljeutsl

ä

pp** i ton

Oljeutsl

ä

pp, ton per 

ä

r

Antal utsl

ä

pp

10  100  1000 ton  ton  ton (hela perioden)

Grundst

ö

tning

28

4 200-4 400

470-490

11   10   3*

Kollision

7

400

45

2    2

Felaktigt hand­havande av pum­par etc.

13

400- 450

45- 50

5    2

Ventilfel, slangbrott etc.

29

420

45

2    1

Brand

-

Ok

ä

nd orsak

49

250- 500

24- 55

3    1

Ttotalt, alla orsaker

160

6 200-6 700

630-685

23   16 . 3*

* Inkluderar Tsesis-olyckan vid Fifång.

** I kustbevakningens ippgifter förekcrmer noteringar cm ringa,  obetydliga och anä utsläpp.  Dessa har uppskattats ligga i intervallet 0-1 ton.

Årligen   inträffar   i   farvatten  omkring   Sverige   ett  20-tal olyckor  med   tankfartyg   där   olja   läcker   ut.   Flertalet   av dessa  har   inträffat   i  hamnar.   Orsaken   till   att  olja  har läckt   ut   anges   ofta   vara   ventilfel,   men   ocksä   puraphaveri och   överfyllning   förekommer.    Den   löskomna   oljemängden   upp­ges   för  det  mesta   vara   ringa.   Det   största   enskilda  oljeut­släppet   som   inträfiat   i   svenska   farvatten   under   1970-talet ägde   rum   utanför   Trelleborg   strax   före   jul   1973,   dä   tank­fartyget   "Jawachta"   släppte   ut   1   600  ton  råolja.   Vid  vissa större  olyckor  har  man   gjort  beräkningar   av   de   utsläppta oljemängderna,   se   tabell.   6.

Prop. 1982/83:87

94

Tabell 5  St

ö

rre oljeutsl

ä

pp vid fartygsolyckor i svenska farvatten 1970-1978

Datum

Plats

Fartyg

Orsak

Oljeutsl

ä

pp

701006

Mysingen

m/t Irini

Grundst

ö

tning

ca 1 000 ten tjock eldning sol ja-*-

721103

Faludden, Gotland

m/t Aegis St

å

r

"

ca 70 ten r

å

olja

730108

Ö

resund

iVt T

ä

msj

ö

Kollision

200 ton

731220

SO Trell borg

t/t Javvachta

Grundst

ö

tning

1 600 ton

760119

F

ä

lster-borevet

Irenes Sincerity

"

117 ton

760224

Alma-grundet

rVt Sindbad-ter

"

200 ton

760821

Oxel

ö

sund

in/t Sirocco

"

300 ton

770313

Hom

ö

 Kalv S

ö

dert

ä

lje­leden

m/t T

ä

msj

ö

100 ton EO 4

771026

Fifong S

ö

dert

ä

lje­leden

m/t Tsesis

minst 500 ton EO 

4

780418

Sandhamn

m/t  

Oktavius

"

140 ton ED 4

780902

Sandhamn

m/t Okturus

"

50-75 ton

Ner det ryska tankfartyget Jos

é

 Marti gick p

å

grund vid Dalar

ö

 i januari 1981 l

ä

ckte uppskattningsvis 500 ton olja ut.

Den st

ö

rsta k

ä

nda olyckan som har medf

ö

rt oljef

ö

rorening av svenska farvatten 

ä

r det ryska motortankfartyget Antonio

' Tjock eldningsolja (heavy fuel oil) framst

ä

lls i fyra viskositetsklasser, EO 3, EO 4 och EO 5 samt Bunker C. Tunn eldningsolja betecknas EO 1.

Prop. 1982/83:87

95

Gramscis grundst

ö

tning utanf

ö

r Ventspils i Lettland i februar.1. 1979. Enligt officiella uppgifter resulterade grundst

ö

tningen i ett utsl

ä

pp av 5 500 ton tjockolja. Stockholms sk

ä

rg

å

rd f

ö

rorenades kraftigt och bek

ä

mpnings-och saneringskostnaderna uppgick till omkring.112 milj. kr.

Tillg

ä

nglig statistik visar att de operationella utsl

ä

ppen svarar f

ö

r huvuddelen av de totala utsl

ä

ppen. Dessa har normalt skett i strid mot svensk lag eller internationella best

ä

mmelser. Avsiktliga oljeutsl

ä

pp baseras genomg

å

ende p

å

 ekonomiska 

ö

verv

ä

ganden. Det blir billigare att utf

ö

ra tankreng

ö

ring e.d. till sj

ö

ss

ä

n att l

ä

mna f

ö

roreningarna till mottagningsanordningar i land. Den relativt l

å

ga uppt

ä

cktsrisken i kombination med de beskedliga p

å

f

ö

ljder som utd

ö

ms i h

ä

ndelse av uppt

ä

ckt resulterar i att m

ä

nga v

ä

ljer att sl

ä

ppa oljeavfallet i havet.

Av de fartyg som identifierades av kustbevakningen 1577-1980 har de flesta varit av utl

ä

ndsk nationalitet, se tabell 7.

Tabell 7  Identifierade fartygs nationalitet

1977

1978

1979

1980   1 Totalt

Svenska Utl

ä

ndska

15 17

14 16

7 30

14 13

50 76

2.2

Utsl

ä

pp av kemikalier

Den totala m

ä

ngden kemikalier som transporteras i svenska farvatten uppg

å

r till ca sex milj. ton per 

ä

r, vilket kan j

ä

mf

ö

ras med motsvarande siffra f

ö

r mineraloljor (ca 50 milj . ton per 

ä

r).

Prop. 1982/83:87

96

Av kemikalierna 

ä

r en tredjedel s

å

dana, som alltid v

å

llar skada vid utsl

ä

pp. Skadans omfattning beror p

å

omst

ä

ndig­heterna ( l

ö

skommen m

ä

ngd, vattendjup etc). Resterande tv

ä 

tredjedelar

ä

r s

å

dana kemikalier sora salt, g

ö

dselraedel och feta oljor. 

Ä

ven dessa kan v

å

lla skador, om de kommer ut i stora m

ä

ngder eller hamnar i omr

å

den med l

å

g vattenoms

ä

tt­ning.

De kemikalier som tillh

ö

r den farligare kategorien utg

ö

rs till st

ö

rre delen av v

ä

tskor som transporteras i bulk: Andelen emballerade kemikalier kan inte utl

ä

sas ur till­g

ä

nglig statistik men torde uppskattningsvis r

ö

ra sig om n

å

gra hundra tusen ton p

é

r 

ä

r.

Endast ett f

å

tal kemikalieutsl

ä

pp i svenska farvatten finns registrerade. Det begr

ä

nsade antalet beror p

å

 f

ö

l­jande faktorer

sm

ä

 transporterade kvantiteter (j

ä

mf

ö

rt med olja)

s

ä

krare fartyg (str

ä

ngare best

ä

mmelser)

dyrbarare laster (j

ä

mf

ö

rt med olja)

sm

ä

 restm

ä

ngder efter lossning

kemikaliernas beteende (sprids, uppl

ö

ses, avdunstar, sjunker) medf

ö

r att de s

ä

llan syns i milj

ö

n.

Å

ren 1970-1978 har kustbevakningen engagerats i tio kemi­kalieincidenter, varav en totalf

ö

rlisning (Viggo Hinrich-sen) och en olycka med tv

å

 d

ö

dsfall (ammoniakutsl

ä

pp fr

ä

n fartyg i Landskrona hamn).

En beskrivning av n

å

gra av de allvarligaste svenska kemi­kalieolyckorna i hamn och till sj

ö

ss samt av en olycka i Medelhavet finns i avsnitt 2.3 i bilaga 2 till bet

ä

nkandet (SOU 1979:43) Ren tur - program f

ö

r milj

ö

s

ä

kra sj

ö

trans­porter (SOU 1979:44 s. 170-172).

Prop. 1982/83:87

97

3      Straff och skadest

å

nd. G

ä

llande ordning

3.1    Konventionsbest

ä

mmelser om straff och rapporte­ring av utsl

ä

pp

Sedan b

ö

rjan av 

å

r 1978 g

ä

ller 1954 

ä

rs internationella konvention till f

ö

rhindrande av havsvattnets f

ö

rorening genom olja (oljeskyddskonventionen) i den lydelse den f

å

tt genom 

ä

ndringar scm antogs 

å

iren 1952 och 1969. Det tidi­gare n

ä

mnda MARPOL-protokollet v

ä

ntas tr

ä

da i kraft om­kring 

å

rsskiftet 1982/83.

I oljeskyddskonventionens artikel 

VI 

f

ö

reskrivs att straffsatserna f

ö

r 

ö

vertr

ä

delser av f

ö

rbud att sl

ä

ppa ut olja skall vara tillr

ä

ckligt str

ä

nga f

ö

r att avskr

ä

cka fr

ä

n dylika 

ö

vertr

ä

delser. Medlemsstaterna skall l

ä

rana uppgifter till IMCO ora straff som har utd

ö

mts f

ö

r s

ä

dana 

ö

vertr

ä

delser. Enligt artikel 

X 

f

ä

r regeringen i en f

ö

r­dragsslutande stat anm

ä

la

ö

vertr

ä

delser av konventionen fr

ä

n ett fartygs sida till flaggstaten oavsett var 

ö

ver­tr

ä

delsen har 

ä

gt rum. Ora det f

ö

religger tillr

ä

ckliga sk

ä

l skall det i fartygets hemland inledas ett r

ä

ttsligt f

ö

r­farande mot fartygets 

ä

gare eller bef

ä

lhavare i anledning av f

ö

rseelsen. Flaggstaten skall underr

ä

tta regeringen i den andra staten och IMCO ora vilka

å

tg

ä

rder sora en anm

ä

lan om en 

ö

vertr

ä

delse av konventionen har lett till. Det f

ö

r­uts

ä

tts att underr

ä

ttelser skall l

ä

mnas 

ä

ven om anm

ä

lan inte har f

ö

ranlett n

ä

gon

å

tg

ä

rd.

Ä

ven i MAKPOL-konventionen finns s

ä

rskilda best

ä

mmelser om 

ö

vertr

ä

delser av de i konventionen uppst

ä

llda reglerna och om rapportering av s

å

dana 

ö

vertr

ä

delser. I artikel 4 f

ö

re­skrivs s

å

lunda att flaggstater f

ö

r sina fartyg skall raed-dela f

ö

rbud mot 

ö

vertr

ä

delser av konventionsbest

ä

mmelserna och f

ö

reskriva p

å

f

ö

ljder f

ö

r s

å

dana 

ö

vertr

ä

delser, obe­roende av var de intr

ä

ffar. Underr

ä

ttas en flaggstat om

7   Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 87

Prop. 1982/83:87

98

att n

å

got av dess fartyg 

ö

vertr

ä

tt en konventionsbest

ä

m­melse och finner den att tillr

ä

ckliga bevis f

ö

religger f

ö

r p

å

st

å

endet, skall den se till att ett r

ä

ttsligt f

ö

rfarande inleds s

å

 snart som m

ö

jligt. Vidare f

ö

reskrivs i artikel 4 att 

ö

vertr

ä

delser av konventionsbest

ä

mmelserna inom en f

ö

rdragsslutande stats jurisdiktion skall vara f

ö

rbjudna och belagda med p

å

f

ö

ljder i den statens - kuststatens -lag. N

ä

r en s

å

dan 

ö

vertr

ä

delse.intr

ä

ffar skall kuststaten antingen se till att ett r

ä

ttsligt f

ö

rfarande inleds i enlighet med dess lag eller tillhandah

å

lla flaggstaten upplysningar och bevis ora 

ö

vertr

ä

delsen. Den stat som l

ä

mnat upplysningar eller bevis till flaggstaten skall av denna informeras om de 

å

tg

ä

rder som vidtagits med anled­ning h

ä

rav. I en s

ä

rskild punkt i artikeln insk

ä

rps att straff som f

ö

reskrivs i en f

ö

rdragsslutande stats lag f

ö

r 

ö

vertr

ä

delse av konventionens best

ä

mmelser skall vara tillr

ä

ckligt str

ä

nga f

ö

r att avskr

ä

cka fr

å

n s

å

dana 

ö

ver­tr

ä

delser och att de skall vara lika str

ä

nga oavsett var 

ö

vertr

ä

delsen sker.

Enligt artikel 5 punkt 1 skall de f

ö

rdragsslutande parter­na samarbeta f

ö

r att uppt

ä

cka och beivra 

ö

vertr

ä

delser av konventionens best

ä

mmelser.

I linje med de f

ö

rdragsslutande parternas skyldighet att samarbeta f

ö

r att uppt

ä

cka och beivra 

ö

vertr

ä

delser av konventionens best

ä

mmelser ligger f

ö

reskrifterna i artikel 6 punkterna 3 och 4, enligt vilka det 

å

ligger dels varje f

ö

rdragsslutande part att till flaggstaten 

ö

verl

ä

mna bevis f

ö

r att fartyg 

ö

vertr

ä

tt konventionens utsl

ä

ppsbest

ä

ramel-ser, dels flaggstaten att unders

ö

ka s

å

dana fall och, om tillr

ä

ckliga bevis f

ö

religger, se till att ett r

ä

ttsligt f

ö

rfarande inleds i enlighet med dess lag. Flaggstaten skall underr

ä

tta den som rapporterat 

ö

vertr

ä

delsen och IMCO om vidtagna 

å

tg

ä

rder.

Enligt artikel 7 

ä

r ett fartyg, som otillb

ö

rligt kvarh

å

lls eller f

ö

rsenas p

å

 grund av 

å

tg

ä

rd enligt bl.a. artikel 4

Prop. 1982/83:87

99

eller 5 i konventionen, ber

ä

ttigat till ers

ä

ttning f

ö

r uppkommen f

ö

rlust eller skada.

3 . 2    Svenska straf-rbest

ä

mmelser

Som en bakgrund till straffbest

ä

mmelserna skall l

ä

.mnas en kortfattad redog

ö

relse om g

ä

llande f

ö

rbud mot vattenf

ö

ro­rening fr

å

n fartyg.

Inom Sveriges sj

ö

territorium och 

Ö

stersj

ö

omr

å

det utanf

ö

r detta r

å

der i princip f

ö

rbud mot utsl

ä

pp av olja fr

ä

n far­tyg. Enligt 2 kap. 2 

§

 f

ö

rsta stycket VFL f

å

r olja inte sl

ä

ppas ut d

ä

r utan skall beh

ä

llas ombord eller avl

ä

mnas till mottagningsanordningar f

ö

r olja. Vissa mycket begr

ä

n­sade undantag finns upptagna i f

ö

rordningen (1980:789) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg och i sj

ö

farts­verkets kung

ö

relse (SJ

Ö

FS 1980:48) raed samma namn. Vad som 

ä

r till

å

tet att sl

ä

ppa ut ar olja i s

å

 sm

å

koncentrationer att den inte skall kunna f

ö

rorsaka n

å

gon skada. F

ö

rbud mot utsl

ä

pp av olja inom andra vattenomr

å

den 

ä

n Sveriges sj

ö­

territorium och 

Ö

stersj

ö

omr

å

det utanf

ö

r detta har medde­lats av sj

ö

fartsverket i nyssn

ä

mnda kung

ö

relse. F

ö

r ut­sl

ä

pp av kemikalier finns i 

ö

verg

ä

ngsbest

ä

mraelserna till f

ö

rordningen en f

ö

reskrift om att l

ä

nsstyrelsebeslut med­delade med st

ö

d av 

ä

ldre lagstiftning alltj

ä

mt g

ä

ller in­till dess nya f

ö

reskrifter om f

ö

rbud mot utsl

ä

pp av s

ä

dana

ä

mnen har tr

ä

tt i kraft.

Har s

å

dana skadliga 

ä

mnen som. inte f

å

r sl

ä

ppas ut fr

å

n fartyg kommit ut till f

ö

ljd av en olycksh

ä

ndelse, g

ä

ller enligt 2 kap. 4 

§

 VFL att utsl

ä

ppet skall begr

ä

nsas s

å 

l

ä

ngt det 

ä

r m

ö

jligt.

De nu g

ä

llande ansvarsbest

ä

mmelserna f

ö

r 

ö

vertr

ä

delser av f

ö

rbud mot utsl

ä

pp av olja eller andra skadliga 

ä

mnen finns i 9 kap. VFL. ,Oen som upps

å

tligen eller av oaktsam-

Prop. 1982/83:87

100

het bryter mot utsl

ä

pps f

ö

rbuden i 2 kap. d

ö

ms till b

ö

ter eller f

ä

ngelse i h

ö

gst tv

å

å

r, om inte g

ä

rningen 

ä

r belagd med str

ä

ngare straff i brottsbalken (1 

§

). Till samma straff d

ö

ms bef

ä

lhavaren, om han har brustit i den tillsyn som beh

ö

vs f

ö

r att ett otill

å

tet utsl

ä

pp inte skall ske. Har bef

ä

lhavaren 

ö

verl

å

tit ansvaret f

ö

r tillsynen 

ö

ver hanteringen ombord av skadliga 

ä

mnen till visst bef

ä

l eller om visst bef

ä

l har s

å

dant ansvar till f

ö

ljd av tj

ä

nstens beskaffenhet, g

ä

ller detta i st

ä

llet det bef

ä

let (2 

§

). 

Ä

ven fartygets redare eller 

ä

gare kan d

ö

mas f

ö

r utsl

ä

pp i strid mot lagen eller mot f

ö

reskrifter som har meddelats med st

ö

d av den sora om han sj

ä

lv hade beg

å

tt g

ä

rningen, om han underl

å

tit att g

ö

ra vad som sk

ä

ligen kunnat fordras av honom f

ö

r att f

ö

rhindra det intr

ä

ffade 

(6 

§

) .

I den lagstiftning som g

ä

llde f

ö

re den 1 januari 1981 var straffskalan f

ö

r s

å

dana brott b

ö

ter eller f

ä

ngelse i h

ö

gst ett 

å

r. Bakgrunden till h

ö

jningen av straffmaximum till f

ä

ngelse i h

ö

gst tv

å

å

r finns angiven i prop. 1979/80:167 s. 38 ff. D

ä

r framh

å

lls bl.a. att h

ö

jningen av straffmaxi­mum 

ä

r ett uttryck f

ö

r de rya v

ä

rderingar som har vuxit fram i takt med de allt fler uppm

ä

rksammade oljeutsl

ä

pp som har f

ö

rekommit under senare 

ä

r.

Den str

ä

ngare syn p

ä

 milj

ö

brott som dessa straffsk

ä

rpning­ar ger uttryck f

ö

r g

å

r igen i de 

ä

ndringar sora riksdagen nyligen har beslutat i milj

ö

skyddslagen (1969:387) och brottsbalken. I fr

å

ga om brott mot milj

ö

skyddslagen har straffmaximum, h

ö

jts fr

å

n ett till tv

å

- 

å

rs f

ä

ngelse. P

ä

-f

ö

ljdssystemet har vidare f

ö

rst

ä

rkts med en avgiftssank­tion (milj

ö

skyddsavgift). I brottsbalken har f

ö

rts in nya best

ä

mmelser om milj

ö

brott och v

ä

llande till milj

ö

st

ö

r­ning. Dessa brott avser bl.a. f

ö

rorening av vatten p

å

 ett s

ä

tt som medf

ö

r eller kan medf

ö

ra h

ä

lsorisker f

ö

r m

ä

nni­skor eller skador p

å

 djur eller v

ä

xter, som inte 

ä

r av ringa betydelse. Straffskalan f

ö

r milj

ö

brott och v

å

llande

Prop. 1982/83:87

101

till milj

ö

st

ö

rning 

ä

r b

ö

ter eller f

ä

ngelse i h

ö

gst tv

å

ä

r. F

ö

r grova fall av milj

ö

brott skall g

ä

rningsmannen d

ö

mas till f

ä

ngelse l

ä

gst sex m

å

nader och h

ö

gst sex 

å

r. Detta inneb

ä

r att brott mot VFL, t.ex. utsl

ä

pp av olja i strid mot g

ä

llande best

ä

mmelser, kan medf

ö

ra straff enligt brottsbalken, om handlingen samtidigt utg

ö

r grovt milj

ö­

brott.

Det b

ö

r ocks

å

 p

å

pekas, att riksdagen har beslutat om en h

ö

jning av minimi- och maximibeloppen f

ö

r b

ö

ter i brotts­balken (prop. 1980/81:38, JuU 15, rskr 115, SFS 1980: 1133). Av intresse i detta sammanhang 

ä

r fr

ä

mst att dags-botens storlek, som f.n. kan uppg

å

 till h

ö

gst 500 kr., fr.o.m. den 1 januari 1982 kan fastst

ä

llas till h

ö

gst 1 000 kr. Avsikten med reformen var att justera beloppens storlek med h

ä

nsyn till penningv

ä

rdets fall. Av f

ö

rarbe­tena framg

å

r att h

ö

jningarna inte 

ä

r avsedda att rubba de principer som f.n. ligger till grund f

ö

r best

ä

mmande av dagsbotsbeloppen och att de inte kommer att f

å

 betydelse f

ö

r andra fall 

ä

n d

ä

 ett s

ä

rskilt l

å

gt eller s

ä

rskilt h

ö

gt dagsbotsbelopp skall best

ä

mmas.

3.3    Till

ä

mpningen av de svenska straffbest

ä

mmelserna

Det finns ingen sammanst

ä

llning av domstolarnas praxis i m

å

l som innefattar 

ö

vertr

ä

delser av lagstiftningen om 

å

t­g

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg. Dorastolarna 

ä

r inte skyldiga att expediera domar i s

å

dana m

å

l till sj

ö­

fartsverket eller kustbevakningen. 

Ä

ven om alla domar under senare 

å

r inte finns samlade torde det vara m

ö

jligt att genom exempel visa hur 

ö

vertr

ä

delser av utsl

ä

ppsf

ö

rbu­den har bed

ö

mts. Det b

ö

r dock p

å

pekas att alla domar sora refereras 

ä

r meddelade f

ö

re den 1 januari 1981, d

å

 de nya best

ä

mmelserna med h

ö

gre straffmaximum tr

ä

dde i kraft.

P

å

f

ö

ljderna har i allm

ä

nhet stannat vid dagsb

ö

ter. 

Å

r 1977 d

ö

mdes dock en 

ö

verstyrman p

å

ett grekiskt tankfartyg till

Prop. 1982/83:87

102

f

ä

ngelse en manad f

ö

r ett utsl

ä

pp av minst 70 ton tjock­olja i Asker

ö

fjorden. Utsl

ä

ppet 

ä

gde rum i samband med purapning av olja fr

ä

n en lasttank till sloptanken. Genom. att inte kontrollera niv

å

n i sloptanken brast 

ö

verstyrman­nen av oaktsamhet i den tillsyn som erfordrades f

ö

r att olja inte skulle komma ut fr

ä

n fartyget. En matros som beordrats att vakta sloptanken d

ö

mdes 

ä

ven han f

ö

r bris­tande tillsyn till 25 dagsb

ö

ter 

å

 10 kr.- (dom den 17 mars 1977) .

Ett flertal domar g

ä

ller oljeutsl

ä

pp' inom hamnomr

å

den. Av dessa kan f

ö

ljande omn

ä

mnas.

1.

Ett utsl

ä

pp av oljeblandat slagvatten i 

Ö

stra hamnen i Lidk

ö

ping medf

ö

rde 20 dagsb

ö

ter a 3 5 kr. Den d

ö

mde hade beordrat pumpning av slagvattnet utan att f

ö

rvissa sig om g

ä

llande regler och om att slagvattnet inte inneh

ö

ll olja (dom den 17 september 1980).

2.

En maskinchef p

å

 ett svenskt fartyg d

ö

mdes f

ö

r ett liknande utsl

ä

pp i samma hamn till 25 dagsb

ö

ter 

å

 20 kr. Kan hade som ansvarigt bef

ä

l inte uppm

ä

rksammat att det utpumpade slagvattnet inneh

ö

ll mellan 1,5 och 2 kubikmeter olja. Oljeutsl

ä

ppet medf

ö

rde att ett cirka 2 x 30 meter stort omr

å

de f

ö

rorenades (dom den 14 november 1979).

3.

En maskinchef p

å

 ett brasilianskt fartyg hade av oakt­samhet l

å

tit sl

ä

ppa ut 100-200 liter olja vid Lindholms­kajen i G

ö

teborg. Oaktsamheten bestod i att han inte l

å

tit spola ren r

ö

rledning och pump f

ö

re lossningen. G

ä

rningen f

ö

ranledde 40 dagsb

ö

ter 

å

 30 kr. (dom den 25 oktober 1977).

4.

En 

ö

verstyrman p

å

ett svenskt fartyg f

ö

rorsakade av oaktsamhet ett utsl

ä

pp av minst 1 000 liter olja i Skar­vikshamnen i G

ö

teborg. En del av oljan drev ut till havs. 

Ö

verstyrmannen, som hade underl

å

tit att k.ontrollera att en

Prop. 1982/83:87

103

ventil till en av tankarna varit st

ä

ngd, d

ö

mdes till 30 dagsb

ö

ter 

å

 25 kr. (dom den 15 juni 1976).

5. En styrman p

å

ett svenskt tankfartyg som vid tv

ä

till­f

ä

llen i olika hamnar brustit i tillsyn vid lossning av olja genom att bl.a. inte kontrollera att ventiler var st

ä

ngda d

ö

mdes f

ö

r de oljeutsl

ä

pp han v

å

llade och f

ö

r en f

ö

rseelse mot sj

ö

trafikf

ö

rordningen till 110 dagsb

ö

ter 

å

 24 kr. (dom den 8 december 1975) .

Ett argentinskt torrlastfartyg fick grundk

ä

nning p

å

danskt farvatten med p

å

f

ö

ljd att bunkertankarna skadades. Bef

ä

l­havaren fortsatte resan till G

ö

teborg utan att vidta n

å

gon 

å

tg

ä

rd f

ö

r att f

ö

rhindra att olja str

ö

mmade ut. Under f

ä

r­den till G

ö

teborg l

ä

ckte 

å

tminstone 50 ton tjockolja ut i norra delen av 

Ö

resund. Den f

ö

rdes av str

ö

m och vind mot Ven och mot kuststr

ä

ckan mellan Helsingborg och Kullen samt f

ö

rorenade str

ä

nderna och skadade fiskeredskap och sj

ö

f

å

gel p

å

 ett flertal platser. Saneringskostnaderna ber

ä

knades uppg

å

 till 500 000 kr. Bef

ä

lhavaren ans

å

gs i vart fall av oaktsamhet ha brutit mot g

ä

llande best

ä

mmel­ser och d

ö

mdes till 100 dagsb

ö

ter a 15 kr. (dom den 27 oktober 1976).

En liknande h

ä

ndelse g

ä

llde bef

ä

lhavaren p

ä

ett grekiskt tankfartyg. Fartyget hade grundst

ö

tt i Nordsj

ö

n utanf

ö

r Danmarks v

ä

stkust. Det hade utan att skadorna kontrollera­des och utan att ta kontakt raed svenska myndigheter fort­satt resan till Karlshamn och d

ä

r p

å

b

ö

rjat lossning av lasten. Utsl

ä

ppet ledde till att Sk

å

nekusten f

ö

rorenades fr

å

n Falsterbo till Karlshamn. Saneringskostnaderna har enligt uppgift uppg

å

tt till 495 000 kr. Bef

ä

lhavaren d

ö

mdes till 100 dagsb

ö

ter 

å

 25 kr. (dom den 29 noveraber 1977).

Ett tankfartyg p

ä

140 000 ton registrerat i Libyen var p

ä 

v

ä

g till Byfjorden och skulle passera under Tj

ö

rnbron. F

ö

r

Prop. 1982/83:87

104

att komma under bion m

å

ste extra barlast tas in. Efter passagen pumpades den ut igen tillsaramans med r

å

olja och tjock br

ä

nnolja. Enligt den norske bef

ä

lhavaren var utsl

ä

ppet ca 50 liter. Emellertid s

ö

lades str

ä

nderna ner med olja och sj

ö

f

å

gel skadades. 10 ton olja togs upp av kustbevakningen. Saneringskostnaderna 

ö

versteg 100 000 kr. Bef

ä

lhavaren d

ö

mdes till 75 dagsb

ö

ter a 25 kr.

3.4    Straff i vissa andra l

ä

nder

N

å

gon sammanst

ä

llning av den praxis som andra stater till

ä

mpar i fr

å

ga om straffm

ä

tning f

ö

r olagliga utsl

ä

pp existerar inte. Rapporter s

ä

nds emellertid till IMCO fr

ä

n ett antal medlemsl

ä

nder och publiceras i havsmilj

ö

komrait-t

é

ns (MEPC) handlingar. I de flesta fall 

ö

vers

ä

nder rap­portlandet 

ä

rendet till flaggstaten f

ö

r eventuella 

å

tg

ä

r­der. Detta inneb

ä

r att uppgifter om straff saknas i fler­talet fall. K

ä

r nedan l

ä

mnas dock n

å

gra exempel p

å

de straffsatser andra stater till

ä

mpar.

3.4.1  Australien

Fr

å

n en rapport till MEPC om oljeutsl

ä

pp under 

ä

r 1979 har f

ö

ljande uppgifter ora u-

ö

mda b

ö

ter h

ä

mtats. Samtliga fall g

ä

ller utsl

ä

pp i hamnar och vid oljepirar.

1.   B

ö

ter 400 australiensiska dollar f

ö

r ett utsl

ä

pp p

å

 90

liter olja. 

Ö

verfyllning av tank vid bunkring.

2.

B

ö

ter 600 dollar f

ö

r utsl

ä

pp av 450 liter olja i hamn.

3.

B

ö

ter 200 dollar f

ö

r utsl

ä

pp av 20 liter r

å

olja i hamn.

4.

B

ö

ter 500 dollar f

ö

r utsl

ä

pp av l

ä

nsvatten i hamn.

Prop. 1982/83:87

105

5.

B

ö

ter 400 dollar f

ö

r

ö

ver fyllning av tank vid lastning.

6.

B

ö

ter 500 dollar f

ö

r oljeutsl

ä

pp p

å

 45 x 3 meter.

7.

B

ö

ter 2 500 dollar f

ö

r utsl

ä

pp av 200 liter bensin. 

Ö

verfyllning.

8.

B

ö

ter 5 000 dollar f

ö

r utsl

ä

pp av dieselolja vid bunk­ring i hamn.

9.

B

ö

ter 1 000 dollar f

ö

r oljeutsl

ä

pp vid barlastnings-operationer.

10.

B

ö

ter 1 500 dollar f

ö

r utsl

ä

pp orsakat av opluggat spygatt vid bunkring.

11.

B

ö

ter 700 dollar f

ö

r litet oljeutsl

ä

pp fr

ä

n en lasttank i hamn.

12.

B

ö

ter 400 dollar f

ö

r

ö

verfyllning av tank vid lastning (oljepir).

En australiensisk dollar motsvarar drygt 5 svenska kr. De utd

ö

mda b

ö

terna varierar mellan drygt 1 000 kr. och drygt 25 000 kr.

Lagstiftningen i Australien stadgar i flera sammanhang h

ä

rdare straff f

ö

r juridiska personer 

ä

n f

ö

r enskilda. Som exempel p

å

detta kan n

ä

mnas att, om ett fr

ä

mmande tankfar­tyg bryter mot utf

ä

rdade villkor f

ö

r tilltr

ä

de till en australiensisk hamn, kan b

å

de bef

ä

lhavaren och fartygets 

ä

gare straffas med 10 000 dollar i b

ö

ter eller 

ä

garen, om denne 

ä

r en juridisk person, raed 40 000 dollar i b

ö

ter.

Prop. 1982/83:87

106

3.4.2     Frankrike

Frankrike har till MEPC rapporterat 56 

ö

vertr

ä

delser av oljeskyddskonventionen

ä

r 1978 och 61 

ö

vertr

ä

delser 

å

r 1979. Huvuddelen av utsl

ä

ppen har uppt

ä

ckts och fotografe­rats av flygplan. De flesta utsl

ä

ppen har gjorts utanf

ö

r franskt territorialvatten. I dessa fall har saken anm

ä

lts till resp. flaggstat. Utsl

ä

pp p

ä

 franskt territorialvatten har pr

ö

vats av franska dorastolar. Ett oljeutsl

ä

pp i Mar­seilles hamn orsakat av felaktig anv

ä

ndning av utrustning­en medf

ö

rde 10 000 francs i b

ö

ter f

ö

r bef

ä

lhavaren. Ett utsl

ä

pp av olja fr

å

n sloptanken p

ä

 ett brittiskt fartyg blev ett 

ä

rende f

ö

r domstolen i Cherbourg. Fartyget fick betala en s

ä

kerhet p

å

 50 000 francs. Ett panamafartyg som sl

ä

ppt ut mellan 100 och 200 liter olja fick st

ä

lla s

ä

ker­het f

ö

r 100 000 francs medan 

ä

rendet utreds av de franska myndigheterna.

3.4.3  Grekland

I den grekiska rapporten till MEPC:s m

ö

te i april 1981 finns en f

ö

rteckning 

ö

ver utd

ö

mda straff under 

ä

r 1979 f

ö

r

ö

vertr

ä

delser av den grekiska lagen om f

ö

rhindrande av f

ö

rorening. F

ö

rteckningen tar upp 69 fall, d

ä

r b

ö

ter 

å

d

ö

mts b

ä

de greker och utl

ä

nningar (d

ä

ribland ett par svenska fartyg). Inga detaljer om utsl

ä

ppens storlek finns angivna, men huvuddelen av 

ö

vertr

ä

delserna synes ha 

ä

gt rum i olika grekiska hamnar. De utd

ö

mda b

ö

tesstraffen varierar mellan 20 000 och 800 000 drachmer, dvs. mellan ca 1 900 kr. och ca 76 000 kr.

Rapporten inneh

å

ller mer detaljerade upplysningar betr

ä

f­fande grekiska fartyg som av fr

ä

mmande stater har anm

ä

lts f

ö

r 

ö

vertr

ä

delser av 1954

å

rs oljeskyddskonvention. F

ö

l­jande 

ö

vertr

ä

delser har medf

ö

rt att b

ö

ter d

ö

mts ut i Grekland.

Prop. 1982/83:87

107

1.

Ett drygt 6 km l

å

ngt och 50 meter brett oljeutsl

ä

pp utanf

ö

r Frankrike. B

ö

ter 30 000 drachmer (ca 2 850 kr.).

2.

Ett 24 km l

å

ngt och drygt 100 meter brett oljeutsl

ä

pp utanf

ö

r USA. B

ö

ter 150 000 drachmer (ca 14 250 kr.).

3.

Ett 4,5 km l

ä

ngt och 50 meter brett oljeutsl

ä

pp utanf

ö

r Frankrike. B

ö

ter 30 000 drachmer (ca 2 850 kr.).

4.

Utsl

ä

pp som resulterade i ett 4,5 km l

å

ngt och 800 me­ter brett b

ä

lte av tjock, svart olja utanf

ö

r Storbri­tannien. B

ö

ter 30 000 drachmer (ca 2 850 kr.).

5.

Ett 4,5 km l

ä

ngt oljeb

ä

lte utanf

ö

r USA. B

ö

ter 150 000 drachmer (ca 14 250 kr.).

5. Vid l

ä

ktring av oljelast till en kusttanker i Easthara Channel i Storbritannien kom olja ut i vattnet. B

ö

ter 80 000 drachmer (ca 7 500 kr.).

7.

Ett 11 km och 50 meter brett oljeb

ä

lte utanf

ö

r Japan. B

ö

ter 150 000 drachmer (ca 14 250 kr.).

8.

Ett drygt 30 km l

ä

ngt och 13-18 meter brett oljeut­sl

ä

pp utanf

ö

r Storbritannien. B

ö

ter 3 000 dollar (ca 13 000 kr.).

3.4.4  Japan

Japan har till MEPC 

ö

verl

ä

mnat en f

ö

rteckning

ö

ver 185 fall, d

ä

r japanska och utl

ä

ndska fartyg har b

ö

tf

ä

llts f

ö

r Oljeutsl

ä

pp under 

å

ren 1978 och 1979. Utsl

ä

ppen har mesta­dels 

ä

gt rum i hamn. Uppgifter om utsl

ä

ppens storlek sak­nas. De utd

ö

rada b

ö

tesbeloppen varierar raellan 10 000 och 300 000 yen (fr

ä

n 

ca  

215 kr. till ca 6 450 kr.). I ett

Prop. 1982/83:87

108

flertal fall har b

å

de bef

ä

l orabord och fartygets 

ä

gare d

ö

rats till b

ö

ter samtidigt. 

Ä

garen har flera g

å

nger f

å

tt ett dubbelt s

å

 h

ö

gt b

ö

tesstraff sora bef

ä

lhavaren eller maskinchefen.

Ett japanskt fartyg, som rapporterats f

ö

r ett 9 km l

å

ngt oljeutsl

ä

pp utanf

ö

r Canada d

ö

mdes av japanska myndigheter till b

ö

ter 50 000 yen (ca 1 100 kr.).

3.4.5  Panama

Panama har underr

ä

ttat MEPC om att tv

å

 anm

ä

lningar om oljeutsl

ä

pp utanf

ö

r Frankrikes kuster efter unders

ö

kningar f

ö

ranlett b

ö

tesstraff f

ö

r panamafartyg.

1.

Ett oljeutsl

ä

pp 

p 

5 700 x 20 meter 90 nautiska mil fr

ä

n lie d'01eron medf

ö

rde b

ö

ter p

ä

 5 000 US-dollar (drygt 20 000 kr.).

2.

Ett oljeutsl

ä

pp p

ä

 5-7 nautiska mil x 50 meter utanf

ö

r Cap de la Hague medf

ö

rde ett b

ö

tesstraff p

ä

2 000 US-dollar (drygt 8 000 kr.).

3.4.6  Storbritannien

I den senaste redovisningen fr

ä

n Storbritannien till MEPC finns en tabell med kortfattade upplysningar om de straff som under 

å

r 1979 utd

ö

mts f

ö

r oljeutsl

ä

pp i brittiska ham­nar. Det r

ö

r sig om ett 50-tal fall. I de flesta fallen har bef

ä

lhavaren d

ö

mts, men m

ä

nga g

å

nger har fartygets 

ä

gare varit den som blivit b

ö

tf

ä

lld. B

ö

tesbeloppen 

ä

r i m

ä

nga fall avsev

ä

rt h

ö

gre 

ä

n de belopp sora brukar d

ö

mas ut i Sverige. Bland de h

ö

gsta b

ö

tesbeloppen enligt tabellen kan n

ä

mnas 25 000 pund (ca 250 000 kr.), 12 000 pund (ca 120 000 kr.) och flera fall av 5 000 pund (ca 50 000 kr.).

Prop. 1982/83:87

109

1

ett fall s

ä

nktes b

ö

tesstraffet efter 

ö

verklagande fr

å

n 20 000 pund till 750 pund. Bef

ä

lhavaren p

å

ett svenskt fartyg d

ö

mdes till b

ö

ter p

ä

 1 000 pund (ca 10 000 kr.). Straffen var bara i undantagsfall l

ä

gre 

ä

n 200 pund (ca

2

000 kr. och l

å

g i flertalet fall raellan 500 och 1 000 pund (5 000-10 000 kr.).

Den brittiska rapporten inneh

å

ller vidare uppgifter om brittiska fartyg som rapporterats av andra stater f

ö

r 

ö

vertr

ä

delser av 1954 

å

rs oljeskyddskonvention. I f

ö

ljande fall har engelska domstolar utd

ö

mt b

ö

tesstraff.

1.    F

ö

r ett oljeutsl

ä

pp utanf

ö

r Floridas 

ö

stkust d

ö

mdes det

brittiska fartygets bef

ä

lhavare till 3 000 pund (ca

30 000 kr.) i b

ö

ter och fartygets 

ä

gare till 7 000 pund (ca 70 000 kr.) i b

ö

ter, dvs. sammanlagt omkring 100 000 kr. i b

ö

ter (dom den 16 november 1979).

2.

Ett 10 nautiska mil l

ä

ngt och 50 meter brett oljeut­sl

ä

pp som uppt

ä

cktes av tv

ä

 norska helikoptrar resulte­rade i 1 500 pund (ca 15 000 kr.) i b

ö

ter f

ö

r bef

ä

lha­varen och lika mycket f

ö

r fartygets 

ä

gare (dom den 17 juli 1980).

3.

Ett 13 nautiska mil l

å

ngt och 60 meter brett oljeut­sl

ä

pp som uppt

ä

cktes av ett holl

ä

ndskt flygplan resul­terade i 500 pund (ca 5 000 kr.) i b

ö

ter f

ö

r fartygets 

ä

gare och 200 pund (ca 2 000 kr.) i b

ö

ter f

ö

r bef

ä

lha­varen (dom den 17 mars 1980).

4.

Ett 10 nautiska mil l

ä

ngt och 15-20 meter brett oljeut­sl

ä

pp som uppt

ä

cktes av ett japanskt patrull flygplan resulterade i 5 000 pund (ca 50 000 kr.) i b

ö

ter f

ö

r bef

ä

lhavaren och lika mycket f

ö

r 

ä

garen i underr

ä

tten. Efter 

ö

verklagande reducerades b

ö

tesstraffen till 1 000 pund (ca 10 000 kr.) f

ö

r 

ä

garen och 250 pund (ca 2 500 kr.) f

ö

r bef

ä

lhavaren (dom i underr

ä

tten den 27 juni 1980) .

Prop. 1982/83:87

110

En sammanst

ä

llning av oljeutsl

ä

pp fr

å

n fr

ä

mmande lands fartyg sora rapporterats av brittiska myndigheter till resp. flaggstat visar att bara 

å

tta av 72 rapporter hade f

ö

ranlett bestraffninr-ar. I m

å

nga fall uppgav flaggsta­terna att det inte f

ö

rel

å

g tillr

ä

cklig bevisning f

ö

r f

ä

l­lande domar.

3.5    Skadest

å

nd

Oljeutsl

ä

pp till sj

ö

ss kan medf

ö

ra skador av s

å

dan omfatt­ning att en enskild redare inte har m

ö

jlighet att ers

ä

tta dessa. F

ö

r att ber

ä

ttigade ers

ä

ttningsanspr

å

k skall kunna "tillgodoses har antagits s

å

v

ä

l internationella konventio­ner om skadest

å

ndsskyldighet f

ö

r oljeskador till sj

ö

ss som frivilliga skadest

ä

nds

å

taganden fr

ä

n tankerredarnas och oljebolagens sida.

Vid en konferens i Bryssel 

ä

r 1959 antogs den internatio­nella konventionen om ansvarighet f

ö

r skada orsakad av f

ö

rorening genom olja, vanligen kallad ansvarighetskonven­tionen. Enligt denna 

ä

r 

ä

garen till varje fartyg som transporterar best

ä

ndig olja som bulklast skyldig att obe­roende av v

å

llande ers

ä

tta skada genom f

ö

rorening av olja fr

ä

n fartyget. Konventionen g

ä

ller endast skador som upp­kommer inom f

ö

rdragsslutande staters, omr

å

den eller inom deras territorialvatten. 

Ä

garens ansvarighet f

ö

r en och samma olycka 

ä

r begr

ä

nsad enligt s

ä

rskilda regler till omkring 3 50 kr. per ton av fartygets d

ö

dvikt. Dessutom g

ä

ller ett absolut maximum av ca 70 milj. kr. Ansvarighe­ten enligt konventionen skall vara t

ä

ckt av obligatorisk f

ö

rs

ä

kring eller av s

ä

kerhet av annat slag. Fartyg med mindre last 

ä

n 2 000 ton olja omfattas dock inte av f

ö

r­s

ä

kringsplikten. Det 

å

ligger den stat d

ä

r fartyget 

ä

r registreiat att se till att f

ö

rs

ä

kringsplikten uppfylls. Ett s

ä

rskilt f

ö

rs

ä

kringscertifikat skall medf

ö

ras ombord p

å

 fartyget.

Prop. 1982/83:87

111

Redan vid sin tillkomst bed

ö

mdes allm

ä

nt att ansvarighets­konventionen inte gav de skadelidande ett tillr

ä

ckligt skydd. F

ö

r att r

å

da bot p

å

detta utarbetades inom IMCO ett f

ö

rslag till en konvention om uppr

ä

ttandet av en interna­tionell oljeskadefond avsedd att komplettera ansvarighets­konventionen. P

å

 grundval av detta f

ö

rslag antogs vid en konferens i Bryssel 

å

r 1971 en internationell konvention om uppr

ä

ttandet av en internationell fond f

ö

r ers

ä

ttning av skada orsakad av f

ö

rorening genom olja, den s.k. fond­konventionen . Genom den inr

ä

ttades en internationell fond f

ö

r bestridande av ers

ä

ttning f

ö

r skada orsakad genom oljef

ö

rorening. Konventionen kan tilltr

ä

das endast av sta­ter som har tilltr

ä

tt ansvarighetskonventionen. Avgift till fonden skall betalas av var och en som i en fondstat tar emot en 

å

rlig kvantitet sj

ö

transporterad r

å

olja och tjock eldningsolja som 

ö

verstiger 150 000 ton. Avgifterna utg

å

r i f

ö

rra av grundavgifter och 

å

rsavgifter. Ers

ä

ttning fr

å

n fonden till de skadelidande utg

å

r dels n

ä

r det inte f

ö

religger n

å

gon ansvarighet enligt ansvarighetskonventio­nen, dels n

ä

r varken fartygs

ä

garen eller hans f

ö

rs

ä

krings­givare kan betala de ers

ä

ttningar de skall utge enligt ansvarighetskonventionen och dels n

ä

r skadorna 

ö

verstiger det begr

ä

nsningsbelopp som g

ä

ller f

ö

r fartygs

ä

garens an­svarighet .

Sverige har tilltr

ä

tt b

å

de ansvarighetskonventionen och fondkonventionen. Dessa tr

ä

dde i kraft 

å

r 1975 resp. 

å

r 1978. Den svenska lagstiftningen p

ä

omr

å

det - lagen (1973:1198) om ansvarighet f

ö

r oljeskada till sj

ö

ss och lagen (1973:1199) om ers

ä

ttning fr

å

n den internationella oljeskadefonden - inneh

å

ller f

ö

reskrifter som motsvarar best

ä

mmelserna i konventionen.

De frivilliga 

ö

verenskommelserna, Tovalop (Tanker Owners Voluntary Agreement concerning Liability for Oil Pollu­tion) och Cristal (Contract Regarding an Interim Supple­ment to Tanker Liability for Oil Pollution) 

ö

verensst

ä

mmer

Prop. 1982/83:87

112

efter 

ä

ndringar 

ä

r 1978 n

ä

ra med konventionerna. I vissa avseenden g

å

r dock 

ö

verenskommelserna l

ä

ngre 

ä

n konventio­nerna .

Tovalop - tankerredarnas 

ö

verenskommelse - inneb

ä

r i hu­vudsak f

ö

ljande.

N

ä

rhelst ett tankfartyg, 

ä

gt av n

å

gon som tillh

ö

r Tova­lop, f

ö

rorsakar ett oljeutsl

ä

pp, skall redaren antingen sj

ä

lv sanera eller - utan att v

ä

nta p

ä

 att' 

ä

rendet blivit f

ö

rem

å

l f

ö

r r

ä

ttslig pr

ö

vning - inom sk

ä

lighetens ram gottg

ö

ra ber

ö

rd regering f

ö

r havda kostnader.

Detta redarens 

å

tagande skall g

ä

lla oberoende av v

ä

rdsl

ö

s-het, dvs. efter principen om strikt ansvar. Om tvistighe-ter skulle uppst

å

 med vederb

ö

rande regering, skall'redaren vara beredd att g

å

med p

å

 skiljedom.

Redarens maximala ansvar begr

ä

nsas i 

ö

verenskommelsen till 160 dollar per ton av det fartygs bruttodr

ä

ktighet fr

ä

n vilket oljan kommit och till 16,8 milj. dollar f

ö

r varje tankfartyg som varit inblandat i en olycka.

Varje tankfartygsredare, som skrivit under Tovalop, 

å

tar sig d

ä

rmed ers

ä

ttningsskyldighet med upp till 16,8 milj. dollar per tankfartyg enligt Tovalops ansvarighetsregler. F

ö

r detta 

å

tagande kan redarna t

ä

cka sig genom f

ö

rs

ä

kring, vanligen genom n

å

gon av de s.k. Protection and Inderanity Clubs, P &margin-right:0cm;margin-bottom: 0cm;margin-left:1.0pt;margin-bottom:.0001pt'> Tovalop administreras av ett s

ä

rskilt organ, the Interna­tional Tanker Owners Pollution Federation Ltd. Detta har inte n

å

gra s

ä

rskilda fonder f

ö

r kompensationsutbetalning­ar, men erforderliga medel st

ä

lls till f

ö

rfogande av P &font-family:Verdana'>

Prop. 1982/83:87

113

Tovalop tr

ä

dde i kraft i oktober 1969 och omfattar nu mer 

ä

n 97 procent av v

ä

rldens tankfartygstonnage.

Cristal inneb

ä

r att 

ä

garna till oljelasterna st

ä

ller er­forderliga medel till f

ö

rfogande, varigenom alla som lider skada f

ö

rorsakad av tankfartyg, s

å

v

ä

l nationer som enskil­da, kan erh

å

lla ers

ä

ttning. Denna ers

ä

ttning

ö

kade det maximala belopp, som kan betalas ut vid varje olyckstill­f

ä

lle, till 36 milj. dollar. Cristal svarar allts

å

f

ö

r skillnaden raellan den ers

ä

ttning som l

ä

mnas av Tovalop och vanliga ansvarsf

ö

rs

ä

kringar samt de verkliga kostnaderna f

ö

r f

ö

rluster eller skador.

F

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att Cristal skall tr

ä

da in 

ä

r att ber

ö

rd last 

ä

gs av en Cristalmedlem, att tankfartyget som trans­porterar denna last 

ä

r medlem av Tovalop och att redari.;n i princip 

ä

r ansvarig enligt ansvarighetskonventionens best

ä

mmelser.

Medlemmar av Cristal 

ä

r oljebolag som sj

ä

lva eller genom sina dotterbolag svarar f

ö

r 90-95 procent av all r

å

olja ooh eldningsolja, som transporteras 

ö

ver v

ä

rldshaven.

Skadest

å

nd, som godk

ä

nts av Cristal betalas med medel som satsas av medlemsf

ö

retagen i proportion till dessas andel av de totalt till importhamnar och raffinaderier transpor­terade kvantiteterna r

å

olja och eldningsolja.

8    Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 87

Prop. 1982/83:87

114

4

Företaqsböter,    sanktionsavgifter   och   förverkande

4.1

Inledning

I den departementspromemoria som l

å

g till grund f

ö

r don nya lagstiftningen om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

ä

n fartyg n

ä

randes som en t

ä

nkbar 

å

tg

ä

rd f

ö

r att ytterligare minska antalet olagliga utsl

ä

pp av olja m.m. n

å

gon form av ekonomisk p

å

f

ö

ljd som riktar sig mot dem som kan ha ekono­misk vinning av s

å

dana brott. Det framh

ö

lls att f

ö

rslag om en ny ekonomisk p

å

f

ö

ljd hade lagts fram i bet

ä

nkandet (Ds Ju 1978:5) F

ö

retagsb

ö

ter, som inneh

å

ller en kartl

ä

ggande unders

ö

kning av korporativt ansvar, och i departementspro­memorian (Ds Ju 1979:10) F

ö

retagsb

ö

ter, sora inneh

å

ller f

ö

rslag till lagtexter. Fr

å

gan om att inf

ö

ra en ny ekono­misk p

å

f

ö

ljd och den n

ä

rmare utformningen av en s

å

dan bor­de 

ö

verv

ä

gas sedan bet

ä

nkandet och promemorian hade re­missbehandlats. Dessa utsattes emellertid under remissbe­handlingen f

ö

r skarp kritik i bl.a. 

å

tskilliga grundl

ä

g­gande delar.

I justitiedepartementet har nyligen lagts fram en departe-mentspromeraoria, (Ds Ju 1981:3) Ekonomiska sanktioner vid brott i n

ä

ringsverksarahet, som ber

ö

r hith

ö

rande fr

å

gor. De d

ä

r redovisade f

ö

rslagen utg

å

r ifr

å

n att man b

ö

r 

ö

verge tanken p

å

 en bestraffande sanktion mot f

ö

retag och i st

ä

l­let inrikta sig p

å

 en effektivisering av f

ö

rverkandeinsti­tutet. Det f

ö

resl

å

s s

å

lunda att man inf

ö

r en m

ö

jlighet att f

ö

rverka v

ä

rdet av s

å

dana ekonomiska f

ö

rdelar som - direkt eller indirekt - har uppkommit i ett f

ö

retag i anledning av att n

å

gon bland personalen har gjort sig skyldig till ett brott i den n

ä

ringsverksarahet som det 

ä

r fr

å

ga om.

F

ö

r s

å

dana fall d

ä

r f

ö

rverkande framst

å

r som otillr

ä

ckligt uttalas i promemorian att det ibland kan vara l

ä

mpligt att

Prop. 1982/83:87

115

sanktionera 

ö

vertr

ä

delserna med s

ä

rskilda avgifter. H

ä

rmed 

å

syftas avgifter av den typ som i senare 

å

rs lagstift­ningsarbete i 

ö

kande utstr

ä

ckning kommit till anv

ä

ndning som ekonomiska sanktioner vid sidan av eller i st

ä

llet f

ö

r skadest

å

nd, vite, b

ö

ter och f

ö

rverkande. Avgifter av detta slag - i promemorian kallade sanktionsavgifter - 

ä

r ofta knutna till vissa best

ä

mmelser p

ä

 ett s

å

dant s

ä

tt att en 

ö

vertr

ä

delse medf

ö

r en i det n

ä

rmaste strikt skyldighet att utge ett p

å

visst s

ä

tt best

ä

mt belopp till det allm

ä

n­na .

Enligt promemorian 

ä

r det ett angel

ä

get 

ö

nskem

å

l att s

å

da­na sanktionsavgifter s

å

 l

ä

ngt det 

ä

r m

ö

jligt utformas ef­ter enhetliga principer. I ett s

ä

rskilt avsnitt (4.5.3.5) i promemorian l

ä

mnas en sammanfattning av redovisningen i fr

ä

ga om vinstbegr

ä

nsande sanktionsavgifter, en samman­fattning som kan vara av v

ä

rde vid utformningen av nya avgiftssystem.

Innan vi h

ä

r redovisar dessa sammanfattande synpunkter i fr

å

ga om sanktionsavgifter kan det vara sk

ä

l att kort be­r

ö

ra n

å

gra av de avgifter som redan 

ä

r i bruk och n

å

gra nyligen f

ö

reslagna s

å

dana. Redovisningen har i allt v

ä­

sentligt h

ä

mtats fr

å

n departementspromemorian (Ds Ju 1981:3) Ekonomiska sanktioner vid brott i n

ä

ringsverksara-

hf .

4 . 2    N

å

gra aktuella avgifter

4.2.1  Skattetill

ä

gg

Genom 

ä

ndringar i d

å

varande taxeringsf

ö

rordningen, numera taxeringslagen (1956:623), och vissa andra skattef

ö

rfatt-ning,-;r inf

ö

rdes 

ä

r 1971 avgifter av det slag som h

ä

r avses p

ä

skattelagstiftningens omr

å

de. Avgift i form av skat-

Prop. 1982/83:87

116

tetill

ä

gg kan p

å

f

ö

ras skattskyldig med anledning av en oriktig uppgift i deklaration eller liknande handling. Skattetill

ä

gget best

ä

ms till viss del - vid inkomstskatt 40 eller i vissa fall 20 procent - av det skattebelopp som skulle ha undandragits, om den oriktiga uppgiften hade godtagits. Skattetill

ä

gg f

å

r efterges, bl.a. i fall d

å 

felet i deklarationen med h

ä

nsyn till den skattskyldiges 

å

lder, sjukdom eller bristande erfarenhet eller annan omst

ä

ndighet framst

å

r sora urs

ä

ktligt eller det genom fel­aktigheten undandragna skattebeloppet 

ä

r att anse som ringa. Besliit om skattetill

ä

gg meddelas av lokal skatte­myndighet.

I princip kan en oriktig uppgift medf

ö

ra s

å

v

ä

l skatte­till

ä

gg som straffr

ä

ttslig p

å

f

ö

ljd. Enligt 13 

§

 skatte­brottslagen (1971:69) f

ä

r dock 

å

tal f

ö

r skattef

ö

rseelse och bristande uppb

ö

rdsredovisning v

ä

ckas endast om det 

ä

r p

å

kallat av s

ä

rskilda sk

ä

l.

Skattetill

ä

ggen inf

ö

rdes i f

ö

rsta hand d

ä

rf

ö

r att man ville f

ö

renkla och f

ö

rb

ä

ttra p

å

f

ö

ljdssystemet p

ä

 det skat­ter

ä

ttsliga omr

å

det. Det var samtidigt ett 

ö

nskem

å

l att avskaffa det straffr

ä

ttsliga f

ö

rfarandet vid mindre all­varliga 

ö

vertr

ä

delser av dessa best

ä

mmelser.

Det skall ocks

å

anm

ä

rkas att det inom skattelagstiftning­en 

ä

ven f

ö

rekommer avgifter med en helt annan utformning. H

ä

r 

å

syftas de relativt l

å

ga och till beloppet maximerade avgifter som 

å

l

ä

ggs i anledning av olika slag av f

ö

rsum­melser, exempelvis f

ö

rseningsavgifter.

4.2.2  

Ö

verlastavgift

Enligt lagen (1972:435) om 

ö

verlastavgift j-

å

f

ö

rs 

ä

gare eller innehavare av lastbil, buss eller bil med tillkopp-

 Se prop. 1971:10 bl.a. s. 200 ff, 221, 233 och 241.

Prop. 1982/83:87

117

lad sl

ä

pvagn s

å

dan avgift, ora fordonet framf

ö

rs med mer last 

ä

n som 

ä

r till

å

tet. Avgiften best

ä

ms enligt en i lagen intagen taxa till visst belopp i f

ö

rh

å

llande till m

ä

ngden 

ö

verlast och den utg

å

r oavsett om 

ö

vertr

ä

delsen medf

ö

r straffr

ä

ttslig p

å

f

ö

ljd eller ej. Avgiften, som 

å

l

ä

ggs av l

ä

nsstyrelse, f

å

r neds

ä

ttas d

å

 s

ä

rskilda omst

ä

n­digheter f

ö

religger.

Inf

ö

randet av 

ö

verlastavgifterna motiverades bl.a. med att man ville eliminera det vinstintresse som ans

å

gs i vissa fall ligga bakom 

ö

vertr

ä

delser av trafikf

ö

rfattningarnas belastningsbest

ä

mmelser. Kriminaliseringen bibeh

ö

lls d

ä

r­f

ö

r att man inte genom inf

ö

rande av avgiftssystemet ville ge intryck av att 

ö

verlaster var till

å

tna.

4.2.3  Varselavgift

Arbetsgivare som underl

å

ter att i enlighet med best

ä

mmel­serna i lagen (1974:13) om vissa anst

ä

llningsfr

ä

mjande 

å

tg

ä

rder varsla om planerad driftsinskr

ä

nkning kan 

å

l

ä

ggas att utge varselavgift om underl

ä

telsen beror p

ä

upps

å

t eller grov oaktsamhet. Avgiften fastst

ä

lls f

ö

r varje p

å­

b

ö

rjad vecka som varsel har f

ö

rsummats och best

ä

ms till l

ä

gst 100 och h

ö

gst 500 kr. f

ö

r varje arbetstagare som ber

ö

rs av driftsinskr

ä

nkningen. Avgiften f

å

r neds

ä

ttas eller efterges, om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger. Skyldighet att betala avgift 

å

l

ä

ggs av allm

ä

n domstol p

å

 talan av arbetsmarknadsstyrelsen.

Avgift valdes h

ä

r i st

ä

llet f

ö

r straffr

ä

ttslig p

å

f

ö

ljd, d

ä

rf

ö

r att man efterstr

ä

vade en sanktion som kunde anpas­sas efter den ekonomiska st

ä

llningen hos det ber

ö

rda f

ö

re­taget och som kunde best

ä

mmas s

ä

att f

ö

retaget inte gjorde

i prop. 1972:81 s. 70; jfr 

ä

ven TU 1972:13 s. 7 f.

Prop. 1982/83:87

118

n

å

gon vinst p

ä

 sin underl

ä

tenhet. Det ans

å

gs 

ä

ven kunna uppfattas som st

ö

tande att inf

ö

ra en straffr

ä

ttslig p

å­

f

ö

ljd p

å

 ett omr

å

de som under l

å

ng tid varit f

ö

rem

å

l f

ö

r avtalsreglering mellan arbetsmarknadens parter. Sora ytter­ligare ett sk

ä

l att v

ä

lja en ekonomisk sanktion i form av avgift i st

ä

llet f

ö

r kriminalisering angavs att en avgift kan 

å

l

ä

ggas 

ä

ven en arbetsgivare som 

ä

r juridisk per-son. -

4.2.4  Felparkeringsavgift

Parkeringsboten avskaffades 

å

r 1976 och ersattes enligt lagen (1975:206) om felparkeringsavgift med avgift. Polis­man eller trafik

ö

vervakare f

å

r enligt dessa best

ä

mmelser meddela parkeringsanm

ä

rkning. Anm

ä

rkningen skall inneh

å

lla uppmaning till fordonets 

ä

gare att inom viss tid betala avgiften. Om 

ä

garen eller f

ö

raren anser att anm

ä

rkning inte borde ha meddelats, f

å

r han hos polismyndigheten ans

ö

ka om r

ä

ttelse. Bestridande av betalningsansvar kan 

ä

ven p

å

 annan grund g

ö

ras hos polismyndigheten. Den kan efter utredning undanr

ö

ja betalningsansvaret. Om s

å

 inte sker, f

å

r fordons

ä

garen fullf

ö

lja talan mot polismyndighe­tens beslut genom besv

ä

r hos tingsr

ä

tt.

Avkriminaliseringen av parkeringsf

ö

rseelser genomf

ö

rdes bl.a. d

ä

rf

ö

r att dessa inte l

ä

ngre ans

å

gs utg

ö

ra brott i egentlig mening. Den tidigare straffr

ä

ttsliga ordningen hade ocks

å

medf

ö

rt att polisens resurser anstr

ä

ngdes raed ett betungande utredningsarbete i rena bagatellm

ä

l. Ett

strikt 

ä

garansvar ans

å

gs vara b

ä

ttre 

ä

gnat att hindra

o 

ö

vertr

ä

delser.

1  prop. 1973:129 s. 100, 211 f, 305,

2  prop. 1975/76:105 s. 35 ff.

Prop. 1982/83:87

119

4.2.5  Byggnadsavgift m.m.

Enligt lage,n (1975:566) om p

å

f

ö

ljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m. (LPI) utg

å

r byggnadsavgift, n

ä

r n

ä

gon vidtar 

å

tg

ä

rd, f

ö

r vilken erfordras byggnadslov, utan att s

å

dant lov f

ö

religger. Avgiften best

ä

ms till belopp, som motsvarar fyra g

å

nger vad som skulle ha beta­lats enligt kommunens byggnadslovstaxa, dock l

ä

gst 500 kr. F

ö

r sm

ä

rre 

ö

vertr

ä

delser av byggnadsf

ö

rfattningarna -s

ä

dana 

ö

vertr

ä

delser som inte utg

ö

r olovligt byggande -utg

å

r en s

ä

rskild avgift, som uppg

å

r till minst 200 och h

ö

gst 500 kr. I de allvarligaste fallen, t.ex. nybyggnad, utg

å

r dessutom en till

ä

ggsavgift, som uppg

å

r till 500' kr. f

ö

r varje kvadratmeter v

ä

ningsyta som 

å

tg

ä

rden har avsett. Beslut om 

å

l

ä

ggande av dessa avgifter meddelas av byggnadsn

ä

mnd, utom s

å

vitt g

ä

ller till

ä

ggsavgifter, vilka beslutas av domstol p

ä

 talan av allm

ä

n 

å

klagare. Avgift skall inte utg

å

bl.a. om r

ä

ttelse vidtages, innan fr

å

ga om ingripande har tagits upp vid sammantr

ä

de med byggnads-n

ä

rand. L

ä

nsstyrelse f

å

r, om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger, efter besv

ä

r neds

ä

tta byggnadsavgift, som fastst

ä

llts av byggnadsn

ä

mnd. Den tidigare kriminaliseringen bibeh

ö

lls i fr

å

ga om 

ö

vertr

ä

delse av de best

ä

mmelser i byggnadslagen, vilka g

ä

ller regeringens pr

ö

vning av fr

å

gor om tillkomst och lokalisering av industriell och liknande verksamhet.

Avkriminaliseringen av 

ö

vertr

ä

delser p

å

byggnadslagstift­ningens omr

å

de motiverades med att de b

ö

ter som tidigare d

ö

mdes ut m

ä

nga g

å

nger stannade vid belopp som utgjorde endast en br

å

kdel av v

ä

rdet av det olovligt byggda. Ett sanktionssystem som var b

ä

ttre 

ä

gnat att eliminera denna v

ä

rde

ö

kning ans

å

gs ha st

ö

rre preventiv effekt.-'-  i lag­stiftnings

ä

rendet gavs bl.a. genom lagr

å

dets yttrande (prop. 1975/76:164 s. 240 ff) en ing

å

ende belysning av olika aspekter p

å

 ett avgiftssystem av angivet slag.

1 se prop. 1975/76:164 bl.a. s. 17 ff.

Prop. 1982/83:87

120

l bet

ä

nkandet SOU 1979:65-56 f

ö

resl

å

s att best

ä

m-melserna flyttas till en f

ö

reslagen ny plan- och bygglag.

4.2.6  Milj

ö

skyddsavgift

Med verkan fr.o.m. den 1 juli 1981 har inf

ö

rts en milj

ö­

skyddsavgift i railj

ö

skyddslagen (1959:387). Milj

ö

skyddsav­gift skall utg

å

 n

ä

r s

ä

rskilda f

ö

reskrifter och villkor som har meddelats f

ö

r viss verksamhet har 

å

sidosatts. Avgiften 

ä

r i allt v

ä

sentligt knuten till det objektiva g

ä

rningsin-neh

ä

llet i milj

ö

skyddslagens straffbest

ä

mmelser. Dock f

ö­

religger den betydelsefulla skillnaden att det f

ö

r 

å

d

ö

man­de av ansvar erfordras att den aktuella g

ä

rningen har beg

å

tts upps

å

tligen eller av oaktsamhet under det att avgiften skall f

ä

 en strikt till

ä

rapning. Avgiften skall med andra ord kunna 

å

l

ä

ggas s

å

 snart en 

ö

vertr

ä

delse objektivt sett har konstaterats och oberoende av om 

ö

ver­tr

ä

delsen har skett upps

å

tligen eller av oaktsamhet. Av­giften skall best

ä

mmas till ett belopp som motsvarar de ekonomiska f

ö

rdelar som har uppkommit till f

ö

ljd av 

ö

ver­tr

ä

delsen. Om full bevisning om storleken av dessa ekono­miska fordelar inte alls eller endast med sv

å

righet kan l

ä

ggas fram, skall avgiften f

å

 best

ä

mmas till ett sk

ä

ligt belopp. Avgiften skall vidare kunna neds

ä

ttas eller efter­ges, om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger. Fr

å

gor om milj

ö

skydds­avgift skall pr

ö

vas av koncessionsn

ä

mnden f

ö

r milj

ö

skydd efter ans

ö

kan av naturv

å

rdsverket.

Syftet med milj

ö

skyddsavgiften

ä

r att det inte skall vara l

ö

nsamt att beg

å

brott mot milj

ö

skyddslagen. Bl-a. den omst

ä

ndigheten att den till sin karakt

ä

r p

å

minner om en straffrattslig sanktion har ansetts b

ö

ra f

ö

ranleda att till

ä

mpningen av avgiften skall vara obligatorisk, dvs. att naturv

å

rdsverket 

ä

r skyldigt att ans

ö

ka om uttagande av en avgift s

å

snart det f

ö

religger f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r

Prop. 1982/83:87

121

detta. Den strikta till

ä

mpningen anses vara n

ö

dv

ä

ndig f

ö

r att milj

ö

skyddsavgifterna skall f

å

 avsedd effekt. (Se prop. 1980/81:92 s. 55-50.)

4.2.7  

Ö

vertidsavgift

I bet

ä

nkandet (SOU 1981:5) Ny arbetstidslag f

ö

resl

ä

r ut­redningen av vissa arbetstidsfr

å

gor att en sanktionsavgift inf

ö

rs p

å

 arbetstidslagstiftningens omr

å

de. Avgiften (

ö

vertidsavgift) skall enligt f

ö

rslaget utg

ä

 vid 

ö

vertr

ä­

delser av best

ä

mmelserna om h

ö

gsta till

å

tna 

ö

vertid. Den skall f

ö

r varje timme ut

ö

ver till

ä

ten

ö

vertid och f

ö

r var­je arbetstagare som har anlitats utg

ö

ra en procent av bas­beloppet enligt lagen (1952:381) om allm

ä

n f

ö

rs

ä

kring. Avgiftsskyidighet skall kunna 

å

l

ä

ggas den i vars verksam­het 

ö

vertr

ä

delsen har beg

å

tts, varvid i princip strikt ansvar skall till

ä

mpas. Det f

ö

resl

ä

s dock att avgiften skall kunna j

ä

mkas eller efterges, om s

ä

rskilda omst

ä

ndig­heter f

ö

religger. Fr

å

gor om 

ö

vertidsavgift f

ö

resl

å

s bli handlagda av allm

ä

n domstol-efter ans

ö

kan av allm

ä

n 

å

klagare.

F

ö

rslaget har motiverats bl.a. med att man genom ett system av det h

ä

r slaget f

ä

r 

ö

kade m

ö

jligheter att mot­verka att 

ö

vertr

ä

delser av arbetstidslagstiftningen medf

ö

r ekonomisk vinst (se bet

ä

nkandet s. 159).

4.2.8  Oljeavgift m.m.

S

ä

ljare och vissa f

ö

rbrukare av mineralolja 

ä

r enligt la­gen (1957:343) om oljelagring m.m. skyldiga att bl.a. h

å

l­la lager av olja och att till viss del f

ö

rvara detta olje­lager i bergrum eller p

å

 annat bombs

ä

kert s

ä

tt. Den som 

ä

r lagringsskyldig kan enligt best

ä

mmelserna i f

ö

rordningen

Prop. 1982/83:87

122

(1957:344) om olje-vgift m.ra. 

å

l

ä

ggas att utge en s

å

dan avgift bl.a. om han erh

å

ller dispens fr

å

n dessa skyldighe­ter eller om han, utan erh

å

llen dispens, f

ö

rsummar vad sora 

å

ligger honom enligt lagringsbest

ä

mmelserna. Avgiften, som utg

å

r med olika belopp f

ö

r olika slag av oljor, ber

ä

knas med h

ä

nsyn till den m

ä

ngd olja, sora avses med det icke till

å

tna f

ö

rfarandet, och efter den tid som detta f

ö

rfa­rande har p

å

g

ä

tt. Syftet med avgiften 

ä

r att f

ö

rhindra att den som inte fullg

ö

r lagringsskyldighet 

å

tnjuter ekonomisk vinning av detta. I avgiften ing

å

r 

ö

verslagsra

ä

ssigt ber

ä

k­nade kostnader f

ö

r oljelagring (se n

ä

rraare prop. 1957:144 s. 18 f och 50 f). Oljeavgiften debiteras och uppb

ä

rs av 

ö

verstyrelsen f

ö

r ekonoraiskt f

ö

rsvar. Om det 

ä

r uppenbart att oljeavgiften avsev

ä

rt 

ö

verstiger den vinning som den lagringsskyldige kan t

ä

nkas g

ö

ra genom sin underl

å

tenhet, f

å

r

ö

verstyrelsen f

ö

rordna om sk

ä

lig neds

ä

ttning av avgif­ten. Om det, efter det att oljeavgift har debiterats, visas att den lagringsskyldige fullg

ö

r sina skyldigheter, f

ä

r 

ö

verstyrelsen efter sk

ä

lighet f

ö

rordna om 

å

terb

ä

ring av oljeavgift som bel

ö

per p

å

 den tid sora skyldigheten har fullgjorts. Regeringen kan, om synnerliga sk

ä

l f

ö

religger, f

ö

rordna om befrielse fr

å

n eller 

å

terb

ä

ring av oljeav­gift.

I 33 

§

 ransoneringslagen (1978:258) finns best

ä

mmelser om en s

ä

rskild avgift (

ö

verf

ö

rbrukningsavgift) som kan komma i fr

å

ga om regeringen har beslutat att ransoneringsbest

ä

m­melserna i lagen p

å

 grund av krigsfara, fredskris e.d. skall till

ä

mpas. 

Ö

verf

ö

rbrukningsavgift f

å

r 

å

l

ä

ggas en f

ö

rbrukare som har anv

ä

nt mer ledningsbunden energi 

ä

n som har tilldelats honom eller sora har misshush

å

llat raed ener­gi sora har tilldelats honom p

å

 ett s

å

dant s

ä

tt att myndig­het n

ö

dgas tilldela honom ytterligare energi. Avgiften, som enligt regeringens best

ä

mmande 

å

l

ä

ggs av l

ä

nsstyrelse, kristidsn

ä

rand eller annan myndighet, f

å

r best

ä

mmas till h

ö

gst fem eller, om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger, h

ö

gst tio g

å

nger vederlaget f

ö

r energin. Om den som har 

å

lagts 

ö

ver-

Prop. 1982/83:87

123

f

ö

rbrukningsavgift inte kunnat i v

ä

sentlig m

ä

n p

å

verka f

ö

rbrukningen eller om det eljest f

ö

religger s

ä

rskilda sk

ä

l f

å

r regeringen eller den myndighet som regeringen best

ä

mmer befria honom fr

å

n avgiften.

4.2.9  Vissa andra avgifter

I de fall som f

ö

ri:t redovisats skall avgiften f

ö

r en intr

ä

ffad 

ö

vertr

ä

delse erl

ä

ggas till staten. I fr

å

ga om felparkeringsavgift tillfaller dock beloppet kommunen efter avdrag f

ö

r statens administrationskostnader.

Best

ä

mmelser om avgifter av delvis annat slag finns i lagen (1977:67) om till

ä

ggsavgift i kollektiv persontrafik och i trafikskadelagen (1975:1410). Vissa trafikut

ö

vare f

å

r enligt den f

ö

rstn

ä

mnda lagen ta ut till

ä

ggsavgift av resande som inte kan f

ö

rete giltig biljett. Trafikskadela­gen ger trafikf

ö

rs

ä

kringsf

ö

reningen r

ä

tt till gottg

ö

relse i form av trafikf

ö

rs

ä

kringsavgift. Denna tas ut av en f

ö

rs

ä

kringspliktig som har underl

å

tit att teckna trafik­f

ö

rs

ä

kring f

ö

r motordrivet fordon. Till

ä

ggsavgift best

ä

ms i f

ö

rh

å

llande till det aktuella biljettpriset och trafik­f

ö

rs

ä

kringsavgift i f

ö

rh

å

llande till den normala premie­kostnaden f

ö

r trafikf

ö

rs

ä

kring. Dessa avgifter eri

ä

ggs direkt till den som enligt best

ä

mmelserna har r

ä

tt att ta ut dem. De har 

ö

verv

ä

gande karakt

ä

r av privatr

ä

ttsliga skadest

å

nd.

4.3   F

ö

rslaget till ny f

ö

rverkanderegel i brottsbalken

Som tidigare har n

ä

mnts

ä

r f

ö

rslaget till nya f

ö

rverkande­best

ä

mmelser avsett att ge m

ö

jlighet att f

ö

rverka v

ä

rdet av s

å

dana ekonomiska f

ö

rdelar som har uppkommit i anled­ning av brott beg

å

ngna i ut

ö

vningen av n

ä

ringsverksamhet.

Prop. 1982/83:87

124

Lagf

ö

rslagen utg

ö

rs av en ny paragraf, 3 a 

§

, i brottsbal­kens 35 kap. och av vissa 

ä

ndringar i kapitlets 4 

§

.

1 den f

ö

reslagna 3 a

§

 stadgas f

ö

ljande:

Har det i anledning av ett brott som 

ä

r beg

å

nget i ut

ö

v­ningen av n

ä

ringsverksamhet uppkommit en otillb

ö

rlig f

ö

r­tj

ä

nst eller besparing f

ö

r n

ä

ringsidkaren, f

å

r v

ä

rdet d

ä

r­av f

ö

rklaras f

ö

rverkat

ä

ven n

ä

r det inte f

ö

ljer av 1 eller

2 

§

 eller annars har s

ä

rskilt f

ö

reskrivits.

Vad som har sagts i f

ö

rsta stycket g

ä

ller ej, om f

ö

rver­kande 

ä

r obilligt. Vid bed

ö

mningen av om s

å

ä

r f

ö

rh

å

llan­det skall bland andra omst

ä

ndigheter beaktas om det finns grundad anledning att anta att annan betalningsskyldighet som svarar mot den ekonomiska f

ö

rdelen av brottet kommer att 

å

l

ä

ggas n

ä

ringsidkaren.

Enligt 4 

§

 i dess f

ö

reslagna lydelse kan f

ö

rverkande i anledning av brott ske hos bl.a. n

ä

ringsidkare som avses i

3 a 

§

.

Med den f

ö

reslagna ordningen kan den sora 

ä

r ansvarig f

ö

r en 

ö

vertr

ä

delse d

ö

mas till ett personligt straff, t.ex. b

ö

ter eller f

ä

ngelse, samtidigt som f

ö

retagets ekonomiska f

ö

rdel av brottet f

ö

rverkas. Detta senare inneb

ä

r att f

ö­

retaget blir skyldigt att betala det belopp dorastolen har f

ö

rklarat f

ö

rverkat.

4.4    Allm

ä

nna synpunkter p

å

 sanktionsavgifter

Departementsproraemorian (Ds Ju 1981:3) Ekonomiska sanktio­ner vid brott i n

ä

ringsverksamhet avslutas med en samman­fattning av de synpunkter som i promemorian har redovisats i fr

ä

ga om vinstbegr

ä

nsande sanktionsavgifter. Sammanfatt­ningen 

ä

r av intresse som bakgrund till de 

ö

verv

ä

ganden sora g

ö

rs l

ä

ngre fram i denna promemoria. Den 

å

terges d

ä

r­f

ö

r h

ä

r i sin helhet.

Prop. 1982/83:87

125

1.  - Det till

ä

gg till brottsbalkens f

ö

rverkandebest

ä

mmelser

som har f

ö

reslagits i det f

ö

reg

å

ende kan p

å

 vissa omr

å

den

beh

ö

va kompletteras. Ett avgiftssystem kan i detta h

ä

nse­

ende erbjuda en 

ä

ndam

å

lsenlig l

ö

sning i fall d

ä

r regel-

ö

vertr

ä

delser 

ä

r s

ä

rskilt frekventa eller speciella sv

å­

righeter f

ö

religger att ber

ä

kna storleken av den vinst

eller besparing som uppn

å

s i det s

ä

rskilda fallet. Andra

fall 

ä

r n

ä

r den ekonomiska f

ö

rdelen av en isolerad 

ö

ver­

tr

ä

delse genomsnittligt sett kan bed

ö

mas som l

å

g, samti­

digt som samh

ä

llets behov av skydd p

å

 det aktuella omr

å

det

ä

r s

å

 framtr

ä

dande, att inte bara den ekonomiska f

ö

rdelen

i det s

ä

rskilda fallet utan redan utsikten till vinst eller besparing b

ö

r neutraliseras.

2.

Avgifter b

ö

r f

ä

 f

ö

rekomma endast inom speciella och klart avgr

ä

nsade r

ä

ttsomr

å

den. I den m

ä

n de anv

ä

nds p

å 

n

ä

ringsregleringens omr

å

de b

ö

r de vara knutna ti"ll s

ä

r­skilda f

ö

reskrifter som n

ä

ringsut

ö

varna har att iaktta i denna egenskap.

3.

Best

ä

mmelserna om ber

ä

kning av. avgiftsbeloppet b

ö

r i all m

ö

jlig utstr

ä

ckning konstrueras s

ä

 att de utg

å

r fr

ä

n ett m

ä

tbart moment i den aktuella 

ö

vertr

ä

delsen -en para­meter - som g

ö

r det m

ö

jligt att f

ö

rutse och fastst

ä

lla hur stor avgiften skall.bli i det s

ä

rskilda fallet. Konstruk­tionen kan vara utformad p

å

 ett s

å

dant s

ä

tt att den scha­blonm

ä

ssigt fastst

ä

llda avgiften kan ber

ä

knas genomsnitt­ligt motsvara den uppkomna vinsten vid varje s

ä

rskild 

ö

vertr

ä

delse. I de fall d

ä

 det bed

ö

ms angel

ä

get att s

ö

ka neutralisera redan utsikten till vinst b

ö

r dock hinder inte f

ö

religga mot att l

å

ta avgiften utg

å

enligt grunder sora leder till v

ä

sentligt h

ö

gre avgiftsbelopp.

4.

Beroende p

å

 det aktuella r

ä

ttsomr

å

dets natur b

ö

r pr

ö

vas om upps

å

t eller oaktsamhet skall f

ö

ruts

ä

ttas f

ö

r avgifts­skyldighet eller omi denna skyldighet kan bygga p

å

 strikt ansvar. F

ö

r att en konstruktion med strikt ansvar skall

Prop. 1982/83:87

126

vara f

ö

rsvarbar fr

ä

n r

ä

ttss

ä

kerhetssynpunkt b

ö

r f

ö

ruts

ä

t­tas att det finns starkt st

ö

d f

ö

r en presu.mtion om att 

ö

vertr

ä

delser p

å

 omr

å

det inte kan f

ö

rekomma annat 

ä

n som en f

ö

ljd av upps

å

t eller oaktsamhet. Vidare m

å

ste uppm

ä

rk­sammas att s

ä

rskilda undantag fr

å

n det strikta ansvaret 

ä

ven i dessa fall kan vara n

ö

dv

ä

ndiga med h

ä

nsyn till f

ö

r­h

å

llandena inom avgiftens anv

ä

ndningsomr

å

de eller till reglernas utformning i 

ö

vrigt. S

å

dana undantag b

ö

r s

ä 

l

ä

ngt m

ö

jligt vara preciserade, s

å

 att det inte f

ö

religger n

å

gon tvekan om deras r

ä

ckvidd. Det sistn

ä

mnda g

ä

ller

ä

ven i fr

å

ga ora best

ä

mmelser sora reglerar m

ö

jligheten till j

ä

mkning av avgiftsbeloppet.

5. N

ä

got hinder b

ö

r inte f

ö

religga mot att l

å

ta avgifts­regler som i f

ö

rsta hand riktas mot juridiska personer och straffr

ä

ttsliga best

ä

mmelser riktade raot fysiska personer vara till

ä

rapliga vid sidan av varandra. De subjektiva rekvisiten kan d

ä

rvid vara annorlunda utformade i de olika systemen - strikt ansvar vid avgift och upps

å

t eller oakt­samhet vid straffr

ä

ttsligt ansvar. Om det r

ö

r sig ora mind­re allvarliga 

ö

vertr

ä

delser, kan den vinsteliminering som uppn

å

s genom avgiften framst

å

 sora en fullt tillr

ä

cklig 

å

tg

ä

rd. Det kan i s

å

fall bli aktuellt att l

å

ta inf

ö

randet av ett avgiftssystera inneb

ä

ra att de aktuella g

ä

rningarna inte l

ä

ngre 

ä

r straffbara.

5. 

Å

l

ä

ggande av avgiftsskyldighet kan i viss utstr

ä

ckning 

ö

verl

ä

mnas till de administrativa myndigheter som 

ä

r verk­samma p

å

det aktuella omr

å

det. I vissa fall 

ä

r det emel­lertid l

ä

mpligt att 

ö

verl

ä

mna denna pr

ö

vning till de all­m

ä

nna domstolarna. Det g

ä

ller fr

ä

mst n

ä

r avgiftsskyldig­heten g

ö

rs beroende av huruvida 

ö

vertr

ä

delsen skett av upps

å

t eller oaktsamhet och n

ä

r reglerna 

ä

r utformade p

ä 

s

å

dant s

ä

tt att det finns utrymme f

ö

r betydande sk

ö

nsm

ä

s­siga bed

ö

mningar. I s

å

dana fall kan sakkunniga administra­tiva myndigheter ges st

ä

llning som initiativtagare till eller part i domstolsprocessen.

Prop. 1982/83:87

127

5     

Ö

verv

ä

ganden 5.1    Allfn

ä

nt

Under senare 

ä

r har en l

å

ng rad 

å

tg

ä

rder vidtagits f

ö

r att s

ö

ka 

å

stadkomma ett f

ö

rb

ä

ttrat skydd av den marina milj

ö

n. B

å

de internationellt och nationellt har arbetet intensi­fierats. I p

å

drivande riktning har verkat flera stora oljekatastrofer efter olyckor med tankfartyg. Bland de mer p

å

tagliga resultaten av det hittillsvarande arbetet kan n

ä

mnas 1978 

ä

rs SOLAS- och MARPOL-protokoll och den nya svenska lagstiftningen om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg. Insikten om hur n

ö

dv

ä

ndigt det 

ä

r att de sk

ä

rpta konventionskraven snabbt b

ö

rjar till

ä

mpas blir allt mer p

å

taglig. SOLAS-protokollet med dess nya regler om inertgassystem p

ä

 oljetankfartyg, dubbel radar, dubble­rade kontrollsystem i styrmaskineriet och sk

ä

rpta best

ä

m­melser ora inspektion och certifiering av fartyg har tr

ä

tt i kraft internationellt den 1 maj 1981. Den svenska lag­stiftningen har anpassats till de nya kraven (jfr bl.a. prop. 1980/81:83, TU 24, rskr 258). MARPOL-protokollet v

ä

ntas tr

ä

da i kraft kring 

å

rsskiftet 1982/83. Om man f

å

r en effektiv till

ä

mpning av reglerna i detta kommer farty­gen att successivt bli s

ä

krare, och utsl

ä

ppen fr

ä

n farty­gen kommer att minska. F

ö

r 

Ö

stersj

ö

omr

å

det g

ä

ller str

ä

nga­re utsl

ä

ppsregler an f

ö

r andra vattenomr

å

den genom 1974 

å

rs Helsingforskonvention. Den tr

ä

dde i kraft i maj 1980 och blev, s

å

vitt avser best

ä

mmelserna om f

ö

rebyggande av f

ö

rorening fr

å

n fartyg, g

ä

llande f

ö

r samtliga 

Ö

stersj

ö

-stater den 3 maj 1981.

M

ä

nga utsl

ä

pp av olja v

ä

llas av fartygsolyckor, sora i sin tur oftast beror p

å

 felaktigt beteende hos bes

ä

ttningen ombord. M

ä

nga olyckor kan undvikas genom f

ö

rb

ä

ttrad ut­bildning, allsidig praktik och noggrant iakttagna vakt-h

ä

llningsrutiner. Den f

ö

rsta IMCO-konventionen p

ä

 detta

Prop. 1982/83:87

128

omr

å

de - 1978 

å

rs internationella konvention om normer f

ö

r sj

ö

folks utbildning, certifiering och vakth

å

llning - v

ä

n­tas tr

ä

da i kraft m.ot slutet av n

ä

sta 

å

r.

Alla dessa internationella 

ö

verenskommelser 

ä

r naturligt­vis bra i sig sj

ä

lva men blir utan verkan om de inte till

ä

mpas allm

ä

nt p

å

 fartygen. I Europa har p

å

 senare 

ä

r v

ä

xt fram en 

ö

kad vilja att kontrollera fartygens och bes

ä

ttningarnas standard i hamnarna. Denna s.k. hamnstats­kontroll tar inte bara sikte p

å

 landets egna fartyg utan 

ä

ven p

å

 utl

ä

ndska fartyg, s

ä

rskilt s

å

dana som kan misst

ä

n­kas vara underm

å

liga i n

å

got avseende (s.k. sub-standard ships). Inom ramen f

ö

r den s.k.[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

verenskommelsen samarbetar Nordsj

ö

staterna, dvs. Belgien, Danmark, Frank­rike, F

ö

rbundsrepubliken Tyskland, Nederl

ä

nderna, Norge, Storbritannien och Sverige och dessutom numera 

ä

ven Grek­land genom sina sj

ö

fartsmyndigheter med s

å

dan kontroll. I 

ö

verenskom,melsen ges riktlinjer f

ö

r kontroll av fartyg i regionens hamnar. Arbete har p

å

b

ö

rjats p

ä

 en revision av[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

verenskomraelsen i syfte att vidga dess till

ä

rapnings-orar

å

de, b

å

de geografiskt och i sak, och att f

ö

rb

ä

ttra 

ö

verenskommelsen 

ä

ven i andra h

ä

nseenden.

I Sverige har vidtagits och vidtas fortl

ö

pande 

å

tg

ä

rder f

ö

r att f

ö

rb

ä

ttra sj

ö

s

ä

kerheten och skyddet av den marina milj

ö

n. En 

ö

versikt 

ö

ver s

å

d?-a 

å

tg

ä

rder finns i den nyli­gen framlagda prop. 1980/81:119 om milj

ö

s

ä

krare sj

ö

trans­porter. S

å

vitt avser det f

ö

rebyggande milj

ö

skyddet behand­las d

ä

r bl.a. f

ö

rslag till farleds

ä

tg

ä

rder, trafikinforma­tion, trafikf

ö

reskrifter, lotsning och milj

ö

s

ä

kra kust­tankfartyg.

Av det anf

ö

rda torde framg

å

 att det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt med ett l

å

ngsiktigt och m

å

lmedvetet arbete p

å

 bred front f

ö

r att

 Memorandum of Understanding between Certain Maritime Authorities on the Maintenance of Standards on Merchant Ships, 1978.

Prop. 1982/83:87

129

mi.nska milj

ö

riskerna vid sj

ö

transporter. Genom s

ä

krare fartyg, s

ä

krare farleder och s

ä

krare navigation g

å

r det att minska risken f

ö

r olyckor. Med milj

ö

s

ä

kra kusttankfar­tyg enligt prop. 1980/81:119 och fartyg som uppfyller MARPOL-protokollets regler f

ö

r nybyggda fartyg minskar riskerna f

ö

r utsl

ä

pp

ä

ven i s

å

dana fall d

å

fartygsolyckor intr

ä

ffar. 

Å

tg

ä

rder av detta slag f

ö

rhindrar emellertid inte operationella utsl

ä

pp av olja eller andra skadliga 

ä

iiiinen. S

å

l

ä

nge det framst

å

r som l

ö

nsamt och t

ä

mligen riskfritt att sl

ä

ppa ut skadliga 

ä

mnen fr

å

n fartyg f

å

r man r

ä

kna med att mindre nogr

ä

knade redare och bef

ä

lhavare forts

ä

tter att s

ä

tta sig 

ö

ver g

ä

llande f

ö

rbud mot utsl

ä

pp.

Ä

ven det ofta f

ö

rekommande slarvet med 

ö

verfyllning av tankar o.d. i hamnar kommer sannolikt att forts

ä

tta, om inte ber

ö

rda bes

ä

ttningsm

ä

n f

ä

r ett mer p

å

tagligt tryck p

ä 

sig att vara utomordentligt noggranna vid lastnings- och lossningsoperationer.

Man har i och f

ö

r sig anledning att r

ä

kna med att domsto­larna kommer att ta intryck av den str

ä

ngare syn p

ä

 brott mot utsl

ä

ppsf

ö

rbud som redvisas i prop. 1979/80:167 och att straffen f

ö

r s

å

dana 

ö

vertr

ä

delser s

å

ledes kommer att sk

ä

rpas 

ä

ven i r

ä

ttstill

ä

mpningen. Man m

å

ste emellertid 

ä

ven i framtiden utg

å

 fr

ä

n att de straff sora utd

ö

ms inte verkar tillr

ä

ckligt avskr

ä

ckande p

å

 alla potentiella f

ö

r­

ö

vare av s

å

dana brott.

F

ö

r att f

ä

 till st

å

nd en p

å

tagligt f

ö

rb

ä

ttrad efterlevnad av g

ä

llande regler beh

ö

vs kraftfullare 

å

tg

ä

rder 

ä

n de som nu st

ä

r till buds. Som har framh

å

llits i prop. 1979/80:167 b

ö

r en ekonomisk sanktion med detta syfte vara utformad p

ä 

s

å

dant s

ä

tt att den i vart fall eliminerar det vinstin­tresse som kan ligga bakora de medvetna utsl

ä

ppen. Om den skall vara verkningsfull, m

å

ste den s

å

ledes g

ö

ras s

ä

 in­gripande att potentiella f

ö

rorenare, i sin kalkyl huruvida det "l

ö

nar sig" att sl

ä

ppa ut t.ex. olja, inte finner det v

ä

rt att ta risken. F

ö

r att detta resonemang skall vara 

9 

Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 87

Prop. 1982/83:87

130

h

å

llbart m

å

ste sj

ä

lvfallet ocks

å

 m

ö

jligheten att uppt

ä

cka operationella utsl

ä

pp h

å

llas p

å

 en godtagbar niv

ä

. Risken f

ö

r uppt

ä

ckt torde n

ä

mligen generellt sett vara en av de mest 

å

terh

å

llande faktorerna. Om man 

ö

nskar f

å

 ett system med ekonomiska sanktioner s

å

 effektivt som m

ö

jligt, b

ö

r fortsatta 

å

tg

ä

rder vidtas f

ö

r att 

ö

ka m

ö

jligheterna att uppt

ä

cka och identifiera fartyg som g

ö

r sig skyldiga till dagliga utsl

ä

pp.

En kraftfull ekonomisk sanktion torde vara ett verksamt medel 

ä

ven f

ö

r att motverka v

å

rdsl

ö

sa utsl

ä

pp. Om redaren riskerar att drabbas av ekonomiska sanktioner kan man utg

å 

fr

å

n att han mer verksamt anvisar sina bef

ä

lhavare att instruera bes

ä

ttningarna att vara noggranna och s

ö

ka und­vika utsl

ä

pp av olja eller andra skadliga 

ä

mnen.

I de 

ö

verv

ä

ganden som g

ö

rs i det f

ö

ljande m

å

ste med h

ä

nsyn till den betydande utl

ä

ndska trafiken p

ä

Sverige s

ä

rskilt beaktas vilka gr

ä

nser som folkr

ä

ttsliga principer eller bindande konventions

ä

taganden s

ä

tter f

ö

r Sveriges m

ö

jlig­heter att g

ö

ra ingripanden mot utl

ä

ndska fartyg.

5.2    N

å

gra grundl

ä

ggande krav p

ä

en ekonomisk sanktion vid vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg

Som har framg

å

tt av n

ä

rmast f

ö

reg

å

ende avsnitt m

å

ste upp­t

ä

cktsrisken och den ekonomiska sanktionen vid vattenf

ö

ro­rening fr

å

n fartyg vara s

å

 ingripande att potentiella f

ö

r­orenare finner det alltf

ö

r riskabelt att sl

ä

ppa ut skadli­ga 

ä

mnen och d

ä

rf

ö

r avst

å

r fr

ä

n detta. Det fr

ä

msta kravet p

ä

 sanktionen m

å

ste s

å

ledes vara att den skall verka pre­ventivt .

Internationell sj

ö

fart

ä

r en n

ä

ringsverksamhet d

ä

r det r

å

der synnerligen h

å

rd konkurrens. Ekonomiska 

ö

verv

ä

ganden spelar d

ä

rf

ö

r alltid en stor roll inom n

ä

ringen. F

ö

r att redaren skall f

å

 en frakt vinstgivande m

ä

ste han f

ö

rst ha

Prop. 1982/83:87

131

t

ä

ckning f

ö

r kapitalkostnader, dagskostnader och rese­kostnader. Konkurrensen p

å

 fraktmarknaden 

ä

r ofta s

ä

h

å

rd att det kan vara tillf

ä

lligheter, t.ex. i form av d

å

ligt v

ä

der, som avg

ö

r om en viss resa g

å

r med vinst eller f

ö

r­lust. S

ä

rskilt i tider med pressade fraktmarknader m

å

ste redaren genom olika 

å

tg

ä

rder f

ö

rs

ö

ka reducera kostnaderna. Ett s

ä

tt kan vara att f

ö

rs

ö

ka minska bemanningskostnader-na. Ett annat 

ä

r att s

ö

ka reducera liggetiderna i hamn s

å 

mycket som m

ö

jligt. En m

ö

jlighet att minska liggetiderna 

ä

r sj

ä

lvfallet att l

å

ta bli att l

ä

mna f

ö

rorenad olja och andra rester till mottagningsanordningar i hamn. Kostna­derna f

ö

r att ligga still i hamn 

ä

r h

ö

ga och, 

ä

ven om avfall kan l

ä

mnas utan s

ä

rskild kostnad, kan det inneb

ä

ra avsev

ä

rda besparingar att i st

ä

llet pumpa ut avfallet i havet n

ä

r fartyget 

ä

r under g

ä

ng. Kostnaden att ligga still i hamn varierar mycket mellan olika fartyg. Som exempel kan pekas p

å

 de ber

ä

kningar som har gjorts i bi­laga 13 till bet

ä

nkandet (SOU 1979:43) Ren tur - program f

ö

r milj

ö

s

ä

kra sj

ö

transporter (se s

ä

rskilt tabell 5). D

ä

r har kostnaden per timme f

ö

r att ligga still ber

ä

knats f

ö

r tankfartyg i tre olika storleksklasser enligt f

ö

ljande.

800

2

500

5

500

Fartyqsstorlek i ton      Timkostnad_____ i kj:.

3 000

30 000

300 000

Exemplet visar att kostnaden f

ö

r liggetid i hamn - t.ex. f

ö

r tankreng

ö

ring - f

ö

r ett tankfartyg i den st

ö

rsta storleksklassen uppg

å

r till ca 135 000 kr. per dygn. Mot-uvarande siffra f

ö

r 30 000-tonnaren 

ä

r 50 000 kr. och f

ö

r 3 000-tonnaren 19 000 kr.

Uppgifter som har l

ä

mnats till arbetsgruppen fr

å

n ett antal svenska rederier visar att tids

ä

tg

å

ngen f

ö

r att l

ä

mna oljerester till mottagningsanordningar i land va­rierar avsev

ä

rt med fartygets storlek. N

ä

r det g

ä

ller att l

ä

mna f

ö

rorenat barlastvatten redovisar ett rederi en tids

å

tg

å

ng av tv

ä

 timmar f

ö

r vart och ett av tre fartyg i

Prop. 1982/83:87

132

storleksklass mellan 2 000 och 4 500 ton. M

ä

ngden barlast­vatten har varierat mellan 200 och 300 ton och den totala kostnaden p

å

 grund av tidsf

ö

rlusten mellan 1 400 och 2 000 kr. F

ö

r fartyg i 30 000-tonsklassen redovisar ett annat rederi en tidsf

ö

rlust av ca sex timmar f

ö

r lossning av barlastvatten och ca fyra timmar f

ö

r intagning av far­tyget till kaj. M

ä

ngden smutsigt barlastvatten har i detta fall uppg

å

tt till ca 7 000 ton. Den totala kostnaden f

ö

r tidsf

ö

rlusten uppg

å

r till 18 000 kr. Det har p

å

pekats att tidsf

ö

rlusten varierar med mottagningsanordniiigens kapaci­tet att ta emot oljeresterna.

Den som mer eller mindre konsekvent sl

ä

pper ut oljerester m.m. kan s

å

ledes undvika kostnader som belastar de lagly­diga redarna. Besparingarna 

ä

r ofta s

å

 stora att sanktio­nen m

å

ste vara ekonomiskt k

ä

nnbar f

ö

r att den skall ha n

å

gon verkan. De besparingar som kan g

ö

ras kommer genom­g

å

ende fartygets redare eller 

ä

gare till godo. Som en f

ö

ljd h

ä

rav b

ö

r sanktionen vara k

ä

nnbar f

ö

r redaren eller 

ä

garen till fartyget. Eftersom denne i allm

ä

nhet 

ä

r en juridisk person m

å

ste sanktionen kunna till

ä

mpas direkt mot juridiska personer, t.ex. aktiebolag.

En k

ä

nnbar ekonomisk sanktion b

ö

r 

ä

ven motverka slarv och v

å

rdsl

ö

shet vid hanteringen av olja och andra skadliga 

ä

mnen. Existensen av en s

å

dan sanktion framtvingar mera omsorgsfulla instruktioner fr

å

n redarna till sina bef

ä

lha­vare och d

ä

rmed st

ö

rre noggrannhet fr

ä

n bes

ä

ttningarnas sida.

F

ö

r att sanktionen skall ge avsedd effekt b

ö

r den tas ut enligt principen om strikt ansvar. Ett f

ö

retag b

ö

r allts

å

, vare sig det 

ä

gs av t.ex. ett aktiebolag eller av en en­skild n

ä

ringsidkare, kunna drabbas av en sanktion s

ä

 snart det konstaterats att en 

ö

vertr

ä

delse av g

ä

llande regler har beg

å

tts utan att det beh

ö

ver bevisas att n

å

gon f

ö

r 

ö

vertr

ä

delsen ansvarig handlat upps

å

tligen eller av oakt-

Prop. 1982/83:87

133

samhet. 

Ä

ven det strikta ansvaret kommer att resultera i att redarna hos sina bef

ä

lhavare f

ö

rs

ö

ker inpr

ä

nta vikten av att undvika utsl

ä

pp.

Ett annat krav 

ä

r att sanktionen skall vara anv

ä

ndbar mot s

å

v

ä

l svenska som utl

ä

ndska fartyg.

Av effektivitetssk

ä

l

ä

r det n

ö

dv

ä

ndigt att kunna s

ä

kra betalning av sanktionen. Detta 

ä

r inte minst viktigt n

ä

r det g

ä

ller utl

ä

ndska fartyg som kanske bes

ö

ker Sverige bara f

ö

r en enstaka resa eller som, utan att anl

ö

pa svensk hamn, passerar genom v

å

rt sj

ö

territorium.

Till f

ö

ljd av konventions

å

taganden m

å

ste vi ha m

ö

jlighet till en snabb handl

ä

ggning f

ö

r att f

å

sanktionen fast­st

ä

lld. MARPOL-konventionens artikel 7 anger n

ä

mligen att alla t

ä

nkbara anstr

ä

ngningar skall g

ö

ras f

ö

r att undvika att ett fartyg otillb

ö

rligt kvarh

å

lls eller f

ö

rsenas p

å 

grund av att ett r

ä

ttsligt f

ö

rfarande har inletts mot far­tyget. Om fartyget kvarh

å

lls otillb

ö

rligt eller f

ö

rsenas, skall det vara ber

ä

ttigat till ers

ä

ttning f

ö

r uppkomraen f

ö

rlust eller skada.

F

ö

rfarandet m

å

ste ocks

ä

inrymma garantier f

ö

r en sakkunnig behandling av de till

ä

mpningsproblem som det i praktiken inte torde vara m

ö

jligt att komma ifr

å

n. Inte minst vik­tigt 

ä

r att ha tillg

å

ng till kunskap om g

ä

llande konven­tion sbe st 

ä

mmel ser.

En sanktion f

å

r inte ha karakt

ä

ren av skadest

å

nd, eftersom skadest

å

nds- och f

ö

rs

ä

krings fr

ä

gor p

å

 detta omr

å

de har en sj

ä

lvst

ä

ndig reglering i b

ä

de internationella 

ö

verenskom­melser och svensk lagstiftning.

Ä

ven om man kan tillskapa en ekonomisk sanktion som upp­fyller alla dessa grundl

ä

ggande krav m

å

ste det p

å

 nytt understrykas, att effekten av sanktionen till stor del

Prop, 1982/83:87

134

kommer att bli beroende p

ä

 m

ö

jligheten att uppt

ä

cka dem .gom g

ö

r sig skyldiga till utsl

ä

pp. 

Ä

r det inte riskabelt fr

ä

n uppt

ä

cktssynpunkt att g

ö

ra utsl

ä

pp, kommer sanktionen inte att f

ö

rhindra s

å

dana. Det 

ä

r d

ä

rf

ö

r v

ä

sentligt att 

ö

vervakningen av v

å

ra farvatten h

å

lls p

å

 en godtagbar niv

ä

 .

5.3    Kan b

ö

ter, f

ö

rverkande eller milj

ö

skyddsavgift anv

ä

ndas?

Det b

ö

r naturligtvis inte vara n

å

got sj

ä

lv

ä

ndam

å

l att tillskapa en s

ä

rskild ekonomisk sanktion f

ö

r vattenf

ö

rore­ning fr

å

n fartyg, om man med f

ö

rdel kan t

ä

nka sig en l

ö

s­ning inom ramen f

ö

r det existerande sanktionssystemet. H

ä

r skall d

ä

rf

ö

r unders

ö

kas om n

å

gon existerande sanktion fyl­ler de krav som har st

ä

llts upp i n

ä

rmast f

ö

reg

å

ende av­snitt. Vad som d

ä

rvid kan vara av intresse att granska 

ä

r dels b

ö

tesstraffet s

å

dant det 

ä

r utformat efter den 1 ja­nuari 1982, dels f

ö

rverkande enligt f

ö

rslaget i departe­mentspromemorian (Ds Ju 1981:3) Ekonomiska sanktioner vid brott i n

ä

ringsverksamhet och dels den nya milj

ö

skyddsav­giften i milj

ö

skyddslagen.

Sedan dagsbotsbeloppets storlek har h

ö

jts, kan b

ö

ter uppg

å 

till ansenliga belopp. Enligt brottsbalkens 25 kap. kan antalet dagsb

ö

ter uppg

å

 till h

ö

gst 120, eller, som gemen­samt straff f

ö

r flera brott, till h

ö

gst 180. Fr.o.m. den 1 januari 1982 kan dagsbotens storlek best

ä

mmas till h

ö

gst 1 000 kr. Detta inneb

ä

r teoretiskt sett att b

ö

ter kan upp g

ä

till 120 000 kr. f

ö

r ett enskilt brott och till 180 000 kr. s

å

som gemensam p

å

f

ö

ljd f

ö

r flera brott.

Av f

ö

rarbetena till reformen med dagsbotens storlek fram­g

å

r att avsikten var att justera beloppens storlek med h

ä

nsyn till penningv

ä

rdets fall. H

ö

jningarna av dagsbots­beloppen 

ä

r uttryckligen inte avsedda att rubba de prin-

Prop. 1982/83:87

135

ciper som f.n. ligger till grund f

ö

r best

ä

mmande av dessa. 

Ä

ndringarna avses inte f

å

 betydelse f

ö

r andra fall 

ä

n d

å 

ett s

ä

rskilt l

å

gt eller s

ä

rskilt h

ö

gt dagsbotsbelopp skall best

ä

mmas.

Dessa uttalanden i f

ö

rarbetena ger klart vid handen att man inte kan r

ä

kna med n

å

gra f

ö

r

ä

ndringar i domstolspraxis i fr

å

ga ora b

ö

ters storlek av n

å

gon mera p

å

taglig betydelse i det sammanhang som h

ä

r 

ä

r aktuellt. Enbart b

ö

ter som sanktion kommer d

ä

rf

ö

r inte i h

ö

gre grad 

ä

n i dag att av­h

å

lla potentiella f

ö

rorenare fr

å

n att forts

ä

tta att sl

ä

ppa ut skadliga 

ä

mnen fr

å

n fartyg. Den fr

ä

msta inv

ä

ndningen mot b

ö

tesstraffet som s

å

dant 

ä

r emellertid, som tidigare har framh

å

llits, att b

ö

ter inte kan 

å

d

ö

mas juridiska per­soner. Eftersom detta 

ä

r ett ovillkorligt krav kan b

ö

ter -med de nya h

ö

gre gr

ä

nserna f

ö

r dagsbotens storlek - inte vara n

å

gon l

ö

sning p

å

problemet.

Den f

ö

reslagna nya m

ö

jligheten till f

ö

rverkande av otill­b

ö

rliga f

ö

rtj

ä

nster eller besparingar- hos en n

ä

ringsidkare lider inte av de p

å

talade bristerna som 

ä

r f

ö

rknippade med b

ö

ter. Det finns inte angivet n

ä

gon h

ö

gsta gr

ä

ns f

ö

r det v

ä

rde som kan f

ö

rklaras f

ö

rverkat och f

ö

rverkande kan ske hos n

ä

ringsidkaren 

ä

ven om denne 

ä

r en juridisk person. F

ö

r att f

ö

rverkande skall f

å

 ske enligt den f

ö

reslagna 3 a 

§

i 35 kap. brottsbalken kr

ä

vs att f

ö

rtj

ä

nsten eller besparingen har uppkommit i anledning av ett brott beg

å

ng­et i ut

ö

vningen av n

ä

ringsverksamhet. F

ö

r att ett brott skall vara beg

å

nget kr

ä

vs n

ä

stan alltid upps

å

t eller oakt­samhet hos g

ä

rningsmannen. S

å

ä

r fallet med 

ö

vertr

ä

delser av utsl

ä

ppsf

ö

rbuden i 2 kap. VFL. Detta medf

ö

r att det inte blir m

ö

jligt att anv

ä

nda principen med strikt ansvar, vilket i det f

ö

reg

å

ende har framh

å

llits som 

ö

nskv

ä

rt. Man f

å

r ocks

å

r

ä

kna med att det m

ä

nga g

å

nger skulle vara f

ö

r­enat raed betydande sv

å

righeter att ber

ä

kna v

ä

rdet av den vinst eller besparing sora har uppkorranit till f

ö

ljd av ut­sl

ä

ppet. Vidare m

å

ste beaktas att redaren med en s

å

dan

Prop. 1982/83:87

136

ordning skulle slippa sanktionen, om det kan visas att ut­sl

ä

ppet i realiteten inte har medf

ö

rt n

å

gon vinst. En annan nackdel kan i vissa fall, s

ä

rskilt n

ä

r det g

ä

ller utl

ä

ndska fartyg, vara att polisutredning och 

å

klagarens st

ä

llningstagande till fr

å

gan om eventuellt 

ä

tal ofta i praktiken m

å

ste avvaktas innan det kan bli m

ö

jligt att aktualisera f

ö

rverkandefr

å

gan.

Ö

nskem

å

let om att kunna genomf

ö

ra en tillr

ä

ckligt snabb process kan d

ä

rmed inte garanteras .

Av det anf

ö

rda framg

å

r att inte heller den f

ö

reslagna f

ö

r­verkandebest

ä

mmelsen uppfyller de krav som m

å

ste st

ä

llas p

å

 en sanktion mot vattenf

ö

roreningar fr

å

n fartyg.

Milj

ö

skyddsavgiften motsvarar i flera avseenden de 

ö

nske­m

å

l som tidigare har uttalats f

ö

r vattenf

ö

roreningssank­tionen. Milj

ö

skyddsavgiften skall utg

å

 enligt principen om strikt ansvar och skall p

å

f

ö

ras den som ut

ö

vade den verk­samhet i vilken 

ö

vertr

ä

delsen skedde, oavsett om denne 

ä

r fysisk eller juridisk person..En annan f

ö

rdel raed milj

ö­

skyddsavgiften 

ä

r att den avser f

ö

rfaranden som innefattar st

ö

rningar i milj

ö

n och s

å

ledes har samma syfte som den 

ö

nskade vattenf

ö

roreningssanktionen. Positivt 

ä

r ocks

å

 den uttryckliga m

ö

jligheten att s

ä

kerst

ä

lla anspr

å

k p

ä

 avgift med kvarstad.

Flera av de grundl

ä

ggande dragen i milj

ö

skyddsavgiften st

ä

mmer s

å

ledes

ö

verens med de 

ö

nskem

å

l som har uttalats betr

ä

ffande vattenf

ö

roreningssanktionen. Det torde dock kunna diskuteras om det 

ä

r l

ä

mpligt att anv

ä

nda konces­sionsn

ä

mnden f

ö

r milj

ö

skydd som den myndighet som skall handl

ä

gga fr

å

gor om 

ö

vertr

ä

delser av lagstiftningen om 

å

t­g

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg. Innan man tar slutlig st

ä

llning till n

ä

mndens l

ä

mplighet f

ö

r uppgiften b

ö

r man studera sk

ä

len till att koncessionsn

ä

mnden, sora 

ä

r en f

ö

rvaltningsmyndighet och inte en dorastol, har anf

ö

r­trotts uppgiften att pr

ö

va fr

å

gor om milj

ö

skyddsavgift.

Prop. 1982/83:87

137

I f

ö

rarbetena till 

ä

ndringarna i milj

ö

skyddslagen (prop. 1980/81:92 s. 59) uttalades att valet av pr

ö

vningsrayndig-het stod mellan de allm

ä

nna domstolarna och koncessions­n

ä

mnden. Till skillnad mot f

ö

rverkandefr

å

gor, som hand­l

ä

ggs av domstol, skall det inte f

ö

r uttagande av milj

ö

-skyddsavr-ift kr

ä

vas bevisning om att den aktuella g

ä

rning­en beg.ltts upps

å

tligen eller av oaktsamhet. En samordning av 

å

talsfr

å

gan och fr

å

gan om p

å

f

ö

rande av milj

ö

skyddsav­gift f

ö

r en och samma g

ä

rning framstod d

ä

rmed inte som sj'-lvklar. Enligt f

ö

redragande departementschefen var det mycket viktigt att till

ä

mpningen av de nya best

ä

mmelserna blir enhetlig och att den kommer att handhas av ett organ sora har sakkunskap i och erfarenhet av s

å

dana milj

ö

skydds­fr

å

gor som det 

ä

r fr

å

ga om h

ä

r. Eftersom koncessionsn

ä

mn­den dessutom har en sammans

ä

ttning som fr

ä

n r

ä

ttss

ä

ker­hetssynpunkt g

ö

r den likv

ä

rdig med de allm

ä

nna domstolarna f

ö

rordades att n

ä

mnden skulle anf

ö

rtros uppgiften att pr

ö­

va fr

å

gor om milj

ö

skyddsavgiften.

Vad som uttalats i fr

ä

ga om att 

å

tals- och avgiftsfr

å

gorna inte beh

ö

ver pr

ö

vas samtidigt kan i C)Ch f

ö

r sig g

ä

lla vat­tenf

ö

roreningssanktionen, eftersom 

ä

ven denna 

ä

r f

ö

rutsedd att utg

å

 efter principen strikt ansvar. De fr

ä

msta argu­menten till f

ö

rm

å

n f

ö

r koncessionsn

ä

mnden i f

ö

rarbetena om milj

ö

skyddsavgiften var att till

ä

mpningen av best

ä

mmelser­na blir enhetlig och att den kommer att handhas av ett organ med sakkunskap i och erfarenhet av de aktuella mil­j

ö

skyddsfr

å

gorna; Koncessionsn

ä

mnden har dock en samman­s

ä

ttning och en uppbyggnad sora 

ä

r hel.t anpassad till mil­j

ö

skyddslagstiftningen i land, som i v

ä

sentliga avseenden skiljer sig fr

å

n den ordning som g

ä

ller till sj

ö

ss. Efter­som n

ä

mnden,s

å

lunda har en annan inriktning p

ä

 sin verk­samhet torde den inte vara b

ä

ttre skickad 

ä

n andra t

ä

nk­bara pr

ö

vningsmyndigheter att handl

ä

gga 

ä

renden r

ö

rande en vattenf

ö

roreningssanktion. F

ö

r vattenf

ö

roreningssanktio­nens vidkommande kan det vidare diskuteras om det inte 

ä

r en nackdel med h

ä

nsyn till fartygens r

ö

rlighet att ha

Prop. 1982/83:87

138

tillg

ä

ng till en pr

ö

vningsmyndighet bara p

ä

 en enda ort i landet. Till en diskussion om detta 

å

terkommer vi i av­snitt 5.6.

En av de grundl

ä

ggande f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r att milj

ö

-skyddsavgift skall kunna utg

å

ä

r att 

ö

vertr

ä

delsen har medf

ö

rt ekonomiska f

ö

rdelar f

ö

r den sora ut

ö

var den milj

ö­

farliga verksamheten (52 

§

 milj

ö

skyddslagen). Som kommer att visas i avsnitt 5.4 medf

ö

r l

å

ngt ifr

å

n alla 

ö

vertr

ä­

delser av f

ö

rbuden att sl

ä

ppa ut olja eller andra skadliga 

ä

mnen n

å

gra ekonomiska f

ö

rdelar. I m

å

nga fall medf

ö

r de i st

ä

llet f

ö

rluster. Att inrikta sanktionen enbart p

å

 s

å

dana 

ö

vertr

ä

delser sora medf

ö

r ekonomiska f

ö

rdelar skulle sanno­likt medf

ö

ra att huvuddelen av de v

å

rdsl

ö

sa utsl

ä

ppen und­g

å

r den s

ä

rskilda sanktionen. Detta 

ä

r helt oacceptabelt.

Slutsatsen av det ovan sagda 

ä

r att det blir n

ö

dv

ä

ndigt att utforma en s

ä

rskild sanktion mot vattenf

ö

roreningar fr

å

n fartyg. Den b

ö

r i g

ö

rligaste m

ä

n anpassas till de krav som finns angivna i avsnitt 5.2. Det blir allts

å 

fr

å

ga om en sanktionsavgift som helt anpassas till vatten­f

ö

roreningslagstiftningens speciella f

ö

ruts

ä

ttningar och krav. Det faller sig naturligt att kalla avgiften f

ö

r vattenf

ö

roreningsavgift. Vid utformningen av den b

ö

r sj

ä

lvfallet beaktas de synpunkter p

å

sanktionsavgifter som har lagts fram i departementspromemorian (Ds Ju 1981:3) Ekonomiska sanktioner vid brott i n

ä

ringsverksamhet (en sammanfattning av dessa finns intagen i avsnitt 4.4 ovan). Vidare b

ö

r fr

å

n milj

ö

skyddsavgiften h

ä

mtas s

å

dana element som passar f

ö

r vattenf

ö

roreningsavgiften.

5.4    Vattenf

ö

roreningsavgiftens utformning

Redan inledningsvis "finns det sk

ä

l att erinra om de syn­punkter p

å

 sanktionsavgifter som finns upptagna! punkt 3 i avsnitt.4.4, d

ä

r det s

ä

gs.

Prop. 1982/83:87

139

Best

ä

mmelserna om ber

ä

kning av avgiftsbeloppet b

ö

r i all :n

ö

jlic, utstr

ä

ckning konstrueras s

å

 att de utg

å

r fr

ä

n ett m

ä

tbart moment i den aktuella 

ö

vertr

ä

delsen - en parameter - som g

ö

r det m

ö

jligt att f

ö

rutse och fastst

ä

lla hur stor avgiften skall bli i det s

ä

rskilda fallet. Konstruktionen kan vara utformad p

ä

 ett s

å

dant s

ä

tt att den schablonm

ä

s­sigt fastst

ä

llda avgiften kan ber

ä

knas genomsnittligt mot­svara den uppkomna vinsten vid varje s

ä

rskild 

ö

vertr

ä

del­se. I de fall d

å

 det bed

ö

ms angel

ä

get att s

ö

ka neutralise­ra redan utsikten till vinst b

ö

r dock hinder inte f

ö

relig­ga mot att l

å

ta avgiften utg

å

enligt grunder som leder till v

ä

sentligt h

ö

gre avgiftsbelopp.

I prop. 1979/80:167 pekade f

ö

redraganden (s. 41) p

å

 sv

å­

righeterna att finna en l

ä

mplig parameter f

ö

r avgiftsbe­r

ä

kningen. Det framh

ö

lls att de avgifter av liknande typ som redan existerar, s

å

som 

ö

verlastavgift enligt lagen (1972:435) om 

ö

verlastavgift, skattetill

ä

gg enligt taxe­ringslagen (1956:623) och till

ä

ggsavgift enligt lagen (1976:655) om p

å

f

ö

ljder och ingripanden vid olovligt byg­gande m.m., har naturliga och f

ö

rh

å

llandevis enkla para­metrar, s

å

som 

ö

verlasten, det undandragna skattebeloppet och kvadratmeter v

å

ningsyta, att utg

å

fr

ä

n vid avgiftsbe­r

ä

kningen. N

å

gon liknande naturlig parameter var det en­ligt f

ö

redraganden sv

å

rare att finna vid olagliga utsl

ä

pp av olja eller andra skadliga 

ä

mnen. F

ö

rslag hade emeller­tid inte saknats. N

ä

gon remissinstans hade f

ö

reslagit den ber

ä

knade vinsten av utsl

ä

ppet som parameter, medan en annan hade f

ö

rordat de uppskattade saneringskostnaderna som ber

ä

kningsgrund. D

ä

rtill kunde l

ä

ggas skissen 1 bet

ä

n­kandet (SOU 1979:43) Ren tur - program f

ö

r milj

ö

s

ä

kra sj

ö­

transporter som utgick fr

å

n de kostnader som den poten­tielle f

ö

rorenaren f

ö

rv

ä

ntas undkomma: straffavgiften er-h

ä

lls genom att beloppet h

ä

rf

ö

r divideras med uppt

ä

ckts-sannolikheten .

Innan vi g

å

r n

ä

rmare in p

ä

vilken parameter som skall anv

ä

ndas b

ö

r det klarg

ö

ras n

ä

r vattenf

ö

roreningsavgift skall utg

å

 och vem som skall vara betalningsskyldig f

ö

r avgiften.

Prop. 1982/83:87

140

Avsikten med vattenf

ö

roreningsavgiften

ä

r att den skall vara en f

ö

rst

ä

rkning av straffsanktionerna vid otill

å

tna utsl

ä

pp av olja eller andra skadliga 

ä

mnen fr

å

n fartyg. Den skall vara s

å

 k

ä

nnbar att den verkar avskr

ä

ckande. Avgiften 

ä

r emellertid inte prim

ä

rt avsedd att utg

ö

ra n

å

gon ers

ä

ttning f

ö

r straffp

å

f

ö

ljder. Kriminaliseringen b

ö

r bibeh

å

llas inte minst som ett uttryck f

ö

r samh

ä

llets moraliska f

ö

rd

ö

mande av dessa handlingar.

P

å

 samraa s

ä

tt som i straffstadgandena b

ö

r man vid avgifts­bel

ä

ggningen utg

å

 fr

å

n reglerna i 2 kap. VFL om f

ö

rbud mot f

ö

rorening fr

å

n fartyg. Best

ä

mmelserna d

ä

r och i verkst

ä

l­lighetsf

ö

reskrifterna

ö

verensst

ä

mmer med regleringen i konventionerna och kan f

ö

rdenskull anv

ä

ndas b

å

de f

ö

r sven­ska och utl

ä

ndska fartyg. Avgift skall s

å

ledes utg

å

 om skadliga 

ä

mnen sl

ä

pps ut i strid raot f

ö

rbud sora g

ä

ller en­ligt VFL 2 kap. 2 

§

 f

ö

rsta stycket eller raot 2 kap. 4 

§

eller i strid mot f

ö

reskrift som har meddelats med st

ö

d av VFL 2 kap. 2 

§

 andra stycket eller 2 kap. 3 

§

. Detta inne­b

ä

r att de objektiva kriterierna f

ö

r brott och f

ö

r av­giftsuttag st

ä

mmer 

ö

verens. Enligt vad som har sagts i. av­snitt 5.2 b

ö

r det ur effektivitetssynpunkt kr

ä

vas att av­gift tas ut oberoende av upps

å

t eller oaktsamhet hos g

ä

r­ningsmannen. Avgiftsskyldigheten b

ö

r s

å

ledes bygga p

å 

strikt ansvar. Den har i detta avseende samma konstruktion som milj

ö

skyddsavgiften.

Med milj

ö

skyddslagen som f

ö

rebild kan man fr

å

ga sig om man inte b

ö

r medge vissa m

ö

jligheter att mildra den strikta till

ä

rapningen genom att olika omst

ä

ndigheter i det enskil­da fallet i viss utstr

ä

ckning beaktas. Om man inte alls ger m

ö

jlighet till undantag fr

å

n eller neds

ä

ttning av av­giften under vad som annars skulle ha utg

å

tt kan man r

ä

kna raed att lagstiftningen komraer att uppfattas som onyanserad och alltf

ö

r str

ä

ng - s

ä

rskilt som avgiften i enskilda fall kan komma att uppg

å

 till f

ö

rh

å

llandevis stora belopp. Det b

ö

r d

ä

rf

ö

r finnas en m

ö

jlighet att s

ä

tta ned eller efterge

Prop. 1982/83:87

141

avgiften i s

ä

dana fall d

å

 det framst

å

r som obilligt att ta ut full avgift. Denna m

ö

jlighet b

ö

r dock anv

ä

ndas restrik­tivt.

Det b

ö

r understrykas att vattenf

ö

roreningsavgift inte bara skall tas ut n

ä

r svenska eller utl

ä

ndska fartyg bryter mot utsl

ä

ppsf

ö

rbuden inom Sveriges sj

ö

territorium utan 

ä

ven n

ä

r svenska fartyg g

ö

r sig skyldiga till otill

å

tna utsl

ä

pp inom andra vattenomr

å

den. S

å

ledes skall avgift kunna tas ut om ett svenskt fartyg t.ex. har sl

ä

ppt ut olja i Medel­havet. En f

ö

ruts

ä

ttning h

ä

rf

ö

r b

ö

r dock vara att g

ä

rningen inte beivras i n

å

gon annan stat.

N

ä

r det g

ä

ller fr

å

gan om ve.m som skall 

å

l

ä

ggas avgiften har vi redan tidigare framh

å

llit att det i normalfallet 

ä

r fartygets redare eller 

ä

gare som 

å

tnjuter de eventuella ekonomiska inbesparingar som g

ö

rs till f

ö

ljd av 

ä

tt olje­f

ö

roreningar sl

ä

pps ut i vattnet i st

ä

llet f

ö

r att l

ä

ranas till raottagningsanordningar i land. Redaren eller 

ä

garen 

ä

r den sora ut

ö

var den aktuella n

ä

ringsverksamheten och det 

ä

r d

ä

rf

ö

r naturligt att vattenf

ö

roreningsavgiften tas ut av honom. Avgiften skall kunna p

å

f

ö

ras honom oavsett om han 

ä

r en juridisk person, t.ex. ett aktiebolag, eller en enskild n

ä

ringsidkare. Detta inneb

ä

r att det efter ett otill

å

tet utsl

ä

pp i normalfallet torde bli aktuellt att d

ö

ma bef

ä

lhavaren eller annan bes

ä

ttningsman till ansvar och dessutom 

å

l

ä

gga fartygets redare eller 

ä

gare skyldig­het att betala vattenf

ö

roreningsavgift. Eftersom redaren i normalfallet har det avg

ö

rande inflytandet 

ö

ver ett far­tygs drift, b

ö

r han i f

ö

rsta hand g

ö

ras ansvarig f

ö

r be­talning av avgiften.

Vi 

ö

verg

å

r h

ä

refter till fr

ä

gan om en l

ä

mplig parameter f

ö

r vattenf

ö

roreningsavgiften. Trots att 

å

tskilliga alter­nativ har 

ö

verv

ä

gts har det visat sig vara sv

å

rt att hitta n

å

gon enkel och r

ä

ttvisande parameter med vars hj

ä

lp man p

å

 f

ö

rhand l

ä

tt skulle kunna avg

ö

ra vad en 

ö

vertr

ä

delse

Prop. 1982/83:87

142

"kostar". Flera av de f

ö

rslag som har f

ö

rts fram tidigare har tydliga nackdelar, om de skall anv

ä

ndas som ensamma parametrar.

Den ber

ä

knade vinsten av ett utsl

ä

pp 

ä

r inte bara sv

å

r att r

ä

kna fram utan kan medf

ö

ra icke 

ö

nskv

ä

rda effekter i vis­sa fall. Det 

ä

r visserligen m

ö

jligt att 

å

tminstone scha­blonm

ä

ssigt ber

ä

kna vinsten av en underl

ä

tenhet att l

ä

mna f

ö

rorenat barlastvatten till en mottagningsanordning i land. H

ä

r kan den genomsnittliga kostnaden f

ö

r fartygets hamnliggande anv

ä

ndas. N

å

got sv

å

rare kan det vara att be­r

ä

kna vinsten av ett utsl

ä

pp av l

ä

nsvatten, eftersom m

ä

ng­den och f

ö

rh

å

llandena i 

ö

vrigt kan variera h

ö

gst p

å

tagligt och m

ö

jligheterna till godtagbar utredning 

ä

r mer begr

ä

n­sade. Vid 

ö

verfyllningar av tankar i hamn blir det i all-m.

ä

nhet inte fr

å

ga om att n

å

gon g

ö

r en vinst. Det blir sna­rare fr

å

ga om en f

ö

rlust n

ä

r olja g

å

r f

ö

rlorad. 

Ä

ven vid 

ö

vertr

ä

delser av 2 kap. 4 

§

 VFL, som stadgar att utsl

ä

pp till f

ö

ljd av olycksh

ä

ndelse skall begr

ä

nsas s

å

 l

å

ngt det 

ä

r m

ö

jligt, blir det ofta fr

å

ga om f

ö

rlust av last. Den ber

ä

knade vinsten som parameter leder s

å

ledes fel i 

å

t­skilliga fall och kan inte anv

ä

ndas som ensam parameter. Detta inneb

ä

r i sin tur att det inte 

ä

r m

ö

jligt att upp­r

ä

tth

å

lla parallellitet med milj

ö

skyddsavgiften, som skall best

ä

mmas till ett belopp som svarar mot de ekonomiska f

ö

rdelarna av 

ö

vertr

ä

delsen.

En annan, tidigare f

ö

reslagen parameter 

ä

r de uppskattade bek

ä

mpnings- och saneringskostnaderna. Den fr

ä

msta inv

ä

nd­ningen mot denna 

ä

r att man i s

ä

 fall kommer in p

å

till-l

ä

mpningsomr

ä

det f

ö

r skadest

å

ndskonventionerna och den lagstiftning som bygger p

å

 dessa. Inte minst av interna­tionella h

ä

nsyn 

ä

r det viktigt att vi h

å

ller i s

ä

r skade-st

å

ndsfr

ä

gorna och vattenf

ö

roreningsavgiften. Till detta kommer att det som regel 

ä

r ytterst sv

å

rt att p

å

 ett ti­digt stadium, n

ä

r avgiftsfr

å

gan kan beh

ö

va pr

ö

vas, bilda sig en uppfattning om bek

ä

mpnings- och saneringskostnader-

Prop. 1982/83:87

143

nas storlek. Bek

ä

mpnings fasen kan ofta bli utdragen p

ä 

grund av v

ä

derleksf

ö

rh

å

llandena eller d

ä

rf

ö

r att m

ä

ngden olja visar sig vara st

ö

rre 

ä

n vad man r

ä

knat raed fr

å

n b

ö

rjan. Saneringen kan dra ut p

å

 tiden i m

å

nader. Att uppskatta kostnaderna p

å

 ett tidigt stadium 

ä

r d

ä

rf

ö

r regelm

ä

ssigt om

ö

jligt.

En id

é

 som har framf

ö

rts 

ä

r att utg

å

 fr

å

n fartygets stor­lek genom att multiplicera dess dr

ä

ktighet i bruttoregis-terton med dess maskinstyrka. Det s

ä

ger sig dock sj

ä

lvt att det inte g

å

r att f

å

n

å

gon r

ä

ttvisande avgift, ora man skall ta ut den enbart raed ledning av fartygets storlek. Ett mycket litet utsl

ä

pp fr

ä

n ett stort fartyg b

ö

r inte medf

ö

ra st

ö

rre avgift 

ä

n ett stort utsl

ä

pp fr

å

n ett litet fartyg.

.Mot bakgrund av dessa sv

å

righeter att finna en enkel och r

ä

ttvisande parameter har arbetsgruppen 

ä

ven 

ö

verv

ä

gt ett mera flexibelt system, som skulle kunna medge h

ä

nsynsta­gande till alla nu angivna faktorer. Man skulle allts

å 

kunna t

ä

nka sig en kombination av n

å

gra av de nu n

ä

randa parametrarna. Med utg

å

ngspunkt fr

ä

n dessa skulle den be­slutande myndigheten efter en helhetsbed

ö

mning, d

ä

r 

ä

ven andra faktorer kunde t

ä

nkas spela in, fastst

ä

lla vatten­f

ö

roreningsavgiftens storlek. Avgiftens storlek skulle i s

å

fall l

ä

mpligen ber

ä

knas med h

ä

nsyn till 

ä

mnets skadlig-hetsgrad, utsl

ä

ppets omfattning, platsen f

ö

r utsl

ä

ppet samt fartygets storlek. Skadlighetsgraden hos olika 

ä

mnen skiljer sig markant, fr

å

n t.ex. kemikalier som tillh

ö

r kategori A till fast avfall s

å

som matrester. Olika oljors skadlighetsgrad varierar ocks

å

. Man skulle d

ä

rf

ö

r kunna g

ö

ra en graderad bed

ö

mning av olika 

ä

mnens skadlighetsgrad och ge en h

ö

gre avgiftsfaktor f

ö

r ett skadligare 

ä

mne 

ä

n ett mindre skadligt. Utsl

ä

ppets omfattning 

ä

r ofta sv

å

rt att uppskatta, men man b

ö

r kunna utg

å

fr

ä

n en relativt ungef

ä

rlig uppskattning om n

å

got annat inte 

ä

r m

ö

jligt. Olika bed

ö

mningar skulle ocks

å

 kunna g

ö

ras beroende p

å

 var

Prop. 1982/83:87

144

utsl

ä

ppet har 

ä

gt rum. Det borde d

å

 vara allvarligare om det skett i s

ä

rskilt milj

ö

k

ä

nsliga vattenomr

å

den s

å

som sk

ä

rg

å

rdar 

ä

n om utsl

ä

ppet har 

ä

gt rum i en oljehamn, d

ä

r bek

ä

mpnings- och saneringsutrustning finns l

ä

tt tillg

ä

ng­lig. Fartygets storlek skulle bl.a. kunna anv

ä

ndas f

ö

r att r

ä

kna ut vilka besparingar som kan ha uppkommit till f

ö

ljd av att det inte 

ö

verl

ä

mnat f

ö

rorenat barlast- eller tank­spolvatten till en mottagningsanordning.

En l

ö

sning av det h

ä

r slaget framst

å

r emellertid som tvek­sam ur flera synpunkter. Ber

ö

rda myndigheter skulle inte ha n

ä

gra fasta kriterier som utg

å

ngspunkter f

ö

r avgiftsbe­r

ä

kningen, n

ä

got sora skulle kunna f

ö

rsv

å

ra deras pr

ö

vning och d

ä

rmed ocks

å

 medf

ö

ra l

ä

ngre handl

ä

ggningstider.

En rad sk

ä

l talar f

ö

r att avgiften b

ö

r vara uppbyggd p

å 

ett s

å

dant s

ä

tt att det p

å

. f

ö

rhand skall vara k

ä

nt vad en viss 

ö

vertr

ä

delse "kostar". Arbetsgruppen har funnit att det 

ä

r m

ö

jligt att g

ö

ra upp tabeller d

ä

r n

ä

gra av de f

ö

rut n

ä

mnda ber

ä

kningsgrunderna finns medtagna. Enligt ar­betsgruppens mening b

ö

r avgiften best

ä

mmas med h

ä

nsyn till utsl

ä

ppets art och om.fattning samt till fartygets stor­lek.

Det synes helt klart att man m

å

ste ha olika tabeller f

ö

r olika slag av utsl

ä

pp. S

å

lunda f

ä

r s

ä

rskilda avgiftstabel­ler g

ö

ras upp f

ö

r olja, kemikalier, fast. avfall och toa­lettavfall. Med utsl

ä

ppets art avses h

ä

r enbart dessa oli­ka kategorier av f

ö

roreningar.

Redan tidigare har konstaterats att det ofta 

ä

r svart att uppskatta ett utsl

ä

pps omfattning. Den fr

ä

msta inv

ä

ndning­en mot att anv

ä

nda utsl

ä

ppets storlek som parameter avser just det f

ö

rh

å

llandet att det inte 

ä

r m

ö

jligt att raed led­ning av den p

å

tr

ä

ffade m

ä

ngden f

ö

roreningar med n

å

gorlunda exakthet sluta sig till hur stort det ursprungliga utsl

ä

p­pet e.Tentligen var. En s

ä

dan ber

ä

kning skulle inrymma

Prop. 1982/83:87

145

alltf

ö

r m

ä

nga os

ä

kerhetsfaktorer. Om vi h

å

ller oss till oljef

ö

roreningar, kan bl.a. p

å

pekas att olja beroende p

ä 

raffineringsgrad avdunstar olika snabbt, att ett oljeb

ä

l­tes utbredning 

ä

r beroende av vatten- och lufttemperatur samt v

ä

gr

ö

relser. Vintertid kan olja driva in under isen och d

ä

rigenom vara sv

å

r att uppt

ä

cka. - Det enda sora 

ä

r s

ä

kert 

ä

r att det ursprungliga utsl

ä

ppet inte kan ha varit mindre 

ä

n vad som p

å

tr

ä

ffas, n

ä

r utsl

ä

ppet uppt

ä

cks.

Vanligtvis sker dessa uppt

ä

ckter vid kustbevakningens flygspaning. Enligt vad arbetsgruppen erfarit, har kustbe­vakningen vissa m

ö

jligheter att med hj

ä

lp av fj

ä

rranalys­utrustning och radar ber

ä

kna hur pass utbrett ett oljeb

ä

l­te 

ä

r och att s

ä

kra bevisning genora fotografering. Man kan ocks

å

 fr

å

n kustbevakningens fartyg ta prov av den flytande oljan f

ö

r analys. Det b

ö

r ocks

å

 vara m

ö

jligt att f

ä

 fram exakta uppgifter om r

å

dande vatten- och lufttemperaturer. En sammanst

ä

llning av alla dessa uppgifter, eventuellt kompletterad med en unders

ö

kning av det uppbringade farty­get, b

ö

r snabbt kunna ge en n

å

gorlunda s

ä

ker uppfattning om hur stort utsl

ä

ppet allra minst har varit. Detta v

ä

rde b

ö

r d

ä

 ocks

å

 kunna anv

ä

ndas som en av parametrarna i av­giftssystemet .

Det kan naturligtvis g

ö

ras g

ä

llande att en avgiftstabell som s

å

lunda bygger p

å

bl.a. ett med god s

ä

kerhetsmarginal fastst

ä

llt minsta v

ä

rde f

ö

r utsl

ä

ppets omfattning blir ett ganska trubbigt instrument. Den omst

ä

ndigheten att man p

å 

det h

ä

r s

ä

ttet tvingas arbeta med det minsta t

ä

nkbara v

ä

r­det f

ö

r utsl

ä

ppets storlek kan emellertid kompenseras ge­nom att man i systemet bygger in relativt h

ö

ga avgiftsbe­lopp. Vi 

ä

r ocks

å

 medvetna om att principiella bet

ä

nklig­heter kan resas mot att man p

å

 detta s

ä

tt ger systemet ett p

å

tagligt bestraffande inslag. H

ä

remot kan dock framh

å

llas att syftet med vattenf

ö

roreningsavgiften inte bara 

ä

r att g

ö

ra det ol

ö

nsamt att sl

ä

ppa ut f

ö

roreningar i havet utan 

ä

ven att ytterligare markera samh

ä

llets utomordentligt

10   Riksdagen 1982/83. 1 .samt. Nr 87

Prop. 1982/83:87

146

stora skyddsintresse mot s

å

dant handlande. Det 

ä

r ocks

ä 

fr

å

ga om en sanktion som riktas mot fartygets 

ä

garintres­sen, vilka ofta inte 

ä

r 

å

tkomliga med straffr

ä

ttsliga me­toder. Dessa principiella bet

ä

nkligheter b

ö

r d

ä

rf

ö

r inte f

å

utg

ö

ra n

å

got avg

ö

rande hinder mot att utsl

ä

ppets om­fattning p

å

 det h

ä

r s

ä

ttet f

å

r ing

å

 som en komponent i avgiftstabellerna.

N

ä

r arbetsgruppen s

å

lunda stannar f

ö

r att anv

ä

nda ett minsta v

ä

rde f

ö

r utsl

ä

ppets omfattning som delparameter sker det ocks

å

 mot bakgrund av ett p

å

g

å

ende tekniskt ut­vecklingsarbete i fr

å

ga om att uppskatta volymen av ett oljeutsl

ä

pp, bl.a. genom anv

ä

ndning av flygburen mikro­v

å

gsradiometer. Uppgifter fr

ä

n kustbevakningen pekar p

å 

att m

ö

jligheterna att uppskatta utsl

ä

ppens omfattning kom­mer att f

ö

rb

ä

ttras i framtiden.

Ä

ven om det vore 

ö

nskv

ä

rt att man - f

ö

r att inte komplice­ra systemet - h

å

ller sig till en enda parameter f

ö

r varje art av utsl

ä

pp (olja, kemikalier osv.), synes det inte m

ö

jligt. Det framst

å

r n

ä

mligen inte som rimligt att ta ut lika h

ö

ga avgifter f

ö

r lika stora utsl

ä

pp, om fartygsstor­lekarna skiljer sig avsev

ä

rt. En avgift sora 

ä

r h

ö

g f

ö

r ett mindre fartyg skulle i m

å

nga fall vara direkt l

ö

nsam att betala f

ö

r ett st

ö

rre fartyg under f

ö

ruts

ä

ttning att det slipper ifr

å

n liggetid i hamn. Det 

ä

r s

å

ledes inte m

ö

jligt att g

ö

ra upp enhetliga avgiftstabeller f

ö

r sm

å

 och stora fartyg och f

å

 avgifterna att verka avskr

ä

ckande f

ö

r de stora utan att de mindre drabbas orimligt h

å

rt.

Arbetsgruppen finner mot bakgrund av det anf

ö

rda att det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt att i tabellerna bygga in fartygets storlek som en ytterligare grund f

ö

r avgiftsber

ä

kningen. Vilket m

å

tt f

ö

r fartygets storlek som skall v

ä

ljas kan diskute­ras. Om man vill ha endast en avgiftstabell f

ö

r oljeut­sl

ä

pp, synes fartygets bruttodr

ä

ktighet vara det riktiga m

å

ttet. Tabellen f

å

r d

ä

 avse b

ä

de tankfartyg och torrlast-

Prop. 1982/83:87

147

fartyg. En f

ö

rdel raed bruttodr

ä

ktigheten som parameter 

ä

r att den i det nya skeppsm

ä

tningssystemet enligt 1969 

å

rs internationella skeppsra

ä

tningskonvention, som tr

ä

der i kraft den 18 juni 1982, blir det enda anv

ä

ndbara officiel­la m

ä

ttet p

ä

 ett fartygs storlek. Bruttodr

ä

ktigheten skall finnas angiven i fartygets m

ä

tbrev och uppgiften 

ä

r d

ä

rf

ö

r l

ä

tt att kontrollera f

ö

r den myndighet som skall besluta avgiften.

Det kan emellertid vara sv

å

rt att p

å

 ett r

ä

ttvisande s

ä

tt t

ä

cka in b

ä

de tankfartyg och torrlastfartyg med hj

ä

lp av bruttodr

ä

ktigheten som parameter, i vart fall n

ä

r det g

ä

l­ler oljeutsl

ä

pp. Utsl

ä

pp fr

å

n torrlastfartyg i form av l

ä

nsvatten och sludge h

ä

rr

ö

r fr

å

n fartygets bunkeroljor. Varf

ö

r det skulle kunna vara mer r

ä

ttvisande att ha en s

ä

rskild tabell f

ö

r torrlastfartyg med bunkerkapaciteten sora ber

ä

kningsgrund. Utsl

ä

ppen fr

å

n tankfartyg, sora till 

ö

verv

ä

gande delen torde avse lastrester, borde l

ä

mpligen relateras till fartygets lastkapacitet i form av d

ö

dvikts­ton. Det b

ö

r dock observeras att det inte finns n

å

gra officiella uppgifter om fartygs bunker- eller lastkapaci­tet. Trots detta talar 

ö

verv

ä

gande sk

ä

l f

ö

r att s

ä

rskilda tabeller b

ö

r anv

ä

ndas f

ö

r tankfartyg resp. torrlastfar­tyg.

Det 

ä

r knappast meningsfullt att nu utarbeta kompletta f

ö

rslag till avgiftstabeller. F

ö

r att ge en uppfattning om hur en s

å

dan tabell skulle kunna se ut har arbetsgrup­pen gjort en skiss till en avgiftstabell f

ö

r utsl

ä

pp av olja fr

å

n tankfartyg.

Prop. 1982/83:87

148

utsl

ä

ppt oljem

ä

ngd i liter

Avgift i kr

f

ö

r fartyg

i .-storlek (tdw)

upp till

5 001-

50 001-

100

001 tdw

5 000 tdu'

50 000 tdw

100 000 tdw

och

st

ö

rre

mindre 

ä

n 1 000

5 000 kr.

7 500 kr.

10 OCO kr.

12

500 kr.

1 000- 5 000

10 000 "

15 000 "

20 000 "

25

000 "

5 001- 25 000

20 000 "

30 000 "

40 000 "

50

000 "

25 001-100 000

40 000 "

60 000 "

80 000 "

100

000 "

100 001-500 000

80 000 "

120 000 "

150 000 "

200

000 "

500 001 och 

mer

150 000 "

225 000 "

300 000 "

400

000 "

Det b

ö

r understrykas att n

å

gra mera intr

ä

ngande analyser inte gjorts vare sig i fr

å

ga om storleksindelningen eller beloppen. Beloppen kan dock s

ä

gas vara i huvudsak repre­sentativa f

ö

r arbetsgruppens uppfattning om den storleks­ordning som 

ä

r 

ö

nskv

ä

rd f

ö

r att avgiften skall f

å

 den av­sedda, preventiva effekten.-'-

Tabellen 

ä

r avsedd f

ö

r alla slag av oljor, s

å

v

ä

l best

ä

ndi­ga som icke best

ä

ndiga s

å

dana. Systemet skulle tali alltf

ö

r komplicerat och sv

å

rhanterligt, om man skulle g

ö

ra upp olika tabeller f

ö

r olika slag av oljor.

F

ö

r tydlighetens skull b

ö

r kanske ocks

ä

 anm

ä

rkas att ta­bellen enbart tar sikte p

ä

 den utsl

ä

ppta m

ä

ngden olja. D

ä

ri ing

å

r allts

å

 inte inte det vatten som den kan vara

 Arbetsgruppen har in en faktor f

ö

r pla n3m skulle man kunna g

ö

ra utsl

ä

pp i s

ä

rsk t.ex. kunna best

ä

mma utsl

ä

pp har gjorts i havet eller inom spe Systemet blir d

å

 enl plicerat. De angivna vattnen kring Sverig 

ä

nd

å

 ta h

ä

nsyn till v

ä

rda.

ä

ven 

ö

verv

ä

gt att i tabellerna bygga

tsen d

ä

r ett utsl

ä

pp 

ä

gt rum. H

ä

rige-

ä

stadkomma att det kostar mer att

iit milj

ö

k

ä

nsliga vatten. Man skulle att dubbel avgift skall utg

å

, ora ett svenskt inre vatten, p

å

 territorial-

cialomr

å

den enligt Marpolkonventionen.

igt arbetsgruppens mening on

ö

digt kora­omr

å

dena t

ä

cker s

å

gott som helt far-

e. Man kan d

ä

rf

ö

r i avgiftstabellen

att dessa omr

å

den

ä

r s

ä

rskilt skydds-

Prop. 1982/83:87

149

uppblandad med. Om utsl

ä

ppet exempelvis har avsett olje­blandat barlastvatten, 

ä

r det enbart den d

ä

ri ing

å

ende oljem

ä

ngden som skall beaktas n

ä

r avgiften best

ä

ms.

Avgiftstabellerna skall tas in i f

ö

rfattning. F

ö

r att de skall kunna justeras utan alltf

ö

r stor omg

å

ng b

ö

r de tas in i den till VFL anslutande f

ö

rordningen (1980:789) ora 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg.

Som tidigare har ber

ö

rts kan det m

ä

nga g

å

nger vara sv

å

rt att exakt uppskatta storleken av ett utsl

ä

pp. S

ä

rskilt sv

ä

ra att kvantifiera 

ä

r de relativt vanliga utsl

ä

ppen av maskinrumsoljor. Dessa 

ä

r ofta inte s

ä

stora, men det 

ä

r 

ä

nd

å

 mycket angel

ä

get att de motverkas. Om det inte 

ä

r m

ö

jligt att g

ö

ra n

å

gon n

ä

rmare uppskattning av utsl

ä

ppets storlek, skall 

ä

ndock minimiavgiften, som 

ä

ven .i detta fall b

ö

r vara 5 000 kr., tas ut.

N

ä

r det g

ä

ller problemet med att fastst

ä

lla den nedre gr

ä

nsen f

ö

r avgiftsuttag skulle de regler som till

ä

mpas i USA kunna tj

ä

na som f

ö

rebild. I fr

å

ga om olja anses d

ä

r gr

ä

nsen f

ö

r f

ö

rbjudna utsl

ä

pp ligga d

ä

r oljekvantiteten f

ö

rorsakar "a film or sheen upon or discoloration of the surface of the water or adjoir.ing shorelines or cause a sludge of emulsion to be deposi-ted beneath the surface of the water or upon 

£

'joining shorelines". S

ä

dana utsl

ä

pp

ä

r enligt uppgift fr

å

n kustbevakningen f

ö

rh

å

llandevis enkla att konstatera och m

ö

jliga att i de flesta fall fotogra­fiskt dokumentera.

Vattenf

ö

roreningsavgiften skall, i likhet med milj

ö

skydds-avgiften, tillfalla staten.

I diskussionerna kring parameter fr

å

gan har arbetsgruppen huvudsakligen inriktat sina 

ö

verv

ä

ganden p

å

 oljeutsl

ä

ppen, varf

ö

r en viss reservation f

å

r g

ö

ras f

ö

r om den f

ö

reslagna parametern passar lika v

ä

l f

ö

r andra typer av utsl

ä

pp. Det

Prop. 1982/83:87

150

synes dock inte f

ö

religga n

å

gra hinder mot att anv

ä

nda pa­rametern 

ä

ven vid utsl

ä

pp av kemikalier, fast avfall eller toalettavfall. Betr

ä

ffande dessa typer av f

ö

roreningar har fr

å

n flera h

å

ll framh

å

llits hur besv

ä

rande nedskr

ä

pningen med fast avfall 

ä

r i kustvattnen. Bl.a. 

ä

r det vanligt att stora plastsjok flyter omkring i vattnet. Vikten av att ingripanden g

ö

rs raot denna typ av f

ö

rorening har s

ä

rskilt p

å

talats av Svenska b

å

tunionen.

En av de stora f

ö

rdelarna raed den f

ö

reslagna parametern 

ä

r att det blir m

ö

jligt att g

ö

ra upp avgiftstabeller f

ö

r oli­ka slag av vattenf

ö

roreningar. H

ä

rigenom blir det m

ö

jligt att f

ö

rutse avgiftens storlek. Avgifterna m

ä

ste vara h

ö

ga f

ö

r att de skall f

ä

 den efterstr

ä

vade preventiva effekten. Redan offentligg

ö

randet av en tabell med h

ö

ga avgiftsuttag f

ö

r t.ex. oljeutsl

ä

pp - i kombination med att avgifterna tas ut efter principen om strikt ansvar - torde verka p

å­

tagligt avh

ä

llande p

å

ett stort antal potentiella f

ö

rore­nare. Snabba beslut om avgiftsuttag och effektiva verk­st

ä

llighets

å

tg

ä

rder f

ö

r att s

ä

kra betalning av avgiften -med 

å

tf

ö

ljande information i massmedia - kommer utan tve­kan att f

ö

rh

ö

ja den preventiva effekten.

Eftersom utsl

ä

pp i m

å

nga fall orsakas av utl

ä

ndska fartyg blir det en viktig uppgift att upplysa dessa om g

ä

llande regler f

ö

r avgiftsuttag. En effektiv till

ä

mpning av ett system med h

ö

ga avgiftsuttag, b

ö

r p

å

 sikt kunna reducera utsl

ä

ppen fr

å

n utl

ä

ndska fartyg p

å

tagligt.

5 . 5   S

ä

kerst

ä

llande av betalning m.m.

Bland de i avsnitt 5.2 redovisade grundl

ä

ggande kraven p

ä 

en vattenf

ö

roreningssanktion ing

å

r m

ö

jligheten av att p

ä 

ett effektivt s

ä

tt kunna s

ä

kra betalning av den 

å

lagda sanktionen. Detta 

ä

r viktigt inte minst n

ä

r det g

ä

ller ut-

Prop. 1982/83:87

151

l

ä

ndska fartyg som kanske bes

ö

ker Sverige bara f

ö

r en en­staka resa eller passerar igenom svenskt sj

ö

territorium.

Den s

ä

kerhets

å

tg

ä

rd som ligger n

ä

rmast till hands 

ä

r kvar­stad p

å

fartyget i enlighet med 15 kap. r

ä

tteg

å

ngsbalken (rb).

En av f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r att kvarstad skall f

å 

beviljas 

ä

r enligt 15 kap. 1 

§

 RB i dess lydelse fr.o.m. den 1 januari 1982 att fartygets redare eller 

ä

gare genom att avvika, skaffa undan egendom eller f

ö

rfara p

ä

 annat s

ä

tt undandrar sig att betala den skuld som motparten har visat sannolika sk

ä

l f

ö

r.

Behovet av att bel

ä

gga ett fartyg raed kvarstad kan bed

ö­

mas efter den beredvillighet fartygets redare eller 

ä

gare visar n

ä

r det g

ä

ller att st

ä

lla beg

ä

rd s

ä

kerhet f

ö

r vat­tenf

ö

roreningsavgiften. Mera v

å

ld 

ä

n n

ö

den kr

ä

ver skall sj

ä

lvfallet inte tillgripas. St

ä

lls s

ä

kerhet f

ö

r avgiften och andra eventuella krav b

ö

r fartyget f

å

avsegla eller forts

ä

tta sin resa. Detta 

ö

verensst

ä

mmer med reglerna i det f

ö

reslagna utkastet till havsr

ä

ttskonvention (Draft Convention on the Law of the Sea) i dess lydelse efter nionde sessionen av FN:s tredje havsr

ä

ttskonferens i Geneve den 28 juli-29'augusti 1980.

Utsl

ä

pp till sj

ö

ss g

ö

rs ofta av fartyg som inte skall an­l

ö

pa n

å

gon svensk hamn. Fartygen 

ä

r d

å

 ofta p

ä

 v

ä

g till kontinenten. Sker utsl

ä

ppet inom Sveriges sj

ö

territorium och utg

ö

r det en avsiktlig och allvarlig 

ö

vertr

ä

delse av utsl

ä

ppsf

ö

rbuden kan fartyget vid behov uppbringas och tvingas in i svensk hamn f

ö

r att d

ä

r g

ö

ras' till f

ö

rem

å

l f

ö

r r

ä

ttsliga 

å

tg

ä

rder, bl.a. kvarstad. Ett s

å

dant f

ö

rfa­ringss

ä

tt strider inte mot 1958 

å

rs Gen

é

vekonvention ora territorialhavet och till

ä

ggszonen, som Sverige visserli­gen inte har ratificerat men vars principer man sagt sig acceptera. Vissa inskr

ä

nkningar g

ä

ller dock f

ö

r ingripande mot fr

ä

mmande statsfartyg enligt lagen (1938:470) med vis­sa best

ä

mmelser om fr

ä

mmande statsfartyg m.m. Det beskriv-

Prop. 1982/83:87

152

na f

ö

rfaringss

ä

ttet 

ä

r vidare f

ö

renligt med reglerna i ut­kastet till havsr

ä

ttskonvention.

Enligt vedertagna folkr

ä

ttsliga principer kan svenska myn­digheter inte p

å

det fria havet ingripa - f

ö

r att genom­driva straff- eller civilr

ä

ttsliga anspr

ä

k - mot fartyg som sl

ä

pper ut olja eller andra skadliga 

ä

mnen, om farty­get f

ö

r en annan stats flagga. Svenska myndigheter kan d

ä

r ut

ö

va s

å

dan makt bara mot svenska fartyg. Dessa grundsat­ser modifieras i viss utstr

ä

ckning av best

ä

mmelsen om s.k. "hot pursuit" i artikel 23 i konventionen om det fria ha­vet. Enligt denna 

ä

ger kuststatens fartyg ta upp f

ö

rf

ö

l­jelsen av ett fr

ä

mmande fartyg, som misst

ä

nks ha brutit mot dess lagstiftning, om f

ö

rf

ö

ljelsen p

å

b

ö

rjas medan det fr

ä

mmande fartyget befinner sig inom kuststatens vatten eller inom "till

ä

ggszonen". F

ö

rf

ö

ljelsen f

å

r inte avbry­tas; den m

å

ste vara "hot". Den upph

ö

r i det 

ö

gonblick det fr

ä

mmande fa-tyget kommer in p

å

 sitt eget lands eller tredje stats vatten. Det f

ö

rf

ö

ljda fartyget f

å

r innan jak­ten avslutas uppbringas och eskorteras tillbaka till kust­staten .

Inom den p

å

g

å

ende tredje havsr

ä

ttskonferensen synes det r

å

da enighet om att kuststaterna 

ä

ger r

ä

tt att utanf

ö

r sin territorialgr

ä

ns inr

ä

tta en s.k. ekonomisk zon med en bredd av h

ö

gst 200 nautiska mil, r

ä

knat fr

ä

n baslinjen. Inom denna zon skall kuststaten ha jurisdiktion bl.a. s

å

vitt avser skyddet av den marina milj

ö

n. Om f

ö

rslaget blir verklighet, kommer det i framtiden att bli betydligt vidgade m

ö

jligheter till ingripande mot utl

ä

ndska fartyg utanf

ö

r landets territorialgr

ä

ns.

Som har framh

å

llits inledningsvis i detta avsnitt b

ö

r det finnas m

ö

jlighet att anv

ä

nda kvarstad som s

ä

kerhets

å

tg

ä

rd. Vidare b

ö

r det utformas uttryckliga regler om m

ö

jlighet till ingripanden mot fartyg som har gjort sig skyldiga till utsl

ä

pp. M

ö

jligheterna till ingripanden b

ö

r vara av

Prop. 1982/83:87

153

det slag som anges i 7 kap. 5 

§

 VFL punkterna 1, 2, 4 och 5, dvs. f

ö

rbud mot fartygets avg

å

ng eller vidare resa, f

ö

rbud att p

å

b

ö

rja eller forts

ä

tta lastning, lossning, l

ä

ktring eller bunkring, f

ö

rel

ä

ggande att fartyget skall f

ö

lja en viss f

ä

rdv

ä

g och f

ö

rel

ä

ggande att fartyget skall anl

ö

pa eller avg

å

 fr

ä

n en viss hamn eller annan uppeh

å

lls­plats .

Om det f

ö

religger klara bevis f

ö

r att ett fartyg gjort sig skyldigt till en avsiktlig och allvarlig 

ö

vertr

ä

delse av utsl

ä

ppsf

ö

rbuden genom att t.ex. pumpa ut olja inom Sveri­ges sj

ö

territoriura, skall man fr

ä

n svenska myndigheters sida kunna f

ö

rfara p

å

f

ö

ljande s

ä

tt. F

ö

rnekar man utsl

ä

p­pet p

å

 fartyget eller underl

å

ter man att svara p

å

 radioan­rop eller liknande eller v

ä

grar man att st

ä

lla s

ä

kerhet f

ö

r avgift, b

ö

r fartyget uppbringas innan det l

ä

mnar sven­ska farvatten t.ex. p

å

 v

ä

stkusten. Fartyget b

ö

r dirigeras in till svensk hamn och f

ö

rbjudas att avsegla antingen till dess s

ä

kerhet har st

ä

llts eller till dess fr

ä

gan ora kvarstad har pr

ö

vats. Kostnaderna f

ö

r liggetid i haran 

ä

r s

å

 stora att man kan r

ä

kna med att s

ä

kerhet i allm

ä

nhet kommer att st

ä

llas f

ö

r avgiften.

I den internationella sj

ö

farten 

ä

r det vanligt att s

ä

kerhet f

å

r st

ä

llas f

ö

r ers

ä

ttningsanspr

å

k p

ä

 grund av v

å

llade skador. Det 

ä

r s

å

ledes inga nya och besv

ä

rliga rutiner som inf

ö

rs. Det b

ö

r ocks

å

 understrykas det 

ö

nskv

ä

rda i att ber

ö

rda myndigheter till

ä

mpar smidiga rutiner och att fartygen f

å

r avsegla s

å

 snart s

ä

kerhet st:!llts och erforderlig bevisning s

ä

krats.

5 . 6    Handl

ä

ggande myndighet

I samband med diskussionen i avsnitt 5.2 huruvida milj

ö­

skyddsavgiften l

ä

mpligen kunde anv

ä

ndas som sanktion 

ä

ven mot vattenf

ö

roreningar fr

ä

n fartyg l

ä

mnades vissa synpunk-

Prop. 1982/83:87

154

ter p

å

 koncessionsn

ä

mnden som t

ä

nkbar pr

ö

vningsmyndighet. Det konstaterades d

ä

rvid att koncessionsn

ä

mnden av flera sk

ä

l inte 

ä

r l

ä

mplig att handl

ä

gga s

å

dana fr

å

gor.

Valet av pr

ö

vningsmyndighet st

å

r d

ä

rmed mellan administra­tiv myndighet och de allm

ä

nna domstolarna. Vid ett val mellan administrativ myndighet och domstol har l

ä

mnats f

ö

ljande sammanfattande synpunkter i departementspromemo­rian (Ds Ju 19.81:3) Ekonomiska sanktioner vid brott i n

ä

ringsverksamhet.

.

Å

l

ä

ggande av avgiftsskyldighet kan i viss utstr

ä

ckning 

ö

verl

ä

:Tinas till de administrativa myndigheter som 

ä

r verk­samma p

å

det aktuella omr

å

det. I vissa fall 

ä

r det emel­lertid l

ä

mpligt att 

ö

verl

ä

mna denna pr

ö

vning till de all­m

ä

nna domstolarna. Det g

ä

ller fr

ä

mst n

ä

r.avgiftsskyldighe­ten g

ö

rs beroende av huruvida 

ö

vertr

ä

delsen skett av upp­s

å

t eller oaktsamhet och n

ä

r reglerna 

ä

r utformade p

å

s

å­

dant s

ä

tt att det finns utrymme f

ö

r betydande sk

ö

nsm

ä

ssiga bed

ö

mningar. I s

ä

dana fall kan sakkunniga administrativa myndigheter ges st

ä

llning som initiativtagare till eller part i domstolsprocessen.

Vid ett val mellan administrativ myndighet och domstol spelar s

å

ledes parametern f

ö

r avgiftsber

ä

kningen en cent­ral roll liksom eventuella bed

ö

mningar av det subjektiva rekvisitet hos g

ä

rningsmannen. F

ö

r vattenf

ö

roreningsavgif­ten skall g

ä

lla principen om strikt ansvar. N

å

gra bed

ö

m­ningar av det subjektiva rekvisitet blir d

ä

rf

ö

r inte aktu­ella. Den valda parametern - utsl

ä

ppets art och omfattning samt fartygets storlek - blir inte helt okomplicerad att till

ä

mpa men l

ä

mnar, som framg

å

r av det f

ö

reg

å

ende, knap­past utrymme f

ö

r n

å

gra betydande sk

ö

nsm

ä

ssiga bed

ö

mningar fr

å

n den handl

ä

ggande myndighetens sida. Inget av de nyss angivna sk

ä

len, sora talar f

ö

r en pr

ö

vning av domstol, f

ö­

religger s

å

ledes h

ä

r. Mot bakgrund av just dessa omst

ä

n­digheter - det strikta ansvaret och den preciserade ber

ä

k­ningsmetodiken - 

ä

r inte heller det f

ö

rh

å

llandet att av­giften i vissa fall kan komma att uppg

å

 till betydande belopp 

ä

gnad att utesluta handl

ä

ggning vid administrativ myndighet, om detta 

ä

r motiverat av andra sk

ä

l.

Prop. 1982/83:87

155

I den m

ä

n det i ett 

ä

rende om vattenf

ö

roreningsavgift blir aktuellt med bevisupptagning och s

ä

kerhets

å

tg

ä

rder i form av kvarstad blir d

ä

remot en domstolspr

ö

vning n

ö

dv

ä

ndig. Administrativa myndigheter f

å

r inte sj

ä

lva h

å

lla vittnes-och sakkunnigf

ö

rh

ö

r, och kvarstad kan fr.o.m. den 1 janua­ri 1982 beslutas enbart av domstol (eller koncessionsn

ä

mn­den i fr

ä

ga om milj

ö

skyddsavgift). Arbetsgruppen utg

å

r emellertid fr

å

n att bevisupptagning och kvarstad inte kora-mer att beh

ö

vas i mer 

ä

n ett mindre antal av de 

ä

renden, d

ä

r vattenf

ö

roreningsavgift blir aktuell. Avsl

ö

jas ett oljeutsl

ä

pp omg

å

ende och 

ä

r bevisningen mot f

ö

rorenaren stark, kan man r

ä

kna med att avgiften i allm

ä

nhet blir betald. Inte heller m

ö

jligheterna till bevisupptagning och kvarstad medf

ö

r att det blir n

ö

dv

ä

ndigt att l

å

ta allenast domstol vara ber

ä

ttigad att besluta om vattenf

ö

rorenings­avgift .

F

ö

r handl

ä

ggning av 

ä

renden om vattenf

ö

roreningsavgift st

ä

llde arbetsgruppen i avsnitt 5.2 krav p

å

 en snabb och sakkunnig behandling. Inte i n

å

got av dessa avseenden tor­de domstol ha f

ö

rsteg f

ö

re de administrativa myndigheter som 

ä

r verksamma p

å

 omr

å

det. De myndigheter som d

å

n

ä

rmast kommer i fr

å

ga 

ä

r sj

ö

fartsverket och tullverkets kustbe­vakning. L

ä

mpligheten av att anf

ö

rtro beslutsfunktionerna till n

å

gon av dessa myndig'neter b

ö

r d

ä

rf

ö

r studeras.

Sj

ö

fartsverket 

ä

r f

ö

reskrivande rayndighet n

ä

r det g

ä

ller lagstiftningen om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n far­tyg och deltar aktivt i det internationella samarbetet p

å 

detta omr

å

de. En betydande del av den sammantagna kompe­tensen r

ö

rande regelsystemen p

å

 r

ä

ttsomr

å

det finns samlad hos sj

ö

fartsverket. Verket har ocks

ä

 tillg

å

ng till egen juridisk expertis.

Kustbevakningen har till uppgift att bl.a. 

ö

vervaka havet runt v

ä

rt land och disponerar avsev

ä

rda resurser f

ö

r detta 

ä

ndam

å

l. Huvuddelen av oljeutsl

ä

ppen till sj

ö

ss uppt

ä

cks

Prop. 1982/83:87

156

av kustbevakningen, som ocks

ä

 tar oljeprover och analyse­rar dessa m.m. Kustbevakningspersonalen g

ö

r ingripanden av polisi

ä

r natur, t.ex. vid smuggling. 

Ä

ven kustbevakningen har tillg

å

ng till egen juridisk expertis.

Sj

ö

fartsverket och tullverket genom sin kustbevakning 

ä

r vidare exklusivt beh

ö

riga att besluta om ingripanden en­ligt 7 kap. 4-5 

§§

 VFL, dvs. f

ö

rbud mot fartygs avg

å

ng och andra ingripande 

å

tg

ä

rder. Sj

ö

fartsverkets befogenhet att g

ö

ra detta framg

å

r direkt av VFL. Tullverket har enligt 7 kap. 3 

§

 f

ö

rordningen (1980:789) om 

å

tg

ä

rder mot vatten­f

ö

rorening fr

å

n fartyg r

ä

tt att meddela s

å

dana beslut, om sj

ö

fartsverkets beslut inte kan avvaktas med h

ä

nsyn till att det beh

ö

vs snara 

å

tg

ä

rder f

ö

r att f

ö

rebygga, begr

ä

nsa eller bek

ä

mpa f

ö

roreningar.

De grundl

ä

ggande kraven p

å

 snabb och sakkunnig behandling uppn

å

s enligt arbetsgruppens mening b

ä

st, om man l

å

ter kustbevakningen eller sj

ö

fartsverket besluta om vattenf

ö

r­oreningsavgift. I praktiken har kustbevakningen de b

ä

sta f

ö

ruts

ä

ttningarna att handl

ä

gga s

å

dana 

ä

renden. N

ä

r ett utsl

ä

pp har uppt

ä

ckts skall kustbevakningen redan enligt g

ä

llande ordning dokumentera detta och p

å

 platsen vidta 

å

tg

ä

rder. K

ä

ri ing

å

r att s

ö

ka etablera kontakt med miss­t

ä

nkta fartyg och vid behov ta prov p

å

 dessa. Om det f

ö

re­ligger f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r att ta ut avgift 

ä

r det i m

å

nga fall en liten omg

å

ng att besluta avgift. Beh

ö

ver ingripan­den g

ö

ras, t.ex. beordra in ett fartyg till "hamn, m

å

ste det g

ö

ras skyndsamt f

ö

r att fartyget inte skall f

ö

rsvinna. En ordning sora inneb

ä

r att avgiftsfr

ä

gan handl

ä

ggs inom kustbevakningen skulle enligt vad som tidigare har fram­g

å

tt

ä

ven ligga i linje med de befogenheter som denna myndighet redan nu har i andra sammanhang. Arbetsgruppen har mot bakgrund av det anf

ö

rda beslutat att f

ö

resl

å

 att tullverket skall vara den myndighet som handl

ä

gger vatten­f

ö

roreningsavgiften i f

ö

rsta instans. I ett senare skede f

å

r 

ö

verv

ä

gas vilken personal inom tullverket som skall

Prop. 1982/83:87

157

vara beh

ö

rig att besluta vattenf

ö

roreningsavgift. Olika l

ö

sningar 

ä

r d

ä

r t

ä

nkbara. Man kan t.ex. l

ä

gga beslutande­r

ä

tten p

å

 cheferna f

ö

r bevakningskontoren i Sundsvall,. Stockholm,[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

 och G

ö

teborg. Ett annat alternativ 

ä

r att besluten meddelas av gr

ä

nschefen.

Sj

ö

fartsverket 

ä

r inte praktiskt engagerat i havs

ö

vervak­ningen p

ä

samma s

ä

tt som kustbevakningen. Man har dock fartyg och personal verksamma p

å

och invid havet. Av denna anledning b

ö

r man inte avst

å

 fr

å

n att utnyttja verkets m

ö

jligheter att i br

å

dskande situationer kunna g

ö

ra ingri­panden n

ä

r ett utsl

ä

pp har 

ä

gt rum. Ett s

å

dant ingripande skall genast anm

ä

las till kustbevakningen, som d

ä

refter 

ö

vertar handl

ä

ggningen av 

ä

rendet. I m

ä

nga fall kan det vara l

ä

mpligt att personal fr

å

n sj

ö

fartsverket raed teknisk eller nautisk korapetens bitr

ä

der kustbevakningen i mer komplicerade 

ä

renden, t.ex. d

ä

 det g

ä

ller att vidta ingri­panden av det slag som anges i 7 kap. 5 

§

 VFL.

Ingripanden med st

ö

d av 7 kap. 4 

§

 f

ö

rsta stycket, 5 eller 6 

§

VFL som har meddelats av annan myndighet 

ä

n sj

ö

farts­verket skall genast underst

ä

llas verket. Underst

ä

llningen g

ö

rs hos sj

ö

s

ä

kerhetsdirekt

ö

ren. Samma sak g

ä

ller om ett s

å

dant beslut har fattats inom sj

ö

fartsverket a-.- n

å

gon annan 

ä

n sj

ö

s

ä

kerhetsdirekt

ö

ren. Underst

ä

llningsf

ö

rfaran­det 

ä

r avsett att tj

ä

na som garanti f

ö

r att beslut som medf

ö

r allvarliga ingrepp pr

ö

vas av en person med s

ä

rskild erfarenhet. Sk

ä

len f

ö

r underst

ä

llning g

ä

ller enligt ar­betsgruppens mening med samma styrka n

ä

r det g

ä

ller ingri­panden f

ö

r att s

ä

kra bevis f

ö

r eller betalning av vatten­f

ö

roreningsavgift. I s

å

dana fall b

ö

r besluten emellertid underst

ä

llas general tullstyrelsen och underst

ä

llningen g

ö

ras hos gr

ä

nschefen.

Trots det nyss framf

ö

rda antagandet att avgiften i normal­fallet torde kunna beslutas utan alltf

ö

r stor omg

å

ng m

ä

ste vi r

ä

kna med att det kommer att finnas fall, d

ä

r rederiet

Prop. 1982/83:87

158

inte 

ä

r berett att godta en f

ö

relagd avgift. S

å

dana bestri­danden kan grundas p

å

 en rad sk

ä

l . Fr

å

n fartyget kan man t.ex. h

ä

vda att man 

ä

r oskyldig till utsl

ä

ppet eller att detta varit v

ä

sentligt mindre 

ä

n kustbevakningen p

å

st

å

r. F

ö

r s

å

dana och andra tvistiga fall m

å

ste tillhandah

å

llas en m

ö

jlighet att f

å

 fr

å

gan pr

ö

vad p

å

 ett s

ä

tt som tillgodoser kraven p

ä

 r

ä

ttss

ä

kerhet. Det b

ö

r l

ä

mpligen ske genom att saken h

ä

nskjuts till domstol.

Vilka domstolar b

ö

r d

å

 pr

ö

va fr

å

gor om vattenf

ö

rorenings­avgift? Som har n

ä

mnts i avsnitt 5.5 m

ä

ste m

ö

jlighet till kvarstad finnas f

ö

r att betalningen av avgift skall kunna s

ä

kras. Kvarstadsfr

å

gor pr

ö

vas efter den 1 januari 1982 

ö

verlag av tingsr

ä

tt, om r

ä

tteg

å

ng inte redan p

å

g

å

r i h

ö

g­re instans. Pr

ö

vning av avgifts fr

å

gorna b

ö

r ocks

ä

 ske i tingsr

ä

tt.

Ä

ven om det s

å

lunda 

ä

r klart att tingsr

ä

tt skall vara 

ö

verpr

ö

vningsmyndighet kan man 

ö

verv

ä

ga att styra m

å

l av denna typ till tingsr

ä

tter med teknisk sakkunskap, d

ä 

fr

ä

mst vattendomstolarna med vatten

ö

verdomstolen (Svea hovr

ä

tt) som andra instans-'-. Det b

ö

r i detta sammanhang n

ä

mnas att vatten

ö

verdomstolen i milj

ö

skyddslagen har gjorts till 

ö

verinstans i f

ö

rh

å

llande till koncessions-n

ä

randen i m

å

l om milj

ö

skyddsavgift.

Vad som. komplicerar bilden om man vill 

ö

verv

ä

ga att anlita vattendomstolarna 

ä

r att det redan finns vissa forumbe­st

ä

mmelser i VFL. Enligt 9 kap. 8 

§

 handl

ä

ggs bl.a. m

ä

l om ansvar f

ö

r brott som avses i lagen eller om utd

ö

mande av vite av tingsr

ä

tt som 

ä

r beh

ö

rig domstol enligt r

ä

tte­g

å

ngsbalken eller enligt 336-338 

§§

 sj

ö

lagen (1891:35 s. 1). De sist angivna 

ä

r de tingsr

ä

tter som utsetts att vara sj

ö

r

ä

ttsdomstolar, f.n. Lule

å

, Sundsvalls, Stockholms, Kalmar,[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

, G

ö

teborgs och Karlstads tingsr

ä

tter. All-

Jfr justitier

å

det Perssons yttrande p

ä

 s. 457-461 i prop. 1980/61:92 om 

ä

ndring i milj

ö

skyddslagen.

Prop. 1982/83:87

159

m

ä

nt sett kan s

ä

gas att sj

ö

r

ä

ttsdomstolarna 

ä

r geografiskt v

ä

l bel

ä

gna f

ö

r att uppfylla rimliga krav p

ä

 n

ä

rhet r

ä

knat fr

ä

n st

ö

rre hamnar. N

å

gon nackdel f

ö

r sj

ö

farten av det slag som tidigare pekades p

å

 betr

ä

ffande koncessionsn

ä

mn­den, som bara finns p

å

 en ort i landet, uppkommer s

å

ledes inte. I s

ä

dana

ä

renden som efter besv

ä

r h

ä

nskjuts till domstol kan det ibland samtidigt bli aktuellt med 

å

tal mot t.ex. bef

ä

lhavaren. M

ö

jlighet b

ö

r d

å

 finnas att handl

ä

gga fr

å

gorna vid samma domstol. Vattendomstolarna finns p

å 

s

å

dana orter att det i m

ä

nga fall inte blir m

ö

jligt med en samordning. 

Ö

verv

ä

gande sk

ä

l talar f

ö

r att anv

ä

nda den befintliga forumregeln i VFL

ä

ven f

ö

r pr

ö

vning av vatten-f

ö

r orening sa vgiften.

I departementspromemorian om ekonomiska sanktioner vid brott i n

ä

ringsverksamhet pekades p

ä

 m

ö

jligheten att sak­kunniga administrativa myndigheter ges st

ä

llning som ini­tiativtagare till eller part i domstolsprocessen. Med tanke p

å

 denna lagstiftnings speciella karakt

ä

r f

ö

refaller det l

ä

mpligt att g

ö

ra p

å

 detta s

ä

tt i 

ö

verpr

ö

vnings

ä

ren-den. En j

ä

mf

ö

relse med milj

ö

skyddsavgiften, d

ä

r natur­v

ä

rdsverket f

ö

r talan hos koncessionsn

ä

mnden, ger ytter­ligare st

ö

d f

ö

r detta. Enligt arbetsgruppens mening b

ö

r tullverket vara klagandens motpart i domstolsprocessen. 

Ä

ven anh

ä

ngigg

ö

rande av kvarstadstalan vid domstol b

ö

r ombes

ö

rjas av tullverket.

Beslut enligt VFL f

å

r

ö

verklagas enligt 8 kap. 2 

§

 samma lag. Meddelas inte s

ä

rskilda best

ä

mmelser f

ö

r 

ö

verpr

ö

v­ningen av tullverkets avgiftsbeslut, sker 

ö

verklagandet genom besv

ä

r hos sj

ö

fartsverket eller regeringen. Detta inneb

ä

r att det beh

ö

vs s

ä

rskilda best

ä

mmelser om h

ä

nskju-tandet till domstol. Dessa kan konstrueras p

å

 olika s

ä

tt.

'- Lule

å

, Ume

å

, 

Ö

stersund, Stockholm, V

ä

xj

ö

 och V

ä

ners­borg .

Prop. 1982/83:87

I60

En l

ä

mplig f

ö

rebild kan vara besv

ä

rsbest

ä

mmelserna i 10 

§ 

andra stycket lagen (1975:205) om felparkeringsavgift. Vissa modifieringar i den ordning som anges d

ä

r beh

ö

ver dock g

ö

ras. Den som.vill klaga p

å

 ett avgiftsbeslut b

ö

r anh

ä

ngigg

ö

ra sin talan genom besv

ä

r hos domstolen. Be­sv

ä

r shandlingen b

ö

r, p

å

 samma s

ä

tt som i 12 

§

f

ö

rvalt­ningslagen (1971:290), ha komrait in inom tre veckor fr

å

n den dag d

å

 klaganden fick del av avgiftsbeslutet. Detta b

ö

r annars kunna verkst

ä

llas. Vid pr

ö

vning av besv

ä

ren b

ö

r, enligt f

ö

rebilden i lagen om felparkeringsavgift - i den m

ä

n annat inte s

ä

gs - lagen (1946:807) om handl

ä

ggning av domstols

ä

renden till

ä

mpas.

5 . 7    Bevisfr

ä

gor m.m.

I det f

ö

reg

å

ende har p

å

visats hur liten andel av de fartyg som sl

ä

pper ut olja i havet som blir identifierade. Det har ocks

å

 framh

å

llits att man.inte kan f

å

 en fullgod ef­fekt av ens en s

å

 ingripande sanktionsavgift som den h

ä

r f

ö

reslagna, om man inte kan h

ä

lla uppt

ä

cktsprocenten p

ä

en godtagbar niv

å

. Rent tekniskt har m

ö

jligheterna att upp­t

ä

cka utsl

ä

pp och identifiera lag

ö

vertr

ä

dare 

ö

kat under senare 

å

r, framf

ö

r allt genom den ut

ö

kade flyg

ö

vervakning­en och nya tekniska hj

ä

lpmedel sora anv

ä

nds vid denna. 

Ä

ven andra metoder har pr

ö

vats. Det har f

ö

rekommit prov med partikelm

ä

rkning av olika oljor. Metoderna f

ö

r att analy­sera oljeprover fr

å

n utsl

ä

pp till sj

ö

ss underg

å

r en konti­nuerlig utveckling och f

ö

rb

ä

ttring.

I bet

ä

nkandet (Ds K 1981:3) Partikelm

ä

rkning av olja i fartygs maskinrum och av l

ä

tta lastoljor m.m. finns en kortfattad beskrivning av kustbevakningens flyg

ö

vervak­ning, som kan vara l

ä

mplig att 

å

terge h

ä

r.

F

ö

r regulj

ä

r havs- och kust

ö

vervakning bedriver tullver­kets kustbevakning regelm

ä

ssigt flyg

ö

vervakning med tre flygplan. Syftet h

ä

rmed 

ä

r bl.a. att uppt

ä

cka 

ö

vertr

ä

del-

Prop. 1982/83:87

161

ser av best

ä

mmelser betr

ä

ffande fiskets och sj

ö

trafi­kens bedrivande, utnyttjande av kontinental sockeln, f

ö

rbud mot utsl

ä

pp av olja m.m. D

ä

ö

vertr

ä

delser konstateras dirigeras kustbevaknings fartyg till platsen f

ö

r vidtagande av erforderliga 

å

tg

ä

rder. Vid uppt

ä

ckt av oljeutsl

ä

pp ut­f

ö

r kustbevaknings fartyg provtagning och eventuella be­k

ä

mpnings

å

tg

ä

rder. Flygplanen 

ä

r utrustade raed ett avance­rat navigations- och l

ä

gesbest

ä

mningssystem. Till detta system 

ä

r kopplat, via en mikrodator, kamerautrustning best

å

ende av tv

å

kameror. Samtliga flygplan 

ä

r h

ä

rut

ö

ver utrustade raed sidspanande radar (Side Looking Airborne Radar - SL

Å

R) f

ö

r uppt

ä

ckt av oljeutsl

ä

pp p

ä

 vattenytan 

ä

ven under m

ö

rker och d

å

lig sikt. Ett av flygplanen 

ä

r dessu-.om f

ö

rsett med en s.k. I R/UV-scanner (IR-inf rar

ö

d , UV-ultraviolett) som medger registrering av betydelsefull information om uppt

ä

ckta oljeutsl

ä

pp. En n

ä

rmare redog

ö­

relse om flygplanen och utrustningens funktion och anv

ä

nd­ning finns i bilaga 4-'- .

F.n. 

ä

r det tekniskt sett m

ö

jligt att fr

ä

n kustbevakning­ens flygplan under olika v

ä

der- och 1jusf

ö

rh

ä

llanden-med god s

ä

kerhet uppt

ä

cka operationella oljeutsl

ä

pp. Vid m

ö

r­ker och kraftigt nedsatt sikt kan det dock vara sv

å

righe­ter att fr

å

n flygplanet identifiera fartyg som misst

ä

nks f

ö

r oljeutsl

ä

pp. I och med att det 

ä

r m

ö

jligt att fr

ä

n flygplanet best

ä

mma fartygets exakta position finns det i vissa fall m

ö

jlighet att fr

å

n exempelvis landbaserad ra­darstation f

ö

lja fartyget till dess ett bevakningsfartyg kan skickas ut till det misst

ä

nkta fartyget f

ö

r att iden­tifiera detta.

F

ö

r att flyg

ö

vervakning skall kunna ha n

å

gon reell preven­tiv effekt kr

ä

vs att flygplanen utnyttjas i s

å

 stor ut­str

ä

ckning att man p

å

 fartygen har anledning att k

ä

nna sig kontinuerligt 

ö

vervakade. S

å

ä

r inte fallet f.n. Till­g

ä

ngligt flygtidsuttag var f

ö

r budget

å

ret 1979/80 ca 1 800 timmar. F

ö

r budget

å

ret 1980/81 ber

ä

knas totalt h

ö

gst ca 1 500 timmar kunna tas ut. Kostnaderna f

ö

r flygverksamhe­ten - inkl. fr

ä

n Swedair leasade flygplan - uppgick under 1979/80 till ca 4,1 milj. kr. exkl. moms. F

ö

r att flyg­

ö

vervakningen skall f

ä

 god preventiv effekt erfordras att flygtidsuttaget kraftigt 

ö

kas. Med h

ä

nsyn till att en stor andel av kostnaderna 

ä

r att h

ä

nf

ö

ra till fasta kostnader blir merkostnaden f

ö

r ett 

ö

kat antal flygtimmar relativt liten. Om flygtiden 

ö

kar till 2 000 rimmar per 

å

r ber

ä

knar kustbevakningen att totalkostnaden stiger till ca 4,6 milj. kr. och vid 3 000 timmar till ca 5,5 milj. kr.

Redog

ö

relsen finns 

ä

ven fogad till denna promemoria som bilaga 4. Som bilaga 5 har medtagits en presentation och bildbilaga fr

å

n Rymdbolaget, Ny avancerad teknik f

ö

r 

ö

vervakning av oljeutsl

ä

pp i kustbevakningens fj

ä

rrana­lys flygplan.

11    Riksdagen 1982/83. 1 .samt. Nr 87

Prop. 1982/83:87

162

Flygfotografering 

ä

r

ä

ven internationellt det vanligaste s

ä

ttet f

ö

r att identifiera fartyg som sl

ä

pper ut olja till sj

ö

ss. N

ä

r ett flygplan direkt fotograferar ett utsl

ä

pp fr

å

n ett fartyg och 

ä

ven fartyget med dess namn anses all­m

ä

nt tillr

ä

ckliga bevis f

ö

religga mot fartyget. En l

ä

ng rad stater skickar s

å

lunda anm

ä

lningar till IMCO om ut­sl

ä

pp fr

ä

n namngivna fartyg av olika nationaliteter. Ut­sl

ä

ppen har i allm

ä

nhet fotograferats fr

å

n flygplan. Flyg­fotografier av det slag kustbevakningen tar torde i all­m

ä

nhet utg

ö

ra tillfredsst

ä

llande bevisning i m

å

l om vat­tenf

ö

roreningsavgift. Om fotografierna och annan tillg

ä

ng­lig bevisning entydigt pekar p

å

 att ett visst fartyg har sl

ä

ppt ut olja, b

ö

r inv

ä

ndningar fr

ä

n bef

ä

lhavarens eller redarens sida inte ha n

ä

gon framg

å

ng, om dessa inte f

ö

re­bringar godtagbara bevis f

ö

r att deras fartyg 

ä

r oskyl­digt..

Kustbevakningens flygtidsuttag ber

ä

knas under budget

å

ret 1981/82 uppg

å

 till 1 800 timmar. Merkostnaden f

ö

r ett ut­tag av 3 000 timmar per 

ä

r har ber

ä

knats till ca 1,5 milj. kr. Skulle en s

å

dan

ö

kning medf

ö

ra en p

ä

tanligt h

ö

gre identifieringsgrad 

ä

n f.n. torde de satsade pengarna vara v

ä

l anv

ä

nda, eftersom den preventiva effekten sannolikt skulle resultera i avsev

ä

rt mindre f

ö

roreningar och d

ä

rmed l

ä

gre kostnader och mindre skadeverkningar.

Av bet

ä

nkandet (Ds K 1981:3) Partikelm

ä

rkning av olja i fartygs maskinrum och av l

ä

tta lastoljor m.ra. frarag

å

r att det av tekniska sk

ä

l inte 

ä

r m

ö

jligt att anv

ä

nda partikel-ra

ä

rkningssystemet p

å

 rester av l

ä

tta lastoljor. Utf

ö

rda f

ö

rs

ö

k med m

ä

rkning av maskinrumsoljor har dock givit po­sitivt resultat. Ytterligare f

ö

rs

ö

k beh

ö

ver dock g

ö

ras innan metodens tillf

ö

rlitlighet kan bed

ö

mas.

Med st

ö

d av 7 kap. 11 

§

 andra stycket VFL f

å

r polismyndig­het, sj

ö

fartsverket eller kustbevakningen ta oljeprov om­bord p

ä

 ett firtyg och f

ö

r s

å

dant 

ä

ndam

å

l avbryta farty-

Prop. 1982/83:87

163

gets resa, cm det inte leder till n

å

gon v

ä

sentlig ol

ä

gen­het . .

5.8    Ekonomiska konsekvenser

s

å

vitt det nu kan bed

ö

mas kommer tullverkets kustbevakning att f

ä

 svara f

ö

r huvuddelen av arbetet med vattenf

ö

rore­ningsavgiften. Fastst

ä

llandet av avgiften och delgivning av bef

ä

lhavare eller redare synes inte medf

ö

ra n

ä

gon s

ä

dan p

å

taglig ut

ö

kning av de arbetsuppgifter kustbevakningen redan har att det beh

ö

vs resursf

ö

rst

ä

rkningar f

ö

r det. Inte heller f

ö

r sj

ö

fartsverkets del torde n

ä

gon resursf

ö

r­st

ä

rkning beh

ö

vas.

Arbetsgruppen har flera g

å

nger i det f

ö

reg

å

ende framh

å

llit hur viktigt det 

ä

r att utsl

ä

pp av olja och andra skadliga 

ä

mnen uppt

ä

cks och att de fartyg som g

ö

r sig skyldiga till utsl

ä

pp identifieras. Mot den bakgrunden 

ä

r det viktigt att kustbevakningens flygspaning h

å

lls p

å

 en godtagbar niv

å

. Som framg

å

r av avsnitt 5.7 skulle en v

ä

sentlig ut

ö

k­ning av flygtiden kosta f

ö

rh

å

llandevis litet. Medf

ö

r en s

å

dan 

ö

kning en p

å

tagligt h

ö

gre identifieringsgrad 

ä

n f.n. torde de satsade pengarna vara v

ä

l anv

ä

nda, eftersom den preventiva effekten sannolikt skulle resultera i avsev

ä

rt mindre f

ö

roreningar och d

ä

rmed

ä

ven mindre kostnader och skador. F.n. p

å

g

å

r diskussioner inom ramen f

ö

r det nor­diska samarbetet ora 

ö

kad gemensam flyg

ö

vervakning. Detta avses ske genom samordning och ett effektivare utnyttjande av befintliga resurser. En 

ö

kad effektivitet uppn

å

s ocks

å 

genom den successiva utvecklingen av raaterielen som sker inom befintliga anslagsramar. F

ö

r att ytterligare f

ö

rb

ä

tt­ra flyg

ö

vervakningen b

ö

r omprioriteringar kunna 

ö

verv

ä

gas. Arbetsgruppen l

ä

gger inte fram n

å

got eget f

ö

rslag till ut­

ö

kning av flygspaningen men utg

å

r fr

å

n att fr

å

gan fortl

ö­

pande bevakas av generaltullstyrelsen.

Prop. 1982/83:87

164

5.9        Uppr

ä

ttat lagf

ö

rslag

I enlighet med det anf

ö

rda hd.r arbetsgruppen uppr

ä

ttat ett f

ö

rslag till 

ä

ndring i VFL.

F

ö

rslaget har fogats till denna promemoria som bilaga 6.

Till komplettering av lagf

ö

rslaget har utarbet,-ts ett utkTst till vissa 

ä

ndringar i f

ö

rordningen (1980:789) om vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg. Utkastet 

å

terfinns i bilaga 7.

5.10      Specialmotivering till lagf

ö

rslaget

De f

ö

reslagna best

ä

mmelserna om vattenf

ö

roreningsavgift blir s

å

 m

å

naa att arbetsgruppen har funnit det 'l

ä

mpligt att sa.mla dem i ett nytt kapitel i VFL. Detta b

ö

r placeras som ett nytt 10 kap. omedelbart efter kapitlet om ansvar f

ö

r brott mot VFL. Det nuvarande 10 kap. kommer d

ä

refter att f

å

 beteckningen 11 kap.

10 kap. 1 

§

En s

ä

rskild avgift (vattenf

ö

roreningsavgift) skall tas ut, om n

å

got av de f

ö

rbud mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg som avses i 2 kap. 2 eller 3 

§

 har 

ö

vertr

ä

tts och utsl

ä

ppet inte '

ä

r obetydligt. Detsamraa g

ä

ller om ett s

å

dant utsl

ä

pp som avses i 2 kap. 4 

§

 . inte har begr

ä

nsats s

å

 l

ä

ngt det 

ä

r m

ö

jligt.

Vattenf

ö

roreningsavgiften tillfaller staten.

s

å

som har framh

å

llits i avsnitt 5.4 skall vattenf

ö

rore­ningsavgift - liksom straffstadgandet i 9 kap. 1 

§

 VFL -utg

å

 fr

ä

n reglerna i 2 kap. VFL om f

ö

rbud mot f

ö

rorening fr

å

n fartyg. Best

ä

mmelserna d

ä

r och i verkst

ä

llighetsf

ö

re-

Prop. 1982/83:87

165

skrifterna 

ö

verensst

ä

mmer med regleringen i konventionerna och kan d

ä

rf

ö

r anv

ä

ndas f

ö

r b

å

de svenska och utl

ä

ndska fartyg. Avgift skall s

å

ledes utg

å

om skadliga 

ä

mnen sl

ä

pps ut i strid mot f

ö

rbud som g

ä

ller enligt VFL 2 kap. 2 

§ 

f

ö

rsta stycket eller mot 2 kap. 4 

§

 eller i strid mot f

ö­

reskrift som har meddelats med st

ö

d av VFL 2 kap. 2 

§

 and­ra stycket eller 2 kap. 3 

§

. Detta inneb

ä

r att de objek­tiva kriterierna f

ö

r brott och f

ö

r avgiftsuttag st

ä

mmer 

ö

verens. Avgift skall tas ut oberoende av upps

å

t eller oaktsamhet hos g

ä

rningsmannen. Avgiftsskyldigheten bygger s

å

ledes p

å

strikt ansvar. Avgiften 

ä

r i detta avseende konstruerad p

å

 samma s

ä

tt som milj

ö

skyddsavgiften.

Med utsl

ä

pp avses enligt definitionen i 1 kap. 2 

§

 VFL varje utsl

ä

pp i havet eller andra vattenomr

å

den, s

å

som ut-str

ö

mning, kvittblivning, spill, l

ä

ckage, utpumpning, ut­spridning eller utt

ö

mning. I samma paragraf finns 

ä

ven de­finitioner av bl.a. fartyg och skadligt 

ä

mne.' Vad- som av­ses med olja finns angivet i 2 kap. 1 

§

 i sj

ö

fartsverkets kung

ö

relse (SJ

Ö

FS 1980:48) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

r­orening fr

å

n fartyg.

F

ö

r att avgift skall tas ut kr

ä

vs inte, s

å

som f

ö

r milj

ö­

skyddsavgiften, att 

ö

vertr

ä

delsen har medf

ö

rt ekonomiska f

ö

rdelar. Bakgrunden till detta har belysts i avsnitt 5.4. Inte heller kr

ä

vs det n

å

gra s

ä

rskilt kvalificerade utsl

ä

pp f

ö

r att avgift skall utg

å

. Det finns s

å

ledes inget krav motsvarande milj

ö

skyddslagens krav p

ä

 "betydande st

ö

rning­ar f

ö

r omgiv.ningen eller risk f

ö

r s

å

dana st

ö

rningar". In­tresset av att skydda olika vattenomr

å

den fr

å

n f

ö

rorening fr

å

n fartyg 

ä

r s

å

 stort att n

å

gra dylika kvalificering

å

r i fr

å

ga om utsl

ä

ppen inte kan uppr

ä

tth

ä

llas. D

ä

remot b

ö

r inte varje utsl

ä

pp, hur litet eller obetydligt som helst, medf

ö

ra att vattenf

ö

roreningsavgift tas ut. Det framst

å

r som s

ä

rskilt betydelsefullt om man har h

ö

ga minimiavgif­ter, s

å

som 5 000 kr. f

ö

r ett utsl

ä

pp av olja. Ett utsl

ä

pp av ett par liter olja kan inte rimligen medf

ö

ra en s

å

 h

ö

g

Prop. 1982/83:87

166

avgift. Var den nedre gr

ä

.nsen f

ö

r utsl

ä

pp skall s

ä

ttas torde l'

ä

m.pligen b

ö

ra best

ä

mmas i r

ä

ttstill

ä

mpningen. I lagtexten har begr

ä

nsningen uttryckts s

ä

, att avgift skall utg

å

 om utsl

ä

ppet inte 

ä

r obetydligt. Vad man fr

ä

mst har att beakta 

ä

r om den utsl

ä

ppta kvantiteten 

ä

r obetydlig. Den nedre gr

ä

nsen b

ö

r emellertid kunna variera med h

ä

nsyn till 

ä

mnets farlighetsgrad.

Best

ä

mmelsen i 2 kap-. 4 

§

 VFL att ett utsl

ä

pp av skadliga 

ä

mnen som skett till f

ö

ljd av en olycksh

ä

ndelse skall be­gr

ä

nsas s

ä

 l

å

ngt det 

ä

r m

ö

jligt bygger p

å

 de undantag fr

ä

n utsl

ä

pps f

ö

rbuden som finns i konventionerna. Dessa undan­tag har t.ex. i bilaga I till Marpolkonventionen f

ö

ljande utformning. Utsl

ä

ppsf

ö

rbuden 

ä

ger inte till

ä

mpning i fr

å

ga ora

a)

s

å

dant utsl

ä

pp i havet av olja eller oljehaltig bland­ning som 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt f

ö

r ett fartygs s

ä

kerhet eller f

ö

r att r

ä

dda m

ä

nniskoliv till sj

ö

ss, eller

b)

s

å

dant utsl

ä

pp i havet av olja eller oljehaltig bland­ning sora 

ä

r en f

ö

ljd av en skada p

å

 fartyget eller dess utrustning

1)

f

ö

rutsatt att alla rimliga f

ö

rsiktighets

å

tg

ä

rder har vidtagits efter det att skadan intr

ä

ffat eller ut­sl

ä

ppet uppt

ä

ckts, i syfte att hindra eller s

å

 l

ä

ngt som m

ö

jligt begr

ä

nsa utsl

ä

ppet, och

2)

utom n

ä

r 

ä

garen eller bef

ä

lhavaren handlat antingen i avsikt att orsaka skada eller v

å

rdsl

ö

st och med k

ä

nnedom om att en skada troligen skulle bli f

ö

lj­den, eller

c)   utsl'

ä

pp i havet av 

ä

mnen som inneh

å

ller olja och som

godk

ä

nts av landets myndigheter, n

ä

r de anv

ä

nds i syfte

Prop. 1982/83:87

167

att bek

ä

mpa s

ä

rskilda f

ö

roreningsincidenter f

ö

r att s

ä 

l

å

ngt som m

ö

jligt begr

ä

nsa skada p

å

 grund av f

ö

rorening.

Har ett utsl

ä

pp skett till f

ö

ljd av en s

å

dan olycksh

ä

ndel­se som h

ä

r avses skall vattenf

ö

roreningsavgift bara tas ut, om utsl

ä

ppet inte har begr

ä

nsats s

ä

 l

å

ngt det 

ä

r m

ö

j­ligt. De krav som h

ä

rvid st

ä

lls p

å

 bes

ä

ttningen framg

å

r av b). Denna typ av utsl

ä

pp skiljer sig fr

å

n de avsiktliga utsl

ä

ppen och kan i r

ä

ttstill

ä

mpningen t

ä

nkas medf

ö

ra vissa problem. I mer tveksamma fall kommer s

å

dana 

ä

renden troligen att h

ä

nskjutas till domstols pr

ö

vning.

2 

§

Vattenf

ö

roreningsavgiften skall p

å

f

ö

ras fartygets redare eller, om redare saknas eller det inte kan fastst

ä

llas vem som 

ä

r redare, fartygets 

ä

gare.

Ö

veri

ä

telse av fartyget eller rederir

ö

relsen befriar inte redaren eller 

ä

garen fr

å

n betalningsskyldigheten.

Att avgiften skall p

å

f

ö

ras redaren har n

ä

mnts flera g

å

nger tidigare. Man kan dock fr

å

ga sig varf

ö

r det skall vara m

ö

jligt att p

å

f

ö

ra 

ä

garen avgift.

P

ä

 flera st

ä

llen i VFL st

ä

lls krav p

ä

 eller ges m

ö

jlighe­ter att ingripa mot fartygets redare eller 

ä

gare, t.ex. i 6 kap. 9 

§

, 7 kap. 8 

§

och 9 kap. 6 

§

. Den sistn

ä

mnda pa­ragrafen f

ö

reskriver straff f

ö

r redaren eller 

ä

garen i vissa n

ä

rmare uppr

ä

knade fall. Best

ä

mmelsen motsvarar till v

ä

sentliga delar 24 

§

 i lagen (1972:275) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg. I prop. 1972:38 uttalades (s.77) att alla fartyg inte har redare och att 

ä

ven 

ä

garen d

ä

rf

ö

r gjordes ansvarig enligt paragrafen. Om det fanns redare skulle han emellertid i f

ö

rsta hand ha ansvaret.

I de fall d

ä

r det blir aktuellt att ta ut vattenf

ö

rore­ningsavgift torde det vara ytterligt s

ä

llsynt att ett far-

Prop. 1982/83:87

168

tyg inte har redare. I de allra flesta fall 

ä

r det d

ä

rf

ö

r redaren som skall g

ö

ras betalningsskyldig. Det kan dock t

ä

nkas fall, s

ä

rskilt i fr

å

ga om utl

ä

ndska fartyg, d

ä

r det kan vara sv.'.rt att klarl

ä

gga vem som 

ä

r redare och d

ä

r det 

ä

r m

ö

jligt att via fartygsregister f

ä

 besked om vem sora 

ä

r 

ä

gare. Av effektivitetssk

ä

l 

ä

r det angel

ä

get att kunna v

ä

nda sig mot 

ä

garen i ett s

å

dant fall. Sedan f

ä

r det an­komma p

ä

ä

garen och den eventuelle redaren att sinsemellan g

ö

ra upp ora vera som slutligen skall st

å

 f

ö

r avgiften.

Begreppet redare finns inte definierat i svensk lagstift­ning. Med begreppet f

ö

rst

å

s vanligen den som "reder" far­tyget, dvs. handhar driften av det och bema.nnar det. I normalfallet 

ä

r det inte sv

å

rt att fastst

ä

lla vem som 

ä

r redare. Vid uthyrning av ett fartyg i huvudsak obemannat, s.k. bareboat charter, 

ä

r det f

ö

rhyraren som driver och bemannar fartyget och som f

ö

ljaktligen 

ä

r att betrakta som redare.

Som har framh

å

llits i avsnitt 5.4 skall vattenf

ö

rorenings­avgift p

å

f

ö

ras fartygets redare eller 

ä

gare, oavsett om denne 

ä

r en fysisk eller ju'ridisk person. Det b

ö

r i detta sammanhang p

å

pekas att s

ä

rskilda ansvarighetsregler g

ä

ller del

ä

gare i partrederi enligt 40 

§

 sj

ö

lagen. Partrederi for­men 

ä

r en mycket vanlig form f

ö

r 

ä

gande av fartyg inte bara i Sverige utan 

ä

ven utomlands.

Av intresse h

ä

r

ä

r vissa uttalanden i prop. 1980/81:92 om 

ä

ndring i milj

ö

skyddslagen om vem som 

ä

r r

ä

tt avgiftssub­jekt n

ä

r en r

ö

relse har 

ö

verl

å

tits efter det att g

ä

rningen begicks men f

ö

re avgif-cstalans v

ä

ckande (s. 85 f.). D

ä

r uttalas bl.a. f

ö

ljande. Drevs r

ö

relsen av en fysisk person n

ä

r g

ä

rningen begicks, skall han svara f

ö

r avgiften lika­v

ä

l som f

ö

r det straff som kan d

ö

mas ut f

ö

r g

ä

rningen. Han har ju tillgodogjort sig f

ö

rdelarna, 

ä

ven om han har 

ö

ver­l

å

tit r

ö

relsen. I fr

å

ga om verksamhet sora drivs av aktie­bolag eller andra juridiska personer kan 

å

tskillnad g

ö

ras

Prop. 1982/83:87

169

mellan det fall d

ä

ö

verl

å

telsen avser den verksamhet, t.ex. en fabrik, vari 

ö

vertr

ä

delsen har beg

å

tts. Anspr

å

ket p

ä

 milj

ö

skyddsavciften riktar sig mot den f

ö

rm

ö

genhets­massa sora h

å

lls saraman av t.ex. ett aktiebolag. Att bola­get 

ö

verl

ä

ts inverkar s

å

lunda inte ens i fall som g

ä

ller f

å

raansbolag p

å

 fr

å

gan om vem som 

ä

r r

ä

tt avgiftssubjekt. Av samma sk

ä

l kan inte heller en 

ö

verl

å

telse av sj

ä

lva den anl

ä

ggning vari 

ö

vertr

ä

delsen har beg

å

tts befria det '

ö

ver­l

å

tande bolaget fr

å

n ansvaret f

ö

r milj

ö

skyddsavgiften.

Samma principer b

ö

r g

ä

lla f

ö

r 

ö

verl

å

telser av fartyg och rederir

ö

relse. Eftersom s

ä

dana 

ö

verl

å

telser 

ä

r mycket van­liga och man m

ö

jligen kan befara att skentransaktioner kan vidtas f

ö

r att f

ö

rsv

å

ra uttagandet av avgift, har en erin­ran av denna inneb

ö

rd tagits in som ett andra stycke i paragrafen.

Vattenf

ö

roreningsavgiften skall best

ä

mmas med h

ä

nsyn till utsl

ä

ppets art och omfattning samt fartygets storlek. Re­geringen eller den myndighet som regeringen utser meddelar n'

ä

rmare f

ö

reskrifter om avgiftens storlek.

Utformningen av den s.k. parametern f

ö

r vattenf

ö

rorenings­avgiften har diskuterats utf

ö

rligt i avsnitt 5.4. S

å

som har angetts d

ä

r skall man som utg

å

ngspunkt f

ö

r avgiftsb.e-r

ä

kningen ta utsl'

ä

ppets art och vad utsl

ä

ppet 

å

tminstone har omfattat och sedan med ledning av en avgiftstabell, d

ä

r olika belopp har tagits upp f

ö

r olika fartygsstorle­kar, avl

ä

sa avgiften. Exempel p

å

 en avgiftstabell f

ö

r ol­jeutsl

ä

pp finns i avsnitt 5.4. Liknande tabeller skall finnas 

ä

ven f

ö

r andra skadliga 

ä

mnen. Tabellerna b

ö

r be­slutas av regeringen och tas in i f

ö

rordningen (1980:789) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

ä

n fartyg. Vissa tabeller kan m

ö

jligen beslutas av myndighet under rege-

Prop. 1982/83:87

170

ringen. Det b

ö

r d

ä

rf

ö

r finnas en m

ö

jlighet till subdelega­tion .

Till

ä

mpningen av vattenf

ö

roreningsavgiften b

ö

r - p

ä

 samma s

ä

tt som i fr

å

ga om milj

ö

skyddsavgiften - vara obligato­risk. Om det f

ö

religger f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r att ta ut av­gift skall kustbevakningen besluta om s

ä

dan, om inte detta i s

ä

rskilda fall skulle framst

å

 som otillb

ö

rligt.

4 

§

Vattenf

ö

rorening_savgiften f

å

r s

ä

ttas under vad som f

ö

ljer av de f

ö

reskrifter sora har meddelats med st

ö

d av 3 

§

eller efterges, om s

ä

rskilda omst

ä

ndigheter f

ö

religger.

Paragrafen motsvarar 55 

§

 milj

ö

skyddslagen och har liksom den till syfte att mildra effekten av den obligatoriska och strikta till

ä

rapningen av avgiftsreglerna. J

ä

mknings­m

ö

jligheterna

ä

r enbart avsedda f

ö

r undantagsfall. En t

ä

nkbar grund f

ö

r neds

ä

ttning eller eftergift 

ä

r att be­f

ä

lhavaren visar att han trots alla rimliga f

ö

rs

ö

k inte har kunnat l

ä

mna vattenf

ö

roreningarna till mottagningsan­ordning i land. Mot bakgrund av den utbyggnad av mottag­ningsanordningar som skett bl.a. i Sverige under senare 

å

r och med h

ä

nsyn till avgiftens preventiva syfte finns det inte anledning att till

ä

mpa j

ä

mkningsm

ö

jligheterna annat 

ä

n i mycket speciella fall.

5 

§

Fr

å

gor ora vattenf

ö

roreningsavgift pr

ö

vas av myndighet som regeringen utser.

Myndighetens beslut ora vattenf

ö

roreningsavgift verkst

ä

lls som domstols dom.

Fr

å

gan om handl

ä

ggande myndighet har tidigare behandlats i avsnitt 5.6. I normalfallet skall avgiftsfr

ä

gorna handl

ä

g­gas av tullverkets kustbevakning, men 

ä

ven sj

ö

fartsverket skall ha r

ä

tt att g

ö

ra ingripanden i br

å

dskande fall. Det-

Prop. 1982/83:87

171

ta b

ö

r framg

å

 av f

ö

rordningen (1980:789) ora 

å

tg

ä

rder raot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg. Ett sk

ä

l att inte ange myn­digheternas namn i lagen 

ä

r att det kan bli aktuellt med namnf

ö

r

ä

ndringar i framtiden p

å

 grund av f

ö

rslag till sam­manslagning av sj

ö

fartsN-erket och kustbevakningen.

Ett avgiftsbeslut av tullverket b

ö

r verkst

ä

llas som dom­stols dom. Detsamma g

ä

ller enligt 58 

§

 andra stycket mil­j

ö

skyddslagen f

ö

r koncessionsn

ä

mndens beslut om milj

ö­

skyddsavgift (jfr prop. 1980/81:92 

s.   

466 f.).

6 

§

F

ö

r att s

ä

kra bevisning eller s

ä

kerst

ä

lla statens anspr

å

k p

å

 vattenf

ö

roreningsavgift f

å

r rayndighet som avses i 5 

§

 och annan myndighet som regeringen utser meddela de f

ö

rbud och f

ö

rel

ä

gganden som 

ä

r n

ö

dv

ä

ndiga, s

å

som

1.

f

ö

rbud mot fartygets avg

å

ng eller vidare resa,

2.

f

ö

rbud att p

å

b

ö

rja eller forts

ä

tta lastning, loss­ning, l

ä

ktring eller bunkring,

3.

f

ö

rel

ä

ggande att fartyget skall f

ö

lja en viss f

ä

rd­v

ä

g,

4.

f

ö

rel

ä

ggande att fartyget skall anl

ö

pa eller avg

å 

fr

å

n en viss hamn eller annan uppeh

ä

llsplats.

Beslutas f

ö

rbud eller f

ö

rel'

ä

ggande skall 7 kap. 7-10 

§§ 

g

ä

lla i till

ä

mpliga delar.

M

ö

jligheten till snabba och effektiva rayndighetsingripan-den 

ä

r av v

ä

sentlig betydelse f

ö

r att man skall uppn

å

 goda resultat med vattenf

ö

roreningsavgiften. I detta syfte b

ö

r man, i enlighet med vad som anf

ö

rts i avsnitt 5.5, utnytt­ja relevanta m

ö

jligheter till ingripanden bland den "kata­log" av 

å

tg

ä

rder som finns uppr

ä

knade i 7 kap. 5 

§

 VFL.

Har ett s

å

dant f

ö

rbud eller f

ö

rel

ä

ggande beslutats av tullverket eller sj

ö

fartsverket, skall det genast under­st

ä

llas gr

ä

nschefen (jfr avsnitt 5.6).

Beslutas f

ö

rbud eller f

ö

rel

ä

ggande skall 7 kap. 7-10 

§§ 

VFL g

ä

lla i till

ä

mpliga delar. Detta inneb

ä

r bl.a. att vi­te f

å

r s

ä

ttas ut, att polismyndighet om det beh

ö

vs skall

Prop. 1982/83:87

172

vidta 

å

tg

ä

rder f

ö

- att f

ö

rhindra 

ö

vertr

ä

delse av f

ö

rbud mot fartygs avg

å

ng eller vidare resa samt att tull- och lotsmyndigheterna skall, s

å

 l

ä

nge f

ö

rbudet g

ä

ller, inst

ä

l­la de f

ö

rr

ä

ttningar f

ö

r fartygets resa som ankommer p

å 

dem.

7

§

Till s

ä

kerst

ä

llande av anspr

å

k p

å

 vattenf

ö

roreningsavgift f

å

r domstol som avses i 9 kap. 8 

§

 f

ö

rordna om kvarstad. D

ä

rvid g

ä

ller i till

ä

mpliga delar vad i 15 kap. r

ä

tte­g

å

ngsbalken 

ä

r f

ö

reskrivet om kvarstad f

ö

r fordran.

Paragrafen har en motsvarighet i 57 

§

 milj

ö

skyddslagen.

I den allm

ä

nna motiveringen har fr

å

gor om kvarstad behand­lats i avsnitt 5.5. F

ö

r att g

ö

ra det m

ö

jligt att v

ä

cka ta­lan vid sj

ö

r

ä

ttsdomstol har en h

ä

nvisning gjorts till 9 kap. 8 

§

 VFL. Att talan om kvarstad skall v

ä

ckas av tull­verket framg

å

r av utkastet till 

ä

ndringar i f

ö

rordningen.

AV naturliga sk

ä

l kommer f

ö

rordnanden om kvarstad i all­m

ä

nhet att rent faktiskt avse det fartyg som har sl

ä

ppt ut skadliga 

ä

ranen. Det finns emellertid inget som hindrar att annan egendom v

ä

ljs f

ö

r att s

ä

kerst

ä

lla betalning av vat­tenf

ö

roreningsavgiften. S

å

lunda kan t.ex. ett annat av re­darens fartyg bli f

ö

rem

å

l f

ö

r kvarstad.

F

ö

rbud enligt 6 

§

 b

ö

r inte g

ä

lla under n

å

gra l

ä

ngre tids­perioder. Skulle s

ä

kerhet inte st

ä

llas och f

ö

rbudet kommer att g

ä

lla mer 

ä

n en vecka efter beslut om vattenf

ö

rore­ningsavgift har meddelats torde tullverket b

ö

ra ans

ö

ka om kvarstad hos domstol.

8

§

S

å

 snart betryggande s

ä

kerhet har st

ä

llts f

ö

r vattenf

ö

ro­reningsavgift skall, om inte bevi.sning m

ä

ste s

ä

kras, f

ö

r­bud sora avses i 5 

§

 eller kvarstad enligt 7 

§

upph

ä

vas.

Prop. 1982/83:87

173

st

ä

lls betryggande s

ä

kerhet f

ö

r vattenf

ö

roreningsavgift bortfaller i allm

ä

nhet sk

ä

let f

ö

r en s

ä

kerhets

å

tg

ä

rd. Har bevisning hunnit s

ä

kras, skall s

ä

kerhets

å

tg

ä

rden upph

ö

ra s

å

 snart som m

ö

jligt. Detta g

ä

ller oavsett ora myndighet har fattat ett beslut enligt 6 

§

 eller om domstol har be­slutat om kvarstad. Se vidare i avsnitt 5.5.

Myndighets beslut om vattenf

ö

roreningsavgift och beslut ora f

ö

rbud eller f

ö

rel

ä

ggande enligt 6 

§

ö

verklagas genom be­sv

ä

r hos dorastol som avses i 9 kap. 8 

§

.

Besv

ä

rshandlingen skall ha kommit in till dorastolen inora tre veckor fr

å

n den dag d

ä

 klaganden fick del av beslu­tet.

10 

§

Vid pr

ö

vning av besv

ä

r 

ö

ver beslut om vattenf

ö

roreningsav­gift till'

ä

mpas lagen (1945:807) ora handl

ä

ggning av dom­stols

ä

renden. D

ä

rvid g

ä

ller f

ö

r klaganden i till

ä

mpliga delar vad sora 

ä

r f

ö

reskrivet ora s

ö

kande.

I fr

å

ga om domstolspr

ö

vningen av vattenf

ö

roreningsavgift h

ä

nvisas till framst

ä

llningen i avsnitt 5.6.

Genom att 

ä

rendelagen skall till

ä

mpas kommer enligt 5 

§ 

vid f

ö

rhandling inf

ö

r r

ä

tten att i till

ä

mpliga delar g

ä

lla vad i r

ä

tteg

å

ngsbalken 

ä

r stadgat ora huvudf

ö

rhandling i tvistera

ä

l. En f

ö

rdel

ä

r att det enligt samma paragraf 

ä

r m

ö

jligt att avg

ö

ra 

ä

rendet i s

ö

kandens eller annans uteva­ro. Eftersom 

ä

rendet 

ä

r tvistigt skall det pr

ö

vas av minst tre och h

ö

gst fyra lagfarna domare. Mot tingsr

ä

tts beslut f

å

r talan f

ö

ras i hovr

ä

tten enligt 52 kap. r

ä

tteg

å

ngsbal­ken.

Enligt f

ö

rsl

ä

get till 

ä

ndringar i f

ö

rordningen skall tull­verket vara klagandens motpart.

Prop. 1982/83:87

174

Bilaga   6

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndring i lagen (1980:424) om 

å

tg

ä

rder mot

vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs i fr

å

ga om lagen (1980:424) om 

å

tg

ä

rder

mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg

de15 att nuvarande 10 kap. skall betecknas 11 kap., dels att i lagen skall inf

ö

ras ett nytt 10 kap. av nedan

angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

10 kap. Vattenf

ö

roreningsavgift 1 

§

En s

ä

rskild

avgift (vatten

f

ö

ro-

reningsavqift)

skall tas ut.

om

n

å

got av de f

ö

r

-bud mot vatten

f

ö

r-

oreninq fr

å

n fartvq som avses

i 2

kao. 2 eller 3

§

 har 

ö

vertr

ä

tts

och utsl

ä

opet inte 

ä

r obetydl

igt.

Detsamma g

ä

ller om ett s

å

dant

ut-

sl

ä

DD som avses

; i 2 kao. 4 

§

inte

har begr

ä

nsats

s

å

 l

å

ngt det 

ä

r

m

ö

jligt.

Vattenf

ö

roreninqsavqiften

till-

2 

§

faller staten.

Vattenf

ö

roreninqsavqiften skall p

å

f

ö

ras fartyqets redare eller, om redare saknas eller det inte kan fastst

ä

llas vem som 

ä

r redare, fartyqets 

ä

gare.

Ö

verl

å

telse av fartyget eller rederir

ö

relsen befriar inte reda­ren eller 

ä

qaren fr

å

n betalnings­skyldigheten .

Prop. 1982/83:87

175

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen Ivdelse

3 

§

Vattenf

ö

roreninqsavqi ften skall

best

ä

mmas med

h

ä

nsvn till utsl

ä

o-

pets art

och

omfattninq samt far-

tvgets s

torle

k. Regeringen eller

den mvnd

ighet

som regeringen utser

meddelar

n

ä

rmare f

ö

reskrifter om

avgiftens storlek,

4 

§

Vattenf

ö

roreninqsavqiften fi

kr

s

ä

ttas under vad som folier av

de

f

ö

reskrifter som har meddelats

med

st

ö

d av 3 

§

 eller efterqes, om

s

ä

rskilda omst

ä

ndigheter f

ö

rel:

Lg-

5 

§

Fr

å

gor om vatten f

ö

roren i nasav-

gift pr

ö

vas av

mvndighet

som

rege-

ringen utser. Myndighetens

beslut om

vatten-

f

ö

roreningsavgi

ft

verkst

ä

lls

som

domstols dom.

6 

§

F

ö

r att s

ä

kra bevisning eller s

ä

kerst

ä

lla statens anspr

å

k p

å 

vattenf

ö

roreningsavgift f

å

r myn­dighet som avses i 5 . och annan myndighet som regeringen utser meddela de f

ö

rbud och f

ö

rel

ä

ggan­den som

ä

r n

ö

dv

ä

ndiga, s

å

som

1. f

ö

rbud mot fartyqets avg

å

ng eller vidare resa,

Prop. 1982/83:87 ,

176

Nuvarande Ivdelse

F

ö

reslagen Ivdelse

-7   

§

8   

§

9   §

2.

f

ö

rbud att pl

ib

ö

ria eller

forts

ä

tta lastning,

- lossninq,

l

ä

ktring eller bunkring.

3.

f

ö

rel

ä

qqande

att fartvaet

skall

f

ö

lia en viss f

ä

rdv

ä

g.

4 .

f

ö

rel

ä

ggande

att fartvqet

skall

anl

ö

Da eller

avq

å

 fr

å

n en

viss haran eller annan uopeh

å

lls-

plats Be:

slutas f

ö

rbud

eller f

ö

rel

ä

q-

gande

skall 7 kao.

7-10 iS'q

ä

lla i

liUämpliga  delar.

Till s

ä

kerst

ä

llande

av anspr

å

k

o

å

 vattenf

ö

roreningsavgift f

å

r

domstol som avses i

9 kap. 8 S

f

ö

rordna om kvarstac

i. D

ä

rvid q

ä

l-

ler i till

ä

mpliga delar vad i 15-

kan. r

ä

tteg

å

ngsbalken 

ä

r f

ö

reskri-

vet ora kvarstad f

ö

r

fordran.

S

å

snart

betrvggande s

ä

kerhet

har st

ä

llts

f

ö

r vattenf

ö

rorenings-

ava ift

skall

, om inte bevisning

m

å

ste

s

ä

kras

, f

ö

rbud som avses i

6 

kvarstad enligt 7  uop-

hävas.

Mvndighets

bes

;1'

ut om

vattenf 

ö

r-

oreninasavaift

och

besl

ut om f

ö

r-

bud eller f

ö

re

l

ä

ggande

enligt 6 

§

ö

verklagas genom

b

9 sv

ä

r

hos dom-

stol som avses

i

9

kao.

8 S.

Prop. 1982/83:87

177

Nuvarande Ivdelse

F

ö

reslagen Ivdelse

Besv

ä

rshandlingen skall ha kom­mit in till domstolen inom tre veckor fr

å

n den dag d

å

 klaganden fick del av beslutet.

10 

§

Vid pr

ö

vning av besv

ä

r 

ö

ver beslut om. vattenf

ö

roreninqsavgift till

ä

mpas lagen (1946:807) om handl

ä

qgninq av domstols

ä

renden. D

ä

rvid g

ä

ller f

ö

r klaganden i till

ä

mpliga delar vad som 

ä

r f

ö

re-skrivet om s

ö

kande.

Denna lag tr

ä

der i kraft den

Best

ä

mmelserna i 10 kap. till

ä

mpas endast i fr

å

ga om 

ö

vertr

ä­

delser som har skett efter ikrafttr

ä

dandet.

12    Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 87

Prop. 1982/83:87

178

iilaga 7

Utkast till

F

ö

rordning om 

ä

ndring i f

ö

rordniinen (1980:789) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartvq

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs i fr

å

ga om f

ö

rordningen (1980:789) om

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg

dels att nuvarande 9 kap. skall betecknas 10 kap.,

dels att i f

ö

rordningen skall inf

ö

ras ett nytt 9 kap. av nedan

angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

F

ö

reslagen Ivdelse

9 kao. Vattenf

ö

roreningsavgift

1 

§

Vattenf

ö

roreningsavgift f

ö

r olja utg

å

r enligt nedanst

å

ende tabell.

Utsl

ä

ppt oljein

ä

ngd i liter

Avqift i kr

. f

ö

r fartvq

i storlek (tdw)

upD till

5 001-

50 001-

100

001 tdw

5 000 tdw

50 000 tdw

100 000 tdw

och

st

ö

rre

mindre 

ä

n 1 000

5 000 kr.

7 500 kr.

10 000 kr.

12

500 kr.

1 000- 5 000

10 000 "

15 000 "

20 000 "

25

000 "

5 001- 25 000

20 000 "

30 000 "

40 000 "

50

000 "

25 001-100 000

40 000 "

60 000 "

80 000 "

100

000 "

100 001-500 000

80 000 "

120 000 "

160 000 "

200

000 "

500 001 och mer

150 000 "

225 000 "

300 000 "

400

000 "

2 

§

 och f

ö

ljande paragrafer skall inneh

å

lla tabeller f

ö

r andra skadliga 

ä

mnen 

ä

n olja.

Prop. 1982/83:87

179

Nuvarande Ivdelse

F

ö

reslagen Ivdelse

5 S

Pr

ö

vning av fr

å

gor om vatten-f

ö

roreninqsavgift enligt 10 kap. 5 S lagen (1980:424) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartvq ankommer p

å

 tullverket.

Beslut enliqt 10 kap. 6 

§

 lagen om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg f

å

r meddelas av sj

ö­

fartsverket, om tullverkets beslut inte kan avvaktas med h

ä

nsyn till ' att det beh

ö

vs snara 

å

tg

ä

rder f

ö

r att s

ä

kra bevisning eller s

ä

ker­st

ä

lla statens anspr

å

k p

å

 vatten­f

ö

roreningsavgift.

6 S

Beslut

enliqt 10 kap.

6 s; lagen

(1980:424)

om 

å

tq

ä

rder mot vatten-

f

ö

rorening

fr

å

n fartyg, som har

meddelats

av n

å

gon annan

ä

n chefen

f

ö

r genera

Itullstvrelsens

bevak-

ningsbvr

å

(qr

ä

nschefen),

skall

qenast und

erst

ä

llas denne

. Beslut

som skall underst

ä

llas f

å

r inte 

ö

verklagas.

7 

§

Mvndighets beslut varigenom

n

å

aon h

ar p

å

f

ö

rts

vatten

f

ö

rore-

ningsavgift

skall

delges

den

be-

slutet

avser

samt

fartvq

ets

bef

ä

l-

havare. Bes]

utas

f

ö

rbud eller

f

ö

re-

l

ä

gaand

e med

st

ö

d

av 10

kap.

6 IS

Prop. 1982/83:87

180

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

laqen (1980:424) om 

å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg skall myndigheten vidta s

å

dana 

å

tq

ä

rder som anges i 7 kap. 6 g.

8 

§

Ans

ö

kan

om kvarstad enligt 10

kao. 7

§

 la

gen (1980:424) om 

å

t-

g

ä

rder

mot

vattenf

ö

rorening fr

å

n

fartyg

g

ö

rs

av tullverket.

Tullverk

et f

ö

retr

ä

der staten i.

m

å

l om

vatt

enf

ö

roreninqsavqift vid

domstol,

Denna f

ö

rordning tr

ä

der i kraft den

Prop. 1982/83:87

181

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden över departements­promemorian (Ds K 1981:8) Vattenföroreningsavgift

1   Remissinstanser

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av riksåklagaren (RÅ), hovrätten över Skåne och Blekinge, kammarrätten i Göteborg. Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, rikspolisstyrelsen, brottsföre­byggande rådet (BRA), chefen för marinen, sjöfartsverket. Sveriges me­teorologiska och hydrologiska institut (SMHI), statskontoret, riksrevi­sionsverket (RRV), fiskeristyrelsen, statens naturvårdsverk, kommerskol­legium, generaltullstyrelsen, statens brandnämnd, länsstyrelserna i Stock­holms. Malmöhus, Göteborgs och Bohus samt Norrbottens län, de svens­ka ledamöterna av Nordiska oljeskyddsunionens råd. Sjöassuradörernas förening. Svenska bankföreningen. Svenska hamnförbundet. Svenska kommunförbundet. Svenska maskinbefälsförbundet. Svenska natur­skyddsföreningen. Svenska petroleum institutet, Sveriges advokatsam­fund, Sveriges domareförbund, Sveriges fartygsbefälsförening. Sveriges kemiska industrikontor. Sveriges industriförbund, Sveriges redarefören­ing, Sveriges varvsindustriförening och Sjösportens samarbetsdelegation.

RÅ har överlämnat yttranden från överåklagaren i Stockholm samt länsåklagarna i Malmöhus län, Ålvsborgs län samt Blekinge län och Kro­nobergs län. Rikspolisstyrelsen har överlämnat ett gemensamt yttrande från Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polis­chefer. Kommerskollegium har bifogat yttranden från Stockholms resp. Skånes handelskammare medan länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län bilagt yttranden av Göteborgs, Lysekils och Sotenäs kommuner. Länssty­relsen i Malmöhus än har bifogat yttranden från Landskrona kommun och Helsingborgs hamn. Fiskeristyrelsen har överlämnat yttranden från fiske-riintendenterna i nedre norra, nedre södra, östra och västra distrikten samt från fiskenämnderna i Östergötlands och Göteborgs och Bohus län.

Sveriges industriförbund har hänvisat till det yttrande som förbundet gemensamt med ytterligare näringslivsorganisationer avgav över departe­mentspromemorian (Ds Ju 1981:3) Ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet.

2   Remissyttrandena

2.1 Allmänna synpunkter

Så gott som samtliga remissinstanser vitsordar att det föreligger ett behov av ytterligare åtgärder för att motverka olagliga utsläpp

Prop. 1982/83:87

182

av olja eller andra skadliga ämnen från fartyg. Sålunda delar hovrätten över Skåne och Blekinge den i promemorian redovisade uppfattningen att de nu tillgängliga sanktionerna, böter och fängelse, inte är tillräckliga för att förhindra överträdelser av gällande bestämmelser på detta område.

Kammarrätten i Göteborg finner det angeläget att det görs kraftfulla ingripanden mot de omfattande utsläppen av olja och andra farliga ämnen från fartyg. Skadeverkningarna av sådana utsläpp begränsar sig inte till vad som kan iakttas under den närmaste tiden efter utsläppet, vilket redan det i många fall är av skrämmande omfattning. Ofta har man dessutom anledning att räkna med långvariga, i vissa fall bestående skador. All erfarenhet visar enligt kammarrätten att nuvarande sanktionsmedel inte är tillräckliga för att effektivt motverka vattenföroreningar genom oljeutsläpp o.d. Svagheterna i det nuvarande sanktionssystemet är att det krävs att skadan har uppkommit genom uppsåt eller oaktsamhet, vilket kan vara svårt att bevisa, och att det mestadels inte träffar den som ytterst drar vinning av överträdelsen, nämligen redaren eller ägaren av fartyget. Mot denna bakgrund framstår den föreslagna vattenföroreningsavgiften som ett lämpligt komplement till det nuvarande sanktionssystemet.

Länsåklagaren i Blekinge län och Kronobergs tån finner det, av samma skäl som låg bakom införandet av en överlastavgift, motiverat med att införa den föreslagna vattenföroreningsavgiften. Denna måste då ovillkor­ligen vara så ingripande att den får avsedd preventiv verkan. Det får anses uppenbart att de möjligheter som f.n. står till buds genom ådömande av bötesstraff är otillräckliga även om maximistraff skulle utdömas. Särskilt angeläget torde det vara att avgift kan påföras även juridiska personer.

Fiskeristyrelsen hälsar förslaget om vattenföroreningsavgift med till­fredsställelse. Det förhållandet att de operationella utsläppen klart över­stiger utsläppen orsakade av olyckor både till antal och omfattning under­stryker kraftigt behovet av en sanktionsavgift, som är ekonomiskt känn­bar.

Svenska naturskyddsföreningen framhåller att föreningen under mycket lång tid arbetat för att minska oljeföroreningen av världshaven och att man mot denna erfarenhetsbakgrund delar åsikten att ekonomiska styrmedel är ett ändamålsenligt komplement till internationella konventioner och andra administrativa styrmedel.

Sveriges fartygsbefälsförening anser att möjligheten att ta ul en avgift direkt från fartygets redare eller ägare är ett steg i rätt riktning mot att minska de förekommande avsiktliga utsläppen av bl.a. oljerester från fartyg och anför vidare.

De böter som i dag ådöms ansvarigt befäl ombord uppfattas i många fall som högst orättvisa eftersom utsläppen i de fall de är avsiktliga är ett resultat av alt rederiet eller yttre omständigheter som väder och vind och hårt pressat tidsschema för fartyget omöjliggjort för befälhavaren att hinna med att uppsöka en av de fåtaliga mottagningsanläggningarna. Berört befäl

Prop. 1982/83:87

183

har givelvis målsättningen att inle medverka till vattenföroreningen vare sig i svenska eller utländska farvatten.

Två instanser .Sveriges advokatsamfund och Sveriges redareförening - ifrågasätter om det fmns etl reellt behov av en vattenföroreningsavgift. Sveriges industriförbund redovisar en principiellt avvisande ståndpunkt till sanktionsavgifter. Förbundet påpekar att sådana avgifter påförs efter rela­tivt schablonmässiga grunder och utan hänsyn till betalningsförmågan hos ett företag, vilket gör att sanktionen kan slå mycket ojämnt och leda till en snedvridning av konkurrensen. En grupp vars intressen det fmns anledning att särskilt beakta inom ramen för ett system med sanktionsavgifter är de oprioriterade borgenärerna. Avsaknaden av billighetsöverväganden vid utdömandet av sanktionsavgifter kan leda lill företagels konkurs och drab­ba de opriorilerade borgenärerna håri. I ett allmänt setl svårt ekonomiskt läge kan därför ett strikt ansvar av typen sanktionsavgifter leda till en onödig utslagning av förelag. Industriförbundet understryker vidare atl den inom svensk straffrätt sedan länge etablerade skuldprincipen går förlo­rad vid ett system med sanktionsavgifter. Del är. framhåller förbundet, viktigt att samhället upprätthåller den principen även när del gäller över­trädelser som har begåtts inom en juridisk persons verksamhet. En ohej­dad utbyggnad av etl sanktionsavgiftssystem - ulan förankring i det all­männa rättsmedvetandet - där principen om bevisad skuld får stå tillbaka kan få menliga konsekvenser för hela den svenska straffrätten och regel­systemets preventiva effekter.

Nästan alla remissinslanser godtar att det införs en ekono­misk sanktion av det slag som har föreslagils i promemorian. Uttryck­liga tillstyrkanden har sålunda lämnats av RA. överåklagaren i Stockholm, länsåklagaren i Blekinge län och Kronobergs län, länsåktagaren i Ålvs­borgs län, hovrätten över Skåne och Blekinge, kammarrätten i Göteborg, Stockholms tingsrätt, Göleborgs tingsrätt, rikspolisstyrelsen, BRA, sjö­fartsverket, statskontoret, fiskeristyrelsen, fiskeriintendenterna i nedre södra, östra och västra distrikten, fiskenämnderna i Östergötlands samt Göteborgs och Bohus tån, statens naturvårdsverk, Skånes handelskam­mare, generaltullslyrelsen, statens brandnämnd, lånsstyrelsen i Göte­borgs och Bohus lån, Göteborgs, Lysekils och Sotenäs kommuner, läns­styrelsen i Malmöhus län, Landskrona kommun, Helsingborgs hamn, länsstyrelsen i Norrbottens län. Föreningen Sveriges länspolischefer. För­eningen Sveriges polischefer, de nordiska ledamöterna av Nordiska olje­skyddsunionens råd, Sjöassuradörernas förening. Svenska luimnförbun-del. Svenska kommänförbimdet, Svenska maskinbefälsförbundel, Svens­ka naturskyddsföreningen, Sveriges domareförbund och Sjösportens sam­arbetsdelegation.

Sveriges advokatsamfund avslyrker att man nu inför vattenförorenings­avgifter och anför.

Prop. 1982/83:87

184

Med hänsyn till att fall av vattenförorening från fartyg ofta inträffar och att dessa inte sällan är av allvarlig beskaffenhet måste samhället ha möjlig­hel all vidtaga kraftfulla och effektiva skyddsåtgärder. Dessa bör vara av såväl praktisk som juridisk art. Samfundet anser att behovet av juridiska möjligheter att ingripa mot fartyg som orsakar vallenförorening redan nu är rimligt väl tillgodosett medan resurserna att praktiskt övervaka vatten­områdena och ingripa mot fartyg som genom utsläpp förorenar dessa inte på långt när är tillräckliga.

Sålunda fmns det straffsanktioner mot dem som är ansvariga för oljeut­släpp. Vidare fmns del i gällande lag byggd på internationell konvention strikt ersättningsansvar för skada vållad genom oljeutsläpp från lastade tankfartyg. Ersättningsskyldigheten är osedvanligt väl garanterad genom dels rederiernas protection-försäkring till mycket betydande belopp och dels den särskilda internationella oljeskadefonden (SFS 1973: 1199).

Motsvarande stränga skyddsreglering finns i princip inte för oljeutsläpp från land. Därvid skall beaktas atl utsläpp från land svarar för den domine­rande delen av havsföroreningarna. Ett mindre anlal spektakulära kata­strofskador från fartyg har fäst den allmänna uppmärksamheten på utsläpp från fartyg på ett sätt som måhända inte motiveras av dessas relativa betydelse för havsmiljön i stort. Vidare härrör de katästrofartade utsläp­pen inte från tankrengöring och andra operationella utsläpp utan från haverier, där den preventiva effekten av avgifter eller andra sanktioner är obetydlig. Katastrofutsläppen i samband med olyckorna med bl.a. Torrey Canyon och Amoco Cadiz har föranlett etl intensivt lagstiftningsarbete inom ramen för IMCO (International Maritime Consultative Organization). På den nautiska sidan arbetar man med trafikseparering, rapporterings­skyldighet etc. Vidare söker man utvidga strandstaternas befogenheter att ingripa vid hotande oljeskador. Slutligen pågår revision av 1910 års bärg­ningskonvention.

Mot bakgrund av de förhållandevis kraftfulla åtgärder, som sålunda vidtagits eller planeras just mot oljeutsläpp från fartyg, finner samfundet att det inte finns anledning för Sverige att just på detta område välja sanklionsformen administrativa avgifter. Dessa inger ju alltid allvarliga betänkligheter ur rättssäkerhetsynpunkt. I synnerhet då de enligt förslaget skall avse mycket höga belopp och handläggas av myndigheter vilka, såsom kustbevakningen, har obetydlig judiciell vana.

Samfundet vill därför inte tillstyrka att man nu inför vattenförorenings­avgifter ulan förordar att man tills vidare avvaktar - och aktivt dellar i -det internationella arbetet inom detta område. Härför talar också att en svensk reglering med all säkerhet praktiskt huvudsakligen kommer att kunna göras effektiv endast mot svenska fartyg och därmed i realiteten mest bli ytterligare en pålaga som drabbar endast svensk sjöfart.

Även Sveriges redareförening ifrågasätter del berättigade i att införa vattenföroreningsavgifter och anför.

Redareföreningen hyser den principiella uppfattningen att värnet mot miljöskador bör vara bästa tänkbara inom ekonomiska möjligheters ram. En ytterligare utgångspunkt måste vara att rättssäkerheten för de inblanda­de inte på något sätt åsidosätts. Från dessa utgångspunkter vill redareför­eningen förutsättningslöst pröva om förslagen i departementspromemorian är behövliga och riktigt utformade. Den principiella uppbyggnaden av

Prop. 1982/83:87

185

regelsystem för sjöförhållandena bör i princip stämma överens med vad som gäller för landförhållanden.

Innehållet i promemorian visar att ett relativt litet antal fartygsutsläpp registreras varje år av kustbevakningen. I åtskilliga av dessa fall är den utsläppta mängden miljöskadliga ämnen ringa och påtagliga skador på miljön har inte påvisats. Utsläpp med större mängder olja eller andra skadliga ämnen hänför sig regelmässigt till olyckshändelser. I dessa fall uppstår också de svåra miljöskadorna. Det är också påfallande så få fartyg som har kunnat identifieras vid de registrerade operationella utsläppen. Vidare konstateras att övervägande mängd utsläpp härrör från landbase­rade källor.

Vad nu sagts om innehållet i promemorian talar närmast för att de föreslagna åtgärderna är obehövliga eller att de i vart fall skulle få begrän­sad effekt.

Redareföreningen vill emellertid stryka under att samhället behöver vidta åtgärder för att skydda miljön mot vattenförorening från fartyg. Det viktigaste är då att använda metoder som helt eller delvis utesluter utsläpp. Det har i det föregående talats om förbättringar avseende fartyget och dess personal. Vidare måste här nämnas mottagningsanordningar i hamnarna och resurser för att följa fartygsrörelser till sjöss och därvid snabbt kunna upptäcka ev. utsläpp. Slutligen får inle glömmas bort viklen av alt ha en fullgod saneringsberedskap i det fall elt utsläpp uppstår. De nu nämnda åtgärderna måste premieras från samhällets sida.

Uppstår en förorening genom utsläpp finns redan nu regler om skade­ståndsansvar för redaren.

Slraffregler och ev. ekonomiska sanktioner har visserligen en preventiv inverkan men denna bör inte övervärderas. I vart fall har sådana regler ingen betydelse för frekvensen av utsläpp på grund av olyckor.

Redareföreningen vill att statsmakterna i första hand inriktar sitt miljö­skyddsarbete i dessa avseenden på aktiva insatser som förebygger utsläpp. Här'är de verkliga vinsterna för miljön att uppnå även om detta förorsakar samhället dryga ekonomiska åtaganden. Sanktioner av straffrätlslig eller ekonomisk art kan vara ett hjälpmedel. Föreningen ifrågasätter om en avgift skall uppfattas som en sanktion. Den är mera att uppfatta som ett pris för att få vidta en åtgärd. Föreningen ifrågasätter därför det berättiga­de i att ytterligare bygga ut nuvarande syslem genom att införa avgifter.

Redareföreningen delar dock den i promemorian framförda uppfattning­en att inget av de nu existerande sanktionssystemen passar helt och hållet in på de krav som bör ställas på en sanktion på detta område. En rad olika skäl talar emellertid för atl de i promemorian föreslagna åtgärderna inle genomförs f.n. Samhället bör i stället särskilt inrikta sig på att på etl ekonomiskt godtagbart sätt lösa problemet med mottagning av oljeresler.

2.2 Utformningen av vattenföroreningsavgiften

Huvuddelen av remissinstanserna har godtagit den föreslagna utform­ningen av vattenföroreningsavgiften. En del instanser har dock pekat på de svårigheter som föreligger när det gäller att fastställa omfattningen av etl utsläpp.

Prop. 1982/83:87

186

Förslaget att avgift skall tas ul efter principen om sti-ikl ansvar, dvs. oberoende av styrkt uppsåt eller vårdslöshet hos gärningsmannen, har accepterats av alla instanser. Svenska naturskyddsföreningen understry­ker vikten av denna princip och betonar också skyldigheten för den hand­läggande myndigheten att utdebitera avgiften så snart förutsättningarna härför föreligger.

Eftersom utsläpp av föroreningar från fartyg nästan alltid torde kunna härledas till ett uppsåtligl eller oaklsamt handlande av någon person anser hovrälten över Skåne och Blekinge det inte från rättssäkerhetssynpunkt möta något hinder mot alt tillämpa strikt ansvar, trots atl ett sådant ansvar innebär ett betydelsefullt avsteg från vad som gäller som en huvudregel inom det straffrättsliga systemet. En förutsättning för detta är dock atl det - såsom föreslagits i promemorian - finns en möjlighet till eftergift eller nedsättning av avgiften. Hovrätten finner det dock angeläget atl förutsätt­ningarna för eftergift eller nedsättning preciseras bättre och inte bara anges med "särskilda skäl".

Enligl Sveriges advokatsamfund synes det befogat att göra ansvaret för vattenföroreningsavgift strikt med hänsyn till svårigheterna atl bevisa vårdslöshet resp. att motbevisa en presumtion om vårdslöshet såvitt avser s. k. operationella utsläpp. Beträffande utsläpp till följd av fartygssamman-slötning, grundstötning och liknande haverier förhåller del sig annorlunda. Här saknas uppenbarligen det i övrigt förekommande behovet av preven­tion. Det torde också förekomma fall, där utsläppet helt klart inte kan tillvitas fartyget som vårdslöshet, exempelvis ett oskyldigt påseglat fartyg. Det bör klargöras bättre om strikt ansvar skall föreligga endast vid opera­tionella utsläpp eller även vid "olyckshändelser", huruvida "olyckshän­delse" avser varje kasuell händelse samt hur undantagen enligt Marpol­konventionen bil. I förhåller sig till I resp. 4 §§ i det föreslagna tionde kapitlet. Samfundet vill för sin del tillstyrka att ansvar för utsläpp efter haveri endast inträder om fartyget brustit i åtgärder för att begränsa utsläp­pet. Uttag av en betungande vattenföroreningsavgift kommer inte att upp­fattas som skälig i fråga om exempelvis ett oskyldigt påseglat fartyg, som förmodligen redan genom kollisionen drabbas av kännbara ekonomiska konsekvenser.

Generaltullstyrelsen tar upp ett uttalande som gjorts i specialmotivering­en till lagförslaget (10 kap. 4 §). Där nämns som en tänkbar grund för nedsättning av vattenföroreningsavgift alt befälhavaren visar alt han trots alla rimliga försök inte har kunnat lämna föroreningarna till motlagningsan-ordning i land. Styrelsen kan inte anse att detta är ett godtagbart skäl. I det fall däremot då ett svenskt fartyg redan påförts en avgift av utländsk myndighet för ett utsläpp bör jämkningsmöjligheter föreligga i fråga om samma utsläpp.

Remissinstanserna har vidare allmänt anslutit sig till förslaget att av­gift  skall  tas  ut  av fartygels  redare  eller ägare.  Sveriges

Prop. 1982/83:87

187

redareförening anser att man bör överväga om det även skall finnas etl brukaransvar. Föreningen avser därvid främst fartygsoperatörs ansvar vid limecharterförhyrning. En sådan brukare av ett fartyg kan otvivelaktigt påverka driften på ett sådant sätt att avgiftsansvar för honom skulle vara rimligt. Redaren kan här visserligen skaffa sig ett visst skydd avtalsvägen. Situationer kan dock tänkas där det skulle vara rimligare med elt brukar­ansvar än ett redaransvar.

Huvuddelen av remissinslanserna har godtagit de föreslagna avgifts­parametrarna. En del instanser understyrker dock att de inte blir lätta att tillämpa i praktiken. Ett par instanser föredrar andra parametrar.

Statens naturvårdsverk, som är ansvarigt för att utreda frågor om miljö­skyddsavgift, har i sitt yttrande jämfört den föreslagna vattenförorenings­avgiften med miljöskyddsavgiflen.

Sedan den I juli 1981 gäller, att den som överträtt en föreskrift, som meddelats med stöd av miljöskyddslagen (ML), skall påföras en särskild avgift (miljöskyddsavgift) om överträdelsen medfört en ekonomisk fördel för den som utövar den miljöfarliga verksamheten och betydande störning­ar för omgivningen eller risk för sådana störningar. Eftersom det ankom­mer på naturvårdsverket att utreda och föra talan om miljöskyddsavgift och denna avgift har flera likheter med den föreslagna vattenförorenings­avgiften anser naturvårdsverket att det är lämpligt atl göra en jämförelse mellan dessa avgifter och redovisa vissa - om än begränsade - erfarenhe­ter av miljöskyddsavgiften.

Syftet med avgifterna överensstämmer helt, nämligen att det inte skall vara lönsamt att bryta mot bestämmelserna och atl den som gör det skall drabbas av en ekonomisk sanktion. När det gäller utformningen av försla­gel om vattenföroreningsavgift föreligger dock vissa skillnader gentemot miljöskyddsavgiften.

För att miljöskyddsavgift skall kunna ulgå krävs således att överträdel­sen medfört en ekonomisk fördel för företagaren. Något sådant krav har inte ställts upp vad gäller vattenföroreningsavgift. Skälet härtill anges vara, att alla överträdelser inte medför några ekonomiska fördelar. Enligt utredningen är det helt oacceptabelt all inrikta sanktionen enbart på så­dana överträdelser som medför ekonomiska fördelar, eftersom huvuddelen av de vårdslösa utsläppen sannolikt skulle undgå den särskilda sanktionen.

Naturvårdsverket instämmer helt i utredningens bedömning. Erfarenhe­terna hittills av miljöskyddsavgiften visar, att det i många fall sannolikt kommer atl bli svårt för naturvårdsverket att styrka atl en överträdelse medfört ekonomiska fördelar. I vart fall kommer del att krävas betydande arbetsinsatser från naturvårdsverkels sida för att utreda frågan. Det fram­står därför som rikligt atl inte ha något krav på att ett utsläpp skall ha medfört en ekonomisk fördel för att vattenföroreningsavgift skall kunna utgå. Skulle man ha det, går ett av de grundläggande motiven bakom avgiften förlorad, nämligen atl den skall kunna fastställas snabbt och enkelt och därmed få en förhöjd preventiv effekt.

De valda parametrarna för alt bestämma avgiftens storiek - utsläppets art och omfattning samt fartyget storlek - är väl valda då de både avspeg­lar utsläppens påverkan på miljön samt förorenarens kostnadssituation. De är dessutom förhållandevis lätta atl bestämma. Visserligen finns även

Prop. 1982/83:87

188

andra faktorer som är väsentliga i sammanhanget, t. ex. recipientens käns­lighet. Den parametern är dock förmodligen för komplicerad att fastställa i förhållande till vad det kan ge i rättvisa. Dä det är viktigt att bestämmelser-' na utformas så att de inte motverkar kraven på enkelhet och snabbhet har naturvårdsverket inga yrkanden om ytterligare parametrar.

En ytterligare skillnad gentemot miljöskyddsavgiflen är. atl det inle krävs några särskilt kvalificerade utsläpp för att en avgift skall kunna utgå. Miljöskyddslagens krav på "betydande störning för omgivningen eller risk för sådana störningar" återfinns inte i förslaget om vattenföroreningsav­gift. Utredningen anser att intresset av att skydda olika vattenområden för förorening från fartyg är så stort att några dylika kvalificeringar inte kan upprätthållas.

Naturvårdsverket instämmer helt i utredningens bedömning och anser att förslaget om vattenföroreningsavgift i detta avseende är bättre än den utformning som miljöskyddsavgiften fått.

Hovrätten över Skåne och Blekinge framhåller atl det inte är någon enkel uppgift alt finna en naturiig och lättillämpad formel för all bestämma avgiftens storlek i skilda fall. Resultatet måste alltid bli en kompromiss mellan motstående intressen. Hovrätten anser emellertid alt den föreslag­na formeln, där hänsyn tas till utsläppets storiek och till fartygsstorleken, bör kunna leda till resultat som fyller kraven på både effektivitet och rättvisa.

Kammarrätten i Göteborg delar den principiella synen i promemorian på hur valtenföroreningsavgiften bör utformas men vill sätta etl frågetecken för den i promemorian använda tekniken att ha ett intervallsystem för beaktande av mängden utsläppt olja. Enligt de resonemang som ligger till grund för tabellutformningen skall utgångspunkten för avgiftspåföringen vara den minsta mängd som fartyget kan beräknas ha släppt ut. Mot bakgrund härav synes det lämpligare att avgiften i princip bestäms efter den kvantitet, t.ex. efter antalet lOO-tal liler. som myndigheten finner (minst) ha släppts ut. Annars kommer betydelsen av om den utsläppta kvantiteten ligger över eller under en intervallgräns att bli oproportioner­ligt stor.

Föreningen Sveriges länspolischejer och Föreningen Sveriges polis­chefer anför i sitt gemensamma yttrande alt de i huvudsak inle har något att erinra mot förslaget till parametrar, som synes vara genomarbetat. Föreningarna menar dock att man skall kunna beakta även den omstän­digheten att ett utsläpp skett i etl särskilt känsligt vatten, förslagsvis genom en kraftigt förhöjd avgift.

Förslagen lill utformning av avgiften är enligl BRÅ:s uppfattning väl utförda och underbyggda. Det torde dock vara en fördel om avgifterna i tabellerna inte anges i fasta krontal. Genom en anknytning till basbelopp, aktuellt oljepris eller liknande kan den fördelen uppnås att ändringar inte behöver göras i samband med penningvärdeförändringar.

Enligt sjöfartsverkets mening är förslaget om en differentiering efter

Prop. 1982/83:87

189

utsläppets minsta tänkbara omfattning samt fartygets storiek inte helt tillfredsställande, då det trots allt förutsätter bedömningar som i vart fall med dagens tekniska resurser inte alltid kan förutsättas leda till ett helt korrekt resultat. Om emellertid begreppet utsläppets minsta tänkbara om­fattning tillämpas restriktivt, dvs. så att ingen tvekan kan råda om att utsläppet hade minst den storlek som läggs till grund för avgiftsbestäm­ningen, torde de föreslagna parametrarna - i brist på något bättre - väl kunna accepteras. Som parameter för fartygets storiek bör bruttodräktig­heten användas. Den kommer inom en nära framtid att vara ett mått på fartygets totala storiek medan det ännu ej finns någon officiell bestämning av dödvikten.

Fiskeristyrelsen anser att vattenföroreningsavgiften, utöver sin förstär­kande och avskräckande verkan, även kan fylla en angelägen reparativ funktion. Avgiften bör få användas för att motverka skador på fisk och fiske. Liknande tankegångar låg bakom införandet av den allmänna fis­keavgift som enligt 2 kap. 10 § vattenlagen kan utdömas till befrämjande av fisket i landet vid byggande i vatten. Fiskeristyrelsen föreslår att lagförsla­get kompletteras i detta avseende.

GeneraltuUstyretsen anser det önskvärt att man har endast en avgiflsla­bell för oljeutsläpp från fartyg. Den tabellen bör gälla alla slag av fartyg. Dödvikten är därvid olämplig som parameter. Många fartyg (passagerar-, fiske- och bogserfartyg m.fi.) saknar dödvikt. Det finns vidare ingen officiell fastställelse av dödvikten utan redaren kan efter eget skön variera denna. Bruttodräktigheten blir i det nya skeppsmätningssystemet enligt 1969 års internationella skeppsmätningskonvention, som träder i kraft i år, det enda användbara officiella måltet pä ett fartygs storiek. Bruttodräk­tigheten är därför enligt styrelsens mening den riktiga och bästa parame­tern och man bör med hjälp av den kunna täcka in alla slag av fartyg.

Sveriges domareförbund delar uppfattningen att det av praktiska skäl är önskvärt atl så långt som möjligt schablonisera avgifterna och därigenom begränsa inslagen av skön i avgiftsbesluten. Under alla omständigheter är detta nödvändigt om besluten, såsom föreslås, skall fattas av administrativ myndighet. Mot bakgrund härav har förbundet ingen erinran mol förslaget att i särskilda tabeller ange avgiftstaxor för utsläppen efter dessas art. omfattning och fartygets storlek. En naturlig strävan att av rättviseskäl vilja nyansera avgifterna får givetvis alltid balanseras mot önskvärdheten av att tillskapa ett enkelt och förutsebart taxesystem. Förslaget att använ­da utsläppels omfattning som delparameter i och för sig naturligt - leder till att avgifterna kommer att fastställas efter hur stort utsläppet allra minst har varit, och om del inle är möjligt att uppskatta utsläppets storlek skall ändå en minimiavgift utgå. Det kan förutses att bevissvårigheter rörande utsläppets omfattning blir vanligt förekommande. Detta måste vägas in i prövningen av vilken myndighet som är mest lämpad att besluta om avgift.

Sveriges advokatsamfund finner det otillfredsställande all ta ställning till

Prop. 1982/83:87

190

ett förslag där en av de väsentligaste frågorna, nämligen avgifternas höjd, endast finns skisserad. Samfundet anser också att frågan om avgifternas storiek skall avgöras av riksdagen och inte i administrativ ordning. Det är inte acceptabelt atl etl fåtal ertappade "syndare" får bära konsekvenserna av de nu erkänt undermåliga övervakningsresurserna, om detta resulterar i avgifter av sådan storlek som kan bli oöverkomliga för mindre rederiföre-' tag. Samfundet vill förorda att man vid fastställandet av avgifislabellerna gör jämförelser med den praxis, som föreligger beträffande miljöskyddsav­gifter. Det borde resultera i all avgifterna blir lägre än dem som skisserats i promemorian.

Sveriges redareförening anser att det är mycket svårt atl bestämma utsläppets art och omfattning. Bestämmandet av utsläppels minsta omfatt­ning måste med hänsyn till alla osäkerhetsfaktorer göras restriktivt. Reda­reföreningen släller sig synnerligen tveksam lill om det verkligen finns tekniska förutsättningar för att denna bedömning skall kunna ske på ett rättssäkert sätt. Tabellkonslruklioner i sådana här sammanhang leder till administrativa krångligheter. Innehållet i den tabell som presenteras inne i texten och i utkastet till förordning är dock förhållandevis acceptabelt, men här kvarstår mycket arbete med att göra tabeller för andra skadliga ämnen. Inte heller har man försökt precisera skillnaden mellan tankfartyg och torrlastfartyg. Föreningen finner dock last- resp. bunkerkapaciteten lämpliga som parametrar. Vidare förutsätter föreningen att den skisserade tabellen avser s. k. operativa utsläpp och alt vanliga bevisregler gäller när avgift ifrågasätts enligt 10 kap. I § första stycket andra meningen i lagför­slaget.

Även Sveriges varvsindustriförening är tveksam i paramelerfrågan. 1 många fall måste det vara myckel svårt att fastställa hur stor den utsläppta oljemängden är, framför allt när det gäller icke beständiga oljor. Det torde t.ex. vara mycket svårt att avgöra oljehalten i barlastvatten, såvida inte fartyget är utrustat med en fungerande oljehaltmätare.

Sjösportens samarbetsdelegation har uttalat sig särskilt om fastställan­det av en nedre gräns för avgiftsuttag.

I dagens miljöforskning och debatt görs gällande att motordrivna fritids­båtar, främst sådana med ulombordsmotorer, skulle orsaka vissa skade­verkningar på vattenmiljön genom utsläpp av olja. Även om denna ringa mängd olja medför viss skada torde utsläpp i denna form ändå icke kunna läggas den enskilde bålägaren till last. Orsaken till denna förorening får anses ligga i konstruktionen hos motorer och möjligen bearbetas utifrån detta faktum.

Det är SSD: s uppfattning all fritidsfartyg som avsiktligt, genom utsläpp, vållar större oljeföroreningar självklart skall drabbas av såväl straff som valtenföroreningsavgiften. Men den lill vattenföroreningslagen anslutande kungörelsen utfärdad av sjöfartsverket synes icke vara så klart utformad att det med önskvärd tydlighet framgår hur ansvarsfrågan med avseende på fritidsbåtar skall uppfattas.

Prop. 1982/83:87

191

Många remissinstanser betonar viklen av att avgiftsbeloppen är höga för att avgiften skall få en preventiv effekt. Några instanser, där­ibland länsstyrelserna i Malmöhus och Göteborgs och Bohus län och Föreningarna Sveriges länspolischefer resp. polischefer, anser att avgif­terna i tabellskissen är för låga. Fiskenämnden i Östergötlands län under­stryker vikten av höga avgifter. I annat fall är risken stor att avgifterna i stället uppfattas som betalning för tillstånd att sprida förorening. Svenska naturskyddsföreningen framhåller att de föreslagna avgiftstarifferna rela­tivt snabbi kan befaras bli verkningslösa på grund av penningvärdeföränd­ringar. Enligt föreningens mening är avgifterna för låga redan i dag. Det vore av denna orsak önskvärt att avgiftens avskräckande verkan ökas genom en indexreglering eller att den på annat sätt kopplas till den aktuella prisnivån.

Statskontoret anser del vara svårt att fastställa avgiftstabeller. Detta gäller redan för oljeutsläpp och i än högre grad för kemikalieutsläpp. Statskontoret drar den slutsatsen att storleken av valtenföroreningsavgif­ten vid tillämpningen av VFL i betydande grad kommer att fastställas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. För atl man skall få till stånd en praxis på området bör denna prövning till en böijan lämpligen ske i domstol (liksom beträffande varselavgiften vid vissa driftsinskränkningar hos företag) eller i koncessionsnämnden (liksom beträffande miljöskydds­avgiften). På längre sikt, efter en utveckling inom bl.a. mätmetod- och analysmetodområdet och efter prövning av många enskilda fall, kan del bli aktuellt att bestämma valtenföroreningsavgiften i administrativa former.

RRV redovisar utförligt sin syn på hur avgiften skall utformas och förordar atl den konstrueras enligl en annan modell.

Den föreslagna vattenföroreningsavgiften samt möjligheterna att utdöma straff och skadestånd måste enligt RRV bedömas i ett sammanhang. Vat­tenföroreningsavgiflen kan ses som ell sidoordnat komplement till de två övriga påföljderna i det att vattenföroreningsavgiften eliminerar det ekono­miska motivet för olagliga utsläpp. Arbetsgruppen synes emellertid dessut­om vilja ge vattenföroreningsavgiften rollen att förstärka straffet eller skadeståndet i de fall man anser alt dessa påföljder annars vore otillräck­liga.

RRV: s uppfattning är atl den vidare roll som arbetsgruppen synes vilja ge vattenföroreningsavgiften inte är förenlig med de principer som gäller för avgiftsformen. Om denna skall användas bör syftet vara begränsat lill att eliminera det ekonomiska motivet för olagliga utsläpp.

Den syn på avgiftens syfte som RRV nu presenterat ligger i linje med vad som gäller i fråga om miljöskyddsavgiften och i fråga om ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet (Ds Ju 1981: 3). I fråga om miljö­skyddsavgiften skall avgiften bestämmas till ett belopp som motsvarar de ekonomiska fördelar som har uppkommit. I fråga om brott i näringsverk­samhet sägs att man bör överge tanken på en bestraffande sanktion mot företag och i stället inrikta sig på en effektivisering av förverkandeinstitu­tet. Det föreslås sålunda att man inför en möjlighet att förverka värdet av

Prop. 1982/83:87

192

sådana ekonomiska fördelar som - direkt eller indirekt - har uppkommit i ett förelag i anledning av att någon bland personalen gjort sig skyldig till ett brott i den näringsverksamhet som det är fråga om.

Det ekonomiska motivet för olagliga utsläpp synes främst vara att där­igenom undvika kostnadskrävande förlängda liggtider i hamn för att på lagligt sätt bli kvitt de skadliga ämnena. Avgiften bör därför enligt RRV sättas så att några besparingar inte uppkommer till följd av sådana skäl.

Arbetsgruppens förslag innebär alt större vikt läggs vid mängden ut­släppt ämne än vid fartygets storiek när avgiftens storiek skall bestämmas. Arbetsgruppen visar samtidigt alt kostnaderna för extra liggtid i hamn varierar kraftigt med fartygets storlek. Däremot förs ingen diskussion om hur den extra liggtiden i hamn varierar med mängden skadliga ämnen som fartyget behöver avlämna. RRV förutsätter att kostnaden endast i ringa grad beror på mängden ämne och anser därför att fartygets storlek bör betyda mest för avgiftens storiek.

En mindre del av utsläppet av skadliga ämnen kan uppstå vid lastning och lossning. Någon form av minimi- eller grundavgift bör enligt RRV:s mening kunna tillämpas vid sådana tillfällen.

Arbetsgruppen refererar en skiss i betänkandet (SOU 1979:43) "Ren tur - program för miljösäkra sjötransporter". Tanken är här att den vinst som uppkommer vid varje utsläppslillfälle kan divideras med upptäcktssanno­likheten. Om exempelvis upptäcktssannolikheten är 50 procent, sätts av­giften till två gånger den vinst som räknas uppkomma vid varje utsläppstill­fälle. I genomsnitt kommer med denna modell de totala avgiftsuttagen att vara lika med de totala inbesparade kostnaderna för extra liggtid i hamn. För atl uppfylla avgiftens syfte, alt eliminera det ekonomiska motivet för utsläpp, synes denna modell vara nödvändig atl tillämpa i någon form. RRV förordar därför att avgiften konstrueras enligt en sådan modell. Verket utgår ifrån att erfarenhelsmalerial finns tillgängligt som möjliggör en uppskattning av upptäcktssannolikheten.

Sjöfartsverket pekar på att förslagen i promemorian inte bara avser olaga utsläpp av olja utan även av andra föroreningar såsom kemikalier, fast avfall och toalettavfall. Verket ansluter sig lill förslaget men vill framhålla atl utformning av lämpliga parametrar och avgiftssatser för så­dant avfall förutsälter fortsatta överväganden. Delta innebär atl de grund­läggande lagstadgandena bör gälla olaga utsläpp av förorenande ämnen från fartyg och att dessa bör ges i ett sammanhang. Utformningen av de preciserade reglerna om avgiftsberäkning och avgiftssatser kan behöva anstå i avvaktan på vidare utredning och överväganden.

Sveriges advokatsamfund framhåller atl det hittills endasi framlagts en skiss till avgiftstariff för utsläpp av olja från tankfartyg. Det är enligt samfundet önskvärt att antalet tariffer hålls lågt, då några finare kalkyler ändå inte kan ligga till grund för upprättandet. Måhända kan till och med övriga utsläppsfall avgiftsbeläggas helt enkelt som ett på lämpligt sätt avrundat procenttal av avgifterna för oljeutsläpp.

Prop. 1982/83:87

193

2.3 Säkerställande av betalning m. m.

Remissinstanserna har i allmänhet lämnat förslagen om kvarstad och andra ingripanden för att säkra betalning av vattenföroreningsavgift och för att säkerställa bevisningen ulan erinran.

Sveriges domareförbund tillstyrker förslaget att domstol skall äga rätt atl förordna om kvarstad till säkerställande av vattenföroreningsavgift. Beträffande förslaget enligt 10 kap. 6S att myndighet som regeringen utser skall bemyndigas att meddela de förbud och förelägganden som är nödvän­diga för alt säkra bevisning eller anspråk på avgift, därvid vissa förbud och förelägganden anges endast som exempel, vill förbundet peka på det prin­cipiellt betänkliga i etl så långtgående och totalt bemyndigande att meddela varjehanda förbud eller föreläggande. Förbundet vill föreslå att förordnan­den enligt 10 kap. 6§ begränsas till de exempel på förbud och föreläggan­den som anges i förslaget. Av rättssäkerhetsskäl bör vidare, för de fall atl avgift inte redan beslutats, i lagtexten uppställas krav på åtminstone någon form av "skälig misstanke" om alt utsläppet skett från just det aktuella fartyget eller "grundad anledning" härtill eller, såsom krävs i 15 kap. I § rättegångsbalken för kvarstad för säkerställande av fordran, "sannolika skäl" för alt vattenföroreningsavgift kan komma att åläggas.

Även länsåklagaren i Ålvsborgs län förordar att del för etl ingripande enligl 10 kap. 6§ i lagförslaget ställs krav på den objektiva bevisningens styrka, exempelvis så att det fordras sannolika skäl för atl anspråk på avgift kan ställas eller med andra ord atl utsläpp har skett från fartyget i fråga.

Svenska hamnförbundet tar bl.a. upp möjlighelerna att ingripa mot utländska fartyg och anför.

Arbetsgruppen visar en viss tveksamhet om möjligheterna att uttaga avgifterna från utländska fartyg, som utan att anlöpa svensk hamn blir uppdagade med utsläpp. Det är osannolikt att exempelvis öststatsfartyg frivilligt medföljer för att ställas lill svars.

Skall kustbevakningen börda fartyget och med våld bringa detta in i svensk hamn för att uttaga en vattenföroreningsavgift, som man kan vänta sig att vederbörande i de flesta fall kommer att förneka?

För fartyg, som ligger i svensk hamn, kan kvarstadsförfarandet tillgri­pas. Det är då angeläget understryka atl det måste finnas en beredskap så att kvarstad kan erhållas med mycket kort tidsutdräkt. Rutiner bör upprät­tas vid de tingsrätter där kvarstaden skall beviljas. Ett beslaglagande av fartygs skeppshandlingar är enligt hamnförbundets åsikt inte tillfyllest för att hindra en avgång. Polismyndigheten kan endast ingripa efter det alt kvarstad har beviljats.

Det måste dock anses alt vare sig det går atl uttaga en sanktionsavgift för alla eller huvudparten av felande fartyg eller inte, eller till och med om det endast skulle gå till en mindre del, måste förekomsten av sanktionsbesläm-melser som är allmänt kända och som tas ut i relation till fartygets storiek och den utsläppta oljemängden bli av stort preventivt värde.

13    Riksdagen 1982/83. i saml. Nr 87

Prop. 1982/83:87

194

Sveriges redareförening konstaterar att promemorian inle berör den viktiga frågan om kostnaderna för fartyget när tvångsåtgärder tillgrips mot del. Denna fråga behöver belysas särskilt för det fall att prövande myndig­het kommer till den slutsatsen alt utsläppet inte härrör från det fartyget. Redareföreningen vill emellertid instämma [ vikten av att fartyg på detta sätt kan förbjudas att avsegla antingen till dess säkerhet har ställts eller lill dess frågan om kvarstad har prövats. En oprövad möjlighet är att förse fartygen med elt certifikai för att undvika att fartygen hålls kvar. En sådan möjlighet anvisas i 12 § lagen om ansvarighet för oljeskada lill sjöss.

Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att en ekonomisk zon bör inrättas utanför svenskt territorialhav. så snart förhållandena medger, och anför vidare.

Möjligheterna att på fritt hav ingripa mot förbudsöverträdande av fartyg inskränker sig för närvarande lill fartyg av svensk nationalitet. Därutöver kan på vissa noggrant angivna villkor ingripande ske mot utländska fartyg på fritt hav enligt bestämmelsen om s. k. "hot pursuit". Särskilt vad gäller Östersjön med dess redan långt gångna förstöring av vattenmiljön bör del enligt länsstyrelsens mening ligga i kuststaternas intresse alt vidga ingri-pandemöjligheterna mol utländska fartyg utanför egen territorialgräns.

Inrättandet av en s. k. ekonomisk zon förefaller vara en väg alt tillgodo­se ett sådant intresse. Det bör emellertid i sammanhanget också uppmärk­sammas att den ekonomiska zonen sannolikt får vissa gynnsamma bi­effekter sett exempelvis från svensk synpunkt. En tilltagande benägenhet att lokalisera uppsåtliga utsläpp utanför denna zon skulle sålunda kunna påräknas. Därigenom skulle längre tid än nu stå till förfogande för upptäckt och bekämpning av framför allt oljeutsläpp, en nog så väsentlig fördel.

2.4 Handläggande myndighet

Meningarna är i hög grad delade i fråga om vilken eller vilka myndighe­ter som skall handlägga och besluta i ärenden om vattenföroreningsavgift.

Förslaget i promemorian om atl avgiften skall beslutas av tullverkets kustbevakning och kunna överklagas till allmän domstol tillstyrks av RÅ, lånsåklagaren i Blekinge tån och Kronobergs lån, länsåklagaren i Malmö­hus län, rikspolisstyrelsen, BRA, RRV, fiskeristyrelsen, fiskeriintenden­terna i Östergötlands samt Göteborgs och Bohus län, statens naturvårds­verk, generaltullslyrelsen, Göteborgs och Lysekils kommuner, de svenska ledamöterna av Nordiska oljeskyddsunionens råd och Svenska hamnför-bundel.

Förslaget har lämnats utan erinran av Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, chefen för marinen, sjöfartsverket, fiskeriintendenterna i nedre södra och östra distrikten, statens brandnämnd, länsstyrelsen i Stock­holms län, Sjöassuradörernas förening. Svenska kommunförbundet. Svenska maskinbefälsförbundet. Svenska naturskyddsföreningen, Sveri­ges advokatsamfund, Sveriges redareförening, Sveriges varvsindustriför­ening och Sjösportens samarbetsdelegation.

Prop. 1982/83:87

195

Kammarrätten i Göteborg och länsstyrelsen i Norrbottens län godtar förslaget alt kustbevakningen beslutar avgift i första instans men förordar att ev. överprövning av sådana beslut sker i förvaltningsdomstolarna.

Ett antal remissinslanser anser att hela prövningsförfarandet bör äga rum i allmän domstol. Dessa är länsåklagaren i Ålvsborgs län, statskon­toret, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus lån. Föreningarna Sveriges länspolischefer resp. Sveriges polischefer och Sveriges domareförbund. Svenska petroleum institutet förordar att prövningen av avgiften anförtros någon judiciell myndighet.

Hovrätten över Skåne och Blekinge är tveksam till promemorieförslaget och anvisar en delvis annorlunda handläggningsordning.

RA anser att den föreslagna möjligheten till nedsättning eller eftergift av avgiften närmast talar för en domstolsprövning men anför fortsättningsvis.

Tullverket har emellertid en obestridlig sakkunskap på vattenförore­ningsområdet. Därtill kommer, att tiden för beslut om avgift när det gäller fartyg ofta torde komma att bli relativt sett mycket kort. Dessa omständig­heter, sammantagna med att ansvaret förutsattes vara strikt och avgiften normalt sett kommer att bestämmas efter tabell, talar starkt för att tullver­ket skall få besluta om avgiften som första instans, därvid jag förutsälter att beslutsfattandet kommer alt ske på en hög nivå. I fall där tullverkets beslut godtas, säkerhet ställs eller betalning eriäggs. skulle genom det föreslagna förfarandet uppnås en betydande rationalisering och en be­gränsning av myndighetskostnaderna. Så snart emellertid etl ärende till­förs någon komplikation, såsom besvär över avgiftsbeslutet eller begäran om kvarstad, så att domstol får att pröva saken, bör enligt min mening annan motpart än tullverket inträda i handläggningen. Därvid bör beaktas, att gärningen ofta torde innefatta brott. Det framstår därför som lämpligt alt allmän åklagare inför domstolen ersätter tullverket även när del gäller avgiftsprövning och kvarstadsfrågor. Det kan i detta sammanhang påpekas att de objektiva kriterierna för den brottsliga och för den avgiftsgrundande handlingen är desamma.

RRV anser atl den i promemorian föreslagna beslutsordningen utgör elt lämpligt avvägt hänsynstagande till både effektivitets- och rättssäkerhets-intressena och att det är rationellt att låta ärendena överprövas av domsto­lar med speciell kompetens på området.

Fiskeristyrelsen delar uppfattningen att de grundläggande kraven på snabb och sakkunnig behandling uppnås bäst om kustbevakningen får besluta om vattenföroreningsavgiften. Kustbevakningen svarar bl.a. för övervakningen av den svenska fiskezonen, och fiskeristyrelsen har myckel goda erfarenheter av de insatser som tullens flygplan och bevakningsfartyg svarat för i det sammanhanget.

Fiskenämnden i Östergötlands län instämmer i atl handläggningen bör organiseras så atl avgift snabbt kan fastställas och säkras, framför allt i de fall där de ansvariga för utsläppet är villiga att medverka till en uppgörelse.

Trots vissa principiella betänkligheter som Sveriges redareförening

Prop. 1982/83:87

196

hyser mot all samma myndighet uppspårar fartygen, anskaffar och iord­ningställer bevismaterialet, uppbringar vederbörande, prövar materialet och bestämmer om avgift skall utgå och till vilket belopp, vill föreningen inte motsätta sig förslagel om tullverket som handläggande myndighet. Här förutsätts dock atl de båda inblandade verken har samma inställning. Sker så småningom en sammanläggning av sjöfartsverket och kustbevak-ningenblir resultatet delsamma.

Kammarrätten i Göteborg har inte något alt erinra mot att uppgiften att i första instans besluta om vattenföroreningsavgift läggs på kustbevakning­en. Däremot finner kammarrätten de skäl som anförs i promemorian för atl besvär över avgiftsbeslut skall anföras hos tingsrätt och där handläggas enligt lagen om handläggning av domstolsärenden mindre övertygande.

Skälen synes vara atl ärenden om kvarstad handläggs av tingsrätt, att ett eventuellt brottmål på grund av utsläpp skall handläggas av tingsrätt samt att besvär över felparkeringsavgift anförs hos tingsrätt och handläggs enligl ärendelagen.

Vad först gäller argumentet alt kvarstadsfrågor handläggs i tingsrätt vill kammarrätten framhålla följande. Det förhåller sig ingalunda så att tings­rätt är den enda myndighet som har till uppgift att handlägga kvarstadsfrå­gor. Kvarstad för miljövårdsavgifl, som har åtskilliga drag gemensamma med valtenföroreningsavgiften, beslutas sålunda av koncessionsnämnden för miljöskydd. Frågor om förbud mot fartygs avgång eller vidare resa enligl 7 kap. 4 och 5§§ VFL, som har likheter med kvarstad, handläggs av sjöfartsverket eller tullverket med fullföljdsrält till kammarrätten. Det synes inte heller föreligga några egentliga hinder för alt kvarstadsfrågorna får ankomma på tingsrätt, även om beslut om vattenföroreningsavgift överklagas till annan myndighet. De ärenden där det finns behov av kvar­stad torde för övrigt bli ganska få med tanke pä den rätt att kvarhålla fartyg m. m. för alt säkra avgiflsanspråket som skall finnas enligt 10 kap. 6§.

Argumentet att ansvarsfrågor på grund av utsläpp handläggs vid tings­rätt synes i promemorian ha tillmätts mindre tyngd och får enligl kammar­rättens mening också anses ha det. Det torde vara ytterst marginella fördelar att uppnå genom att en tvist om vattenföroreningsavgift någon enstaka gång kan komma alt handläggas som besvärsärende vid en tings­rält som behandlar ett brottmål på grund av samma händelse. Det är tveksamt om det enligt gällande lagstiftning finns förutsättningar ens för gemensam handläggning av ärendet och brottmålet.

Vad slutligen gäller parallellen med besvärsordningen angående felpar­keringsavgift synes den föga hållbar. Först och främst är här att märka alt felparkeringsavgiflen får uppgå till högsl 150 kr, medan valtenförorenings­avgiften uppenbarligen handlar om belopp av helt annan storlek. Vidare utgör lagen om handläggning av domstolsärenden en mycket knapphändig förfarandeordning, som enligt kammarrättens mening knappast ligger när­mast till hands att välja när det är fråga om alt pröva besvär angående så betydande belopp som vattenföroreningsavgiflen kommer att uppgå till.

Den i promemorian föreslagna besvärsordningen i fråga om beslut enligt 10 kap. 6§ VFL är dessutom inkonsekvent, om man jämför med den besvärsordning som enligt 8 kap. 2 § gäller i fråga om beslut enligt 7 kap. 4§ första stycket. 5 eller 6§. Trots att det i båda fallen är fråga om förbud

Prop. 1982/83:87

197

mot fartygs avgång eller vidare resa och liknande förbud eller föreläggan­den, skall besvären i det förstnämnda fallet gå till tingsrätt (10 kap. 9 §) och förmodligen handläggas enligt ärendelagen (någon bestämmelse om hand­läggningsordningen för denna typ av besvärsärenden har inle influtit i 10 kap. 10§), medan besvären i det sistnämnda fallet skall anföras hos kam­marrätten (8 kap. 2§) och där handläggas enligt FPL.

Enligt kammarrättens mening hade det varit mera naturligt att i fråga om besvär över tullmyndighets beslut i ärenden om vattenföroreningsavgift välja den numera gängse ordningen för överklagande av förvaltningsmyn­dighets beslut lill domstol, nämligen överklagande till förvaltningsdomstol. Den naturliga ordningen borde således vara att tullmyndighetens beslut överklagades till länsrätt med fullföljd på sedvanligt sätt till kammarrätten och regeringsrätten. I det fall det överklagade beslutet har fattats av en central förvaltningsmyndighet - generaltullstyrelsen eller sjöfartsverket -torde besvären böra gå till kammarrätten. Den sålunda skisserade besvärs­ordningen innebär att man automatiskt får en ändamålsenlig förfarande­reglering - FPL - för hithörande mål (jfr vad som gäller i fråga om miljövårdsavgift). Vidare ansluter den väl till den besvärsordning som nu är föreskriven i VFL. Enligt denna anförs besvär i ärenden, som gäller myndighetsutövning, hos allmän förvaltningsdomstol (kammarrätten). Kammarrätten ser vidare inte något hinder för att uppgiften att besluta om kvarstad för vattenföroreningsavgift läggs på länsrätten.

På grund av det anförda föreslår kammarrätten att besvär i ärenden angående vattenföroreningsavgift skall prövas av allmän förvaltningsdom­stol.

Det är enligt lånsstyrelsens i Norrbottens län uppfattning naturligt att tullverket med hänsyn till sina arbetsuppgifter får befogenhet att handlägga vattenföroreningsavgiften i första instans. Eftersom avgiften som sådan är av administrativ natur är åtgärden att påföra en sådan ett renodlat admini­strativt ärende. Det finns ingen anledning och är enligt länsstyrelsens uppfattning olämpligt att låta en allmän domstol svara för överprövningen. Beslut om vattenföroreningsavgift bör i stället överklagas till kammarrät­ten.

Länsåklagaren i Ålvsborgs lån framhåller att det ofta torde bli anledning lill bevisupptagning i ärenden om vattenföroreningsavgift. I sådana fall blir en domstolsprövning nödvändig. Även andra skäl talar enligt länsåkla­garen för att domstol generellt bör pröva sådana ärenden. Del är inte önskvärt att rättslig prövning av kvalificerad art i fall som gäller tungt ingripande sanktioner mot enskilda personer förs från domstolarna till andra organ.

Föreningarna Sveriges lånspolischefer resp. Sveriges polischefer anser att fiera skäl talar för att de allmänna domstolarna bör vara rätt forum. Sannolikt torde inte avgiftsberäkningen, och möjligen vissa andra delfrå­gor, föranleda några bekymmer vid handläggningen för en administrativ myndighet. Däremot kommer för en rad andra frågor nödvändig kompe­tens att saknas. Föreningarna anser det olyckligt att på detta sätt tillskapa en ny instansordning när del redan finns en kompetent instans genom domstolarna. Däremot torde tullmyndigheten vara lämplig som sakkunnig

Prop. 1982/83:87

198

eller motpart vid domstolsförfarandet. Föreningarna hyser inga farhågor att antalet ärenden i detta avseende skulle medföra en allvarlig belastning av arbetet vid domstolarna.

Länsstyrelsen i Göleborgs och Bohus län:

Erfarenhetsmässigt är det mycket svårt att uppskatta mängd outblandad substans i ett utsläpp. Detta gäller särskilt oijeemulsioneroch i vatten lösta kemikalier. Det finns därför anledning att befara atl frågan om utsläppt kvantitet - som föreslås få avgörande betydelse för avgiftens storiek -ofta kommer att vara tvistig då avgift skall tas ul. Bevisföringen och bevisprövningen eller de skönsmässiga bedömningarna kan bli komplicera­de moment i avgifisprocessen. Redan med hänsyn härtill och till storleks­ordningen av avgifterna anser länsstyrelsen att frågor om avgift bör prövas i första instans av tingsrätt. Länsstyrelsen anser dessutom att det inte är god processekonomi att avgiftsfrågor skall kunna prövas i fyra instanser mol tre som gäller för civil- och straffprocess. Del bör vidare tilläggas all kustbevakningen har ansvaret för bekämpningen till sjöss av olja och annat skadligt. Insatserna blir ofta så omfattande och krävande att det finns risk för att presumtiva avgiftsbetalare redan från början betraktar kustbevak­ningen som en motpart och därvid ifrågasätter kustbevakningens opartisk­het.

Länsstyrelsen förordar att kustbevakningen - eller den nya sjöfarts-myndighet som bildas vid ev. sammanslagning av kustbevakningen och sjöfartsverket - ges ställning som part i process om vattenföroreningsav­gift och att talan anhängiggörs i tingsrätt som första instans, där f.ö. kvarstadsyrkande och åtal som sammanhänger med aktuellt utsläpp prö­vas i första instans. Vad nu sagts skall självfallet inte hindra att avgifts-processen görs enkel i de fall där det är lämpligt. Således bör domstols­prövning inte behöva ske om vederbörande redare/ägare medger vad kust­bevakningen avser att yrka och ställer ev. behövlig säkerhet för avgiftsbe­lalningen.

Sveriges domareförbund:

Förslaget förutsätter en rad bedömningar av den myndighet som skall bestämma vattenföroreningsavgifterna. Förutom den tekniskt betonade uppskattningen av hur mycket olja som faktiskt släppts ut blir det dessut­om nödvändigt all pröva

-

om elt visst fartyg överhuvud är skyldigt till ett utsläpp;

-

om utsläpp till följd av olyckshändelse har begränsats så långt som möjligt;

-

om visst utsläpp varit obetydligt, i vilket fall avgift inte skall utgå;

-

om sådana särskilda omständigheter föreligger, som motiverar jämkning eller eftergift av avgiften (10 kap. 4§);

-

behovet av förbud och föreläggande till säkrande av bevisning eller anspråk på avgift;

-

särskilda säkerheter för vattenföroreningsavgift.

Vad nu sagts talar enligl förbundels mening starkt för att besluten om vattenföroreningsavgift anförtros domstol med tullverket som part. Det vore givetvis en fördel om alla beslul som rör vattenförorening kunde i första instans fattas av tullverket. Förbundet anser dock inte att detta förhållande jämte önskvärdheten av snabbhet i handläggningen motiverar de avkall på rättssäkerheten som med nödvändighet följer av atl tullverket

Prop. 1982/83:87

199

i första hand beslutar om avgifterna. Beslut om vattenföroreningsavgift innefattar rättskipning, en uppgift som tullverket inte är lämpat för. Erin­ringar av principiell art kan också göras mot att, såsom föreslås, tullverket skall var dels beslutande myndighet, dels - efter besvär över beslutet -fungera som klagandens motpart. Möjligen skulle ett system motsvarande strafföreläggande kunna komma i fråga.

. Vissa skäl, främst intresset av en snabb handläggning, talar enligt hov­rätten över Skåne och Blekinge för den i promemorian föreslagna lösning­en.

Hovrätten anser det likväl kunna ifrågasättas om del är lämpligl att anförtro prövningen av avgiftsfrågorna åt samma myndighet som har alt kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna om vattenförorening och att uppdaga förseelser mol dessa bestämmelser. Det måste anses som princi­piellt mindre tillfredsställande att frågan om avgift prövas av samma myn­dighet som har verkställt utredningen i ärendet. Även tullverkets ställning av part i till domstol fullföljda ärenden synes svårförenlig med kravet på objektivitet hos den beslutande myndigheten. Hovrätten anser därför alt forumfrågorna bör bli föremål för ytterligare överväganden. Som en från såväl effektivitets- som rättssäkerhetssynpunkt lämplig ordning vill hov­rätten skissera följande. Om förseelsen erkänns. bör saken kunna klaras av genom att redaren godkänner elt föreläggande utfärdat av tullmyndighet. Om ett godkännande inte lämnas, bör det ankomma på tullmyndigheten att anhängiggöra saken vid domstolen. Förfarandet i domstolen bör anordnas som elt tvåpartsförfarande. Det är inte tillfredsställande med en ordning som innebär att saken anhängiggörs i domstolen genom ett besvärsförfar­ande.

2.5 Bevisfrågor m. m.

Elt flertal remissinstanser framhåller vikten av all kustbevakningen upprätthåller en regelbunden flygspaning över Sveriges farvatten.

Mot bakgrund av att risken för uppläckt är en av de mest återhållande faktorerna mot olagliga utsläpp är det enligt statens naturvårdsverk viktigt att de övervakande myndigheterna ges tillräckliga resurser så alt möjlighe­terna atl upptäcka och identifiera fartyg som gör sig skyldiga till olagliga utsläpp ökar.

Sveriges redareförening hänvisar till biltrafiken, där det finns bevis för den preventiva verkan som övervakning har. Föreningen förutsätter därför att flygspaningsverksamheten kan hållas på en godtagbar nivå. En utök­ning av flygtiden kostar enligl promemorian förhållandevis litet och torde vara väl använda pengar.

Sjöassuradörernas förening betonar vikten av att höga krav måste stäl­las på bevisens hållbarhet för att man skall vidta åtgärder såsom kvarhål­lande av fartyg, kvarstad etc.

Åtgärder för att upptäcka vattenföroreningar kan enligt statskontorets mening bli effektiva endast genom samverkan emellan olika slag av civila

Prop. 1982/83:87

200

och militära resurser, varav kan nämnas kustbevakningens flygspaning, det radarbaserade sjöbevakningssystemet och övrig militär verksamhet. Det är viktigt att spaning sker även nattetid. De flygplan som används i spaningen bör bemannas så att utrustningen för fjärranalys kan utnyttjas effektivt. Statskontoret noterar all en utvecklad flygspaning skulle ha positiva effekter även på andra områden inom sjöövervakningen. Stats­kontoret saknar f. n. underlag för att förorda en utökad flygspaning. Emel­lertid prövas samarbete mellan civil och militär sjöövervakning vid ett försök i Malmö, som statskontoret följer. Bl.a. prövas möjligheten att ge civila myndigheter tillgång till det militära sjöbevakningssystemet. Stats­kontoret räknar med att våren 1983 kunna lämna rapport över utvärdering­en av försöket. Efter detta försök kan det möjligen finnas bättre underlag för bedömning av hur man bör utforma de olika insatserna för att säkerstäl­la att VFL efterievs.

RRV vill i detta sammanhang påpeka att det sätt för bestämning av avgiftens storlek som RRV förordat - nämligen att upptäcktssannolikhe­ten påverkar avgiftens storlek - gör vattenföroreningsavgiften till etl effektivt instrument även vid en relativt låg identifieringsgrad. En låg identifieringsgrad medför nämligen en hög avgift, som bör minska intresset för olagliga utsläpp.

När det gäller övervakning med hjälp av flygspaning vill SMHI framhålla salellitbildteknikens möjligheter när det gäller att åstadkomma en heltäc­kande övervakning av de havsområden som omger Sverige. Då detta är en resurskrävande teknik krävs samarbete mellan myndigheter och institutio­ner som är verksamma inom området både för metodutveckling och i utnyttjande av mottagnings- och bildbearbelningsresurser. Det kan i detta sammanhang nämnas att SMHI räknar med alt inom de närmaste åren förfoga över en egen bildbearbelningsuiruslning. SMHI har utvecklat teo­retiska modeller för beräkning av transportvägar för utsläppt olja och andra föroreningar och upprätthåller också en beredskap för att i akuta lägen ge oljespridningsprognoser. SMHI har även utvecklat metoder för att bakåt i tiden beräkna vilken bana ett oljebälte eller annat objekt kan ha drivit. Sådana beräkningar bör vara av intresse för bedömningar beträffan­de vilket fartyg ett observerat oljeutsläpp kan härröra från.

Även jiskeristyrelsen pekar på de utvecklingsmöjligheter som finns när det gäller att förbättra övervakningstekniken. Pä några års sikt kommer det sannolikt att finnas ytterligare sensorer för att mer fullständigt tillgodose kustbevakningens spaningsbehov. Konkreta planer föreligger enligl vad fiskeristyrelsen inhämtat på att anskaffa s. k. laserfiuorosensor. vilket kan användas för identifiering av typbestämning av olja från flygplan och även ger vissa möjligheter till upptäckt av olja flytande strax under vattenytan. Genom en snabb typbestämning kan graden av skadlighet bedömas och tillsammans med volymuppskattningar ge underiag för eventuell bekämp­ning och för fastställande av vattenföroreningsavgift.

Prop. 1982/83:87

201

Enligt Sveriges domareförbund är del utomordentligt angeläget och självklart att vattenföroreningsavgift åläggs en redare eller fartygsägare endast i de fall, då det är styrkt att en överträdelse har skett av något av dennes fartyg.

2.6 Övriga frågor

Flera remissinstanser har påtalat behovet av mollagningsanord­ningar i hamnarna. Sålunda understryker ÄÄ V betydelsen av att anord­ningar för mottagning av restprodukter finns lätt tillgängliga. Verkel påpe­kar att promemorian inte innehåller någon diskussion om de investeringar som ytteriigare kan behövas för detta ändamål och vilka effekter sådana investeringar skulle kunna fa på benägenheten att på ett lagligt sätt bli kvitt de skadliga ämnena.

Svenska kommunförbundet:

En konsekvens av den nya avgiften kan förutses bli all ökade krav kommer att ställas på de landbaserade mottagningsresurser hamnkommu­nerna varit skyldiga anordna enligt gällande lagstiftning. Det är emellertid känt alt dessa resurser utnyttjats i mycket olika omfattning exempelvis i fråga om oljerester. Å ena sidan finns det kommuner till vilka avlämnings-anspråken koncentrerats med påföljd atl deras resurser redan under nuva­rande förhållanden varit hårt ansträngda medan å andra sidan åtskilliga kommuner inte alls eller endasi i ringa omfattning erhållit krav på mottag­ning. Kommuner inom sistnämnda kategori har väl haft nominella resurser men dessa har aldrig blivit ordentligt testade mot verkligheten.

Med hänsyn lill dessa förhållanden anser styrelsen att den föreslagna lagstiftningen inte bör träda i kraft innan vederbörande myndigheter förvis­sat sig om att landels hamnar har erforderliga mottagningsresurser och i de fall dessa bedöms otillräckliga blivit i erforderlig mån kompletterade.

Förbundet förutsätter att hamnkommunerna inte drabbas av kostnader för vilka de inte kan erhålla täckning enligt gällande beslämmelser.

Svenska maskinbefälsförbundel:

Andra åtgärder som är väl så angelägna är alt lillräckligt antal motlag-ningsanläggningar för oljeresler iordningställs runt landels kuster. Del kan förefalla betänkligt att införa höga avgifter för redarna och låta dryga böter drabba det ansvariga befälet ombord vid olagliga oljeutsläpp om det inte finns faktiska möjligheter att på ett lagligt sätt göra sig av med sludge. oljehaltigt slagvatten etc.

Vidare har rapporterats att vissa kommuner lar ut en oskäligt hög avgift för ilandtagning av oljerester. Alltför höga avgifter kan leda till att vissa redare tvekar att använda anläggningarna.

Det är också angeläget atl vederbörande hamnmyndighet ålägges att arrangera anslutningar enligt internationell standard mellan fartyg och mottagningssta;ijn. Om kvalificerade ingrepp i rörsystem m.m. måste göras för ilandpumpning av oljerester ökar givetvis risken för spill. Iland­tagning av oljerester bör även kunna ske utan att fartyget förhalas.

14   Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 87

Prop. 1982/83:87

202

Sveriges redareförening:

1 promemorian sägs på s. 53 att lidsförlusten i samband med att förore­nat vatten avlämnas i land varierar med mottagningsanordningens kapaci­tet att ta emot oljeresterna. Denna självklarhet understryker ytteriigare det absoluta behovel av att samhällets resurser koncentreras till utbyggnad av dessa anläggningar. Kostnaden för mottagning får inte debiteras fartygets redare för varje särskilt avlämningstillfälle. Här gäller det att göra avläm­nandet i land så attraktivt att även sådana redare som i dessa avseenden visar vårdslöshet och nonchalans mot gällande regler avstår från olagliga utsläpp.

Redareföreningen vill i detta sammanhang också peka på behandlingen av frågan om förbud att ta ut särskild avgift för oljeavfall m.m. Denna fråga har vid upprepade tillfällen behandlats i riksdagen senast i trafikut­skottets betänkande 1980/81:31 om miljösäkrare sjötransporter (prop. 1980/81: 119 bil. 2). Enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförore­ning från fartyg gäller förbud mot att ta ul särskild avgift för omhänderta­gande av bl.a. oljeavfall från fartygs maskinrum o.dyl. I dithörande för­ordning (1980:789) görs undanlag från förbudet. I utskollsbetänkandet anförs att del finns skäl som talar för att undantaget från förbudet mot särskild avgift upphävs. Utskottet förutsätter också i betänkandet alt det utredningsarbete som behövs för denna fråga skall bedrivas méd största möjliga skyndsamhet. Föreningen instämmer här i del uttalande som görs i motion 1980/81:1501 om atl ett upphävande av förbudet skulle göra det olönsamt att släppa ut olja till sjöss. Föreningen förutsätter att denna fråga får sin lösning i nu förevarande sammanhang. Del är enligl föreningens bestämda uppfattning viktigare all lösa denna fråga än all nu överväga ytterligare åtgärder som riktar sig mot rederinäringen och som skulle kunna bli obehövliga om ifrågavarande förbud togs bort.

Likartade synpunkter har framförts även av Sveriges fartygsbefälsför­ening.

Ett påpekande om utsläpp i hamnar har gjorts av statens brand­nämnd. Nämnden framhåller att man i promemorian inte tagit hänsyn lill att ett stort antal spill av olika slag inträffar i hamnar, dvs. utanför kustbe­vakningens ansvarsområde när del gäller bekämpning av utflöden av olja och andra skadliga ämnen. T. ex. torde det totala antalet oljespill i hamnar grovt kunna uppskattas till uppemot ett par hundra om året och merparten av dessa kommer inte till kustbevakningens kännedom. Della förhållande måste beaktas vid utarbetandet av erforderiiga handläggningsruliner.

Överåklagaren i Stockholm ifrågasätter om det är rimligt att, såsom föreslagits i promemorian, svenska fartyg som går i fart utanför Östersjöområdet åläggs avgift innan andra sjöfartsnationer har infört liknande avgiftsbestämmelser.

Svenska bankföreningen har lämnat synpunkter på promemorieförsla­gels innebörd för kreditgivningen.

Bankföreningen har givetvis inga invändningar mot syftena bakom för­slaget av innebörd att miljöskyddet skall förbättras. Föreningen noterar emellertid att den vattenföroreningsavgift som föreslås utgör en ytterligare

Prop, 1982/83:87

203

pålaga på redare och fartygsägare, vilken skulle kunna rubba fartygskredit­givares ställning. Eftersom det inte kan förutses i vilken omfattning vatten­föroreningsavgifter kan komma atl utgå och därigenom försämra redares och andra fartygsägares betalningsförmåga, får risken för detta tas med i bedömningen vid kreditgivningen. Detta kan medföra störningar i fartygs-kreditgivningen i framtiden och i fråga om redan beviljade krediter. De antydda problemen skulle kunna begränsas genom alt redarna och fartygs­ägarna försäkrade sig mol risken för atl tvingas utge vattenföroreningsav­gift. Eftersom del inte går att förutse i vad mån sådan försäkring kommer till stånd, vill bankföreningen med hänsyn till befarade svårigheter vid fartygskreditgivningen saml på de skäl advokatsamfundet anfört ifrågasät­ta det lämpliga i att nu införa den föreslagna nyordningen.

Bankföreningen har uppmärksammat att förslaget inle går så långt atl vattenföroreningsavgiften förenats med sjöpanlrält, vilket skulle ha inne­burit en ytterligare försämring för kreditgivarna i förmånsrättshänseende. Bankföreningen vill också understryka vikten av att, om förslaget leder till lagstiftning, vattenföroreningsavgiften inte förenas med sjöpanträtt.

2.7 Lagförslaget

10 kap. 1§

Tanken är, framhåller kammarrätten i Göteborg, atl vattenförorenings­avgift skall utgå enligt principen om strikt ansvar. Det finns emellertid en viss skillnad mellan operationella utsläpp (första stycket första punkten) och utsläpp på grund av olycka (första stycket andra punkten). Vid opera­tionella utsläpp innebär det sirikta ansvaret att vattenföroreningsavgift skall utgå när en överträdelse, som objektivt setl utgör en brottslig gärning enligt 2 kap. 2 eller 3§ VFL, har ägt rum. Andra punkten avser däremot rena olyckshändelser. Det strikta ansvaret är här modifierat genom regeln att utsläpp skall begränsas "så långt det är möjligl". Det finns således i dessa fall enligt kammarrätten utrymme för en bedömning av vad som kunnat krävas i det enskilda fallet.

Liknande synpunkter lämnas av Göteborgs tingsrält, som framhåller att ev. avgiftsuttag vid olyckshändelser kräver en grannlaga bedömning. Tingsrätten förutsätter emellertid att kustbevakningen besitter den erfor­deriiga kompetensen för detta.

2§

I andra stycket sägs atl överlåtelse av fartyget eller rederirörelsen inte befriar redaren eller ägaren från betalningsskyldighet. Denna erinran har enligt promemorian intagits för att tvekan inle skall uppstå om vem som är rätt avgiftssubjekl när fartyg eller rederirörelse överlåtits efter utsläppet men före avgiftstalans väckande. Kammarrätten i Göteborg ifrågasätter om inte syftet blir bättre tillgodosett, om avgiftssubjektet knyts till tid­punkten för betalningsskyldighetens inträdande, dvs. utsläppet eller un­derlåtenheten atl begränsa detta. En sådan teknik har använts i fråga om

Prop. 1982/83:87

204

miljöskyddsavgift i miljöskyddslagen. I enlighet härmed skulle paragrafen kunna utformas på följande sätt.

"Vattenföroreningsavgift skall påföras den fysiska eller juridiska person som vid överträdelsen var fartygets redare eller, om redare saknades eller det inte kan fastställas vem som var redare, fartygets ägare".

En sådan utformning har dessutom den fördelen att det klart markeras att avgiften kan läggas också på juridiska personer.

Redaren av eller ägaren till elt fartyg kan vara en juridisk person. Denna skall enligt förslaget kunna påföras vattenföroreningsavgift. Stockholms tingsrält ifrågasätter om inle i dessa fall även den juridiska personens verkställande organ, exempelvis verkställande direktören, solidariskt med den juridiska personen skall påläggas avgiften. - Vad som anges på s.89 i fråga om partrederier föranleder den frågan om avsikten är att partredarna skall vara ansvariga enligt 40§ sjölagen. Tingsrätten föreslår att den där angivna ansvarsregeln inte skall gälla i fråga om vattenföroreningsavgifter. I stället bör samtliga partdelägare vara ansvariga för hela den bestämda avgiften och denna ansvarighet bör vara solidarisk.

Lagtexten utsäger, framhåller Göteborgs tingsrätt, kategoriskt att avgif­ten skall påföras ägaren, om redare saknas "eller det inte kan fastställas" vem som är redare. För att inte lägga alltför stora utredningskrav på tillämpande myndigheter bör bestämmelsen ges den utformningen all av­giften påförs ägaren, om redare saknas "eller det inte utan onödigt dröjs­mål kan fastställas" vem som är redare.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län och Göteborgs kommun anser alt det av författningstexten bör framgå att det är redaren/ägaren vid tidpunkten då utsläppet skedde som skall påföras vattenföroreningsavgift.

3S

Hovrätten över Skåne och Blekinge uttalar att avgiftens storlek bör bestämmas av regeringen. Någon befogenhet att delegera rätten att utfärda föreskrifter i delta hänseende till en myndighet bör följaktligen inte tillåtas. Detta är av betydelse bl.a. med hänsyn till att avgiftstabellerna bör publi­ceras som författning i Svensk författningssamling.

5§

Både Stockholms tingsrätt och Sveriges domareförbund menar att man i lagen och inle. såsom föreslås, i förordningen bör ange vilken myndighet som skall besluta om vattenföroreningsavgift. Denna fråga är enligt doma­reförbundet så viktig atl den bör regleras i lag.

5-6S§ Generaltullstyrelsen:

I lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg (VFL) anges sjöfartsverket såsom den ansvariga myndigheten i fråga om särskilda

Prop. 1982/83:87

205

åtgärder mot vattenförorening. Enligt förfallningsförslagen framgår endasi av förordningen (1980:789) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg (VFF) 9 kap. 5 § första stycket att tullverket är den ansvariga myndigheten i fråga om vattenföroreningsavgiften. Styrelsen anser att sistnämnda stad­gande bör intas i 10 kap. VFL. I 9 kap. 5 § andra stycket VFF sägs att beslut enligt 10 kap. 6§ VFL får meddelas av sjöfartsverket, om tullver­kets beslut inte kan avvaktas. I 10 kap. 6§ VFL saknas uppgift om att i första hand tullverket har att meddela ifrågavarande förbud och föreläg­ganden.

Generaltullstyrelsen är det centrala beslutsorganet inom tullverket. Av 10 § instruktion (1973:884) för tullverket framgår att det i arbetsordning eller genom särskilt beslut får överlämnas åt annan tjänsteman hos styrel­sen än generaltulldirektören att avgöra ärende eller grupp av ärenden som ej är av beskaffenhet att prövningen bör ankomma på generaltulldirek­tören. Det har hittills varit normalt att i författning ange generaltullstyrel­sen som beslutsorgan i de fall man vill lägga beslutsbefogenheten på central nivå. I den mån viss beslutsbefogenhet skall läggas på viss befatt­ningshavare inom generaltullstyrelsen kan detta ske genom föreskrift i styrelsens arbetsordning. Vad gäller sjösäkerhetsdirektören har denne, såsom framgår av instruktionen (1969:320) för sjöfartsverket mer ställning som fristående organ, än vad som gäller beträffande exempelvis avdel­ningscheferna och byråcheferna hos generaltullstyrelsen. Med hänsyn till att beslut om vattenföroreningsavgift och beslut om förbud och föreläggan­den i vissa fall fattas av annan myndighet än tullverket finner styrelsen dock lämpligt att man i VFF anger vilken befattningshavare inom styrelsen som har att meddela styrelsens beslut.

Enligl den föreslagna föreskriften i 9 kap. 5 § VFF skall tullverket pröva frågor om vattenföroreningsavgift. Det får anses ankomma på generaltull­styrelsen att bestämma på vilken nivå inom verket sådana frågor skall ligga.

Vad gäller den föreslagna besvärsordningen vill generaltullstyrelsen er­inra om att 23 § instruktionen för tullverket föreskriver att besvär skall anföras hos generallullstyrelsen över beslut som meddelats av underly­dande tullmyndighet. Eventuella undantag från denna ordninjg bör lämpli­gen anges i instruktionen. Undantag skulle enligt styrelsens förslag komma att gälla beslut enligt 10 kap. 5 och 6§§ VFL. Generaltullstyrelsen (gräns­chefen) blir emellertid underställningsvägen inkopplad i dessa fall.

Styrelsen anser att besluten enligt 10 kap. 5 och 6§§ VFL är intimt förknippade med varandra och att redaren för det fartyg som drabbas av ett förbud eller föreläggande har berättigade anspråk på att omedelbart få veta hur stor avgiften är så att han snarast kan ställa säkerhet för densam­ma och få förbudet eller föreläggandel upphävt. Bland annat på grund härav anser styrelsen att beslut enligt 5 § bör vara underställelsebeslut i .samma omfattning som utredningen föreslår beträffande beslut enligt 6§.

6-8§§

Stockholms tingsrält föreslår att i första hand kvarstadsinstitutet skall användas för att säkerställa statens anspråk på vattenföroreningsavgift. Först om ett sådant förfarande inte kan hinnas med bör den myndighet som anges i 5§ kunna meddela beslut som avses i 6§ 1 p. Detta beslut skall då vara interimistiskt. Sådant interimistiskt beslut skall kunna hävas av myn-

Prop. 1982/83:87

206

digheten. Skulle detta inle vara aktuellt skall frågan hänskjutas till domstol som då har att i vederbörlig ordning ta upp kvarsladsfrågan.

Göteborgs tingsrätt:

Som behörig domstol i 7 och 9§§ anges domstol som avses i 9 kap. 8§. Här föreskrives som behörig domstol tingsrätt som är behörig domstol enligt rättegångsbalken eller enligt 336-338 §§ sjölagen. Inför antagandet av VFL anförde lagrådet (prop. 1979/80:167 sid. 275-277), bl.a. att lag­rummet bara anger vilka typer av domstolar som är behöriga all handlägga mål enligt lagen men säger ingenting om dessa domstolars inbördes behö­righet. Detta påpekande föranledde emellertid ingen ändring i lagtexten under lagstiftningsärendets fortsatta handläggning. Denna oprecisa ut­formning av lagen borde ha undanröjts i förevarande sammanhang.

Sveriges domareförbund:

I promemorian uttalas (s. 93) att förbud enligl 10 kap. 6§ inte bör gälla under några längre tidsperioder. Förbundet delar denna uppfattning men anser att en uttrycklig bestämmelse härom bör intas i lagtexten. Texten i 10 kap. 8§ bör omarbetas. I föreslagen lydelse antyds dels alt ett förbud kan beslå under obegränsad tid så länge som bevisning måste säkras, dels atl kvarstad enligt 10 kap. 7 § möjligen inte skulle krävas om bevisning alltjämt måste säkras. Sistnämnda innebörd av lagrummet skulle stå i strid med 15 kap. 6§ rättegångsbalken, enligt vilket lagrum kvarstad skall omedelbart hävas om säkerhet ställts.

Det framgår inte närmare vad som tankes innefattat i alt bevisning måste säkras. Om därmed avses atl fartyget självt med ev. återstående oljelast utgör bevisning är det inle mycket att göra åt att elt förbud enligt 10 kap. 6§ blir bestående även sedan säkerhet ställts. För de flesta fall torde dock bevisning kunna säkras på ell enklare och smidigare sätt och etl förbuds varaktighet bör inte bli beroende av passivitet från myndighetens sida i detta hänseende, särskilt inte sedan säkerhet ställts. Även här bör således förbudens varaktighet uttryckligen begränsas till viss kortare lid med mindre de av tullverket - eller i förekommande fall sjöfartsverket -underställts domstols prövning eller möjligen ansökan om bevisupptagning eller edilionsföreläggande ingivits till domstol.

Det nu anförda ger vid handen att bestämmelserna måste omarbetas, varvid åtskillnad måste göras mellan säkrande av bevisning och säkerstäl­lande av anspråk. Vid en sådan omarbetning bör rättegångsbalkens regler om beslag och tagande i förvar kunna tjäna som förebild.

Stockholms tingsrätt finner innebörden av 8 § tveksam. Avses att med­delat beslut om kvarstad skall bestå om väl säkerhet för vattenförorenings­avgift ställts men bevisning ej säkrats? På sid. 94 anges att om bevisning hunnit säkras meddelad säkerhetsåtgärd skall upphöra så snart som möj­ligt. Av vad som fortsättningsvis anges framgår atl det skall gälla oavsett om beslut enligt 6§ eller kvarstadsbeslul meddelats. Såsom tingsrätten förstår bestämmelsen skall den bl.a. innebära att del för hävande av beslutad kvarstad krävs såväl att säkerhet ställts som att bevisning säkrats. Emellertid kan ju den omständigheten att bevisning inle säkrats ej utgöra skäl för kvarstad. Del är angeläget att åt institutet kvarstad inle ges annat

Prop. 1982/83:87

207

innehåll än enligt rättegångsbalken. Alt kvarstad skall hävas så snart godtagbar säkerhet ställts för vattenföroreningsavgift framgår av rätte­gångsbalken och någon bestämmelse härom bör inte tas i detta samman­hang.

9§ Generaltullstyrelsen:

Utredningen har funnit lämpligt att i VFL placera de föreslagna bestäm­melserna om vattenföroreningsavgift som ett nytt 10 kap. omedelbart efter 9 kap. om ansvar m.m. 8 kap. med rubriken "Besvär m.m." kommer därigenom inte att innehålla bestämmelser om besvär över beslut om vattenföroreningsavgift och beslut om förbud eller föreläggande för att säkra bevisning eller säkerställa statens anspråk på vattenföroreningsav­gift. Styrelsen ifrågasätter om inle de nya bestämmelserna bör inplaceras före 8 kap. och att i sistnämnda kapitel intas alla bestämmelser om besvär över beslul enligt lagen. Styrelsen finner det vara särskilt angeläget med hänsyn lill att beslut i vissa fall skall överklagas hos kammarrätten och i andra fall hos tingsrätt, sjöfartsverket eller regeringen.

RÅ:

Vad gäller forumfrågorna har arbetsgruppen föreslagit att samma regler skall gälla som enligt 9 kap. 8§ VFL. dvs. avgifts- och kvarstadsmålen skall handläggas av tingsrätt som är behörig domstol enligt rättegångsbal­ken eller sådan tingsrätt som enligt sjölagen är sjörättsdomstol. För de fall utsläpp ägt rum på svenskt territorialvatten synes lämpligt alt brotlsmåls-forum blir avgörande. Av processekonomiska skäl och för en enhetlig bedömning kan annan lösning inte rimligen förordas. Vid utsläpp i närgrän­sande Östersjöområde torde däremot starka skäl tala för en begränsning lill sjörättsdomstolarna. Härvid måste enligt min mening utredas möjligheten av ett generellt medgivande från regeringen eller annan lagteknisk lösning så att talan i såväl avgiftsfrågor som brottmål utan förordnande i varje särskilt fall kan väckas vid svensk domstol och då lämpligen vid de redan befintliga sjörättsdomstolarna.

Prop. 1982/83:87

208

Bilaga 3

De remitterade lagförslagen

I    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförore­ning från fartyg

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1980:424) om åtgärder mol vattenförorening från fartyg

dets att rubriken till 8 kap. skall utgå,

dels att nuvarande 8 kap. 1-3SS skall betecknas 10 kap. 4, 5 respektive 8§,

dels att nuvarande 9 kap. skall betecknas 8 kap..

dels all de nya 10 kap. 4 och 8§§ skall ha nedan angivna lydelse.

dets att i lagen skall införas ett nytt kapitel, 9 kap., samt nya beslämmel­ser. 10 kap. 6 och 7 §§. av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Förestagen lydelse

9 kap. Vattenföroreningsavgift

En särskild avgift (vallenförore­ningsavgift) skall tas ut, om något av de förbud mol utsläpp av olja från fartyg som avses i 2 kap. 2§ har överträtis och utsläppet inte är obetydligt. Detsamma gäller om ett sådant utsläpp av olja som avses i2 kap. 4§ inte har begränsats så långt det är möjligt.

Vattenföroreningsavgiflen tilljål-ler staten.

2§

Valtenjöroreningsavgijien skall påjöras den fysiska eller juridiska person som vid överträdelsen var fartygets redare etter som i reda­rens ställe hade befattning med far­tyget. Saknade fartyget redare eller kan det inte ulan onödigt dröjsmål fastslällas vem som var redare, skall avgiften påföras den som var fartygets ägare.

Delägare i ett partrederi är soli­dariskt ansvariga för betalningen av vattenföroreningsavgift.

Prop. 1982/83:87

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

209

3§

Valtenföroreningsvgiften skaU bestämmas med hänsyn titt utsläp­pets omfattning samt fartygets storlek (bruttodräktighet).

4§

Vid utsläpp av olja skall vatten­föroreningsavgiften beräknas en­ligl följande tabell.

Utsläppt oljemängd i liter

Avgift i kr. för fartyg i storlek (brt)

upp till 3000

3001-15000

15001-50000

50001 och större

mindre än 1 000

5000 kr.

7 500 kr.

10000 kr.

12500 kr.

1000- 26000

5000 kr. jämte 1 000 kr. per 1 000 1 utöver 1 000 1

7 500 kr. jämie 1 500 kr. per 1 000 1 utöver 1 000 1

10000 kr. jämte 2 000 kr. per 1 000 1 utöver 1 000 1

12500 kr. jämte 2 500 kr. per 1 000 1 utöver 1 000 1

26001-101000

30000 kr. jämte 750 kr. per 1 000 1 utöver 260001

45000 kr. jämte 1 125 kr. per 1000 1 utöver 260001

60000 kr. jämte 1 500 kr. per 1 000 1 utöver 260001

90000 kr. jämte 2250 kr. per 1 000 1 utöver 260001

101001-501000

86250 kr. jämte 200 kr. per 1 000 1 utöver 1010001

129375 kr. jämte 300 kr. per 1 000 1 utöver 101 000 1

172500 kr. jämte 400 kr. per 1 000 1 utöver 101000 1

258750 kr. jämte 600 kr. per 1000 1 utöver 101000 1

501001 och mer

166250 kr. jämte 100 kr. per 1 000 1 utöver 501 0001

249375 kr. jämte 150 kr. per 1000 1 utöver 501 0001

332 500 kr. jämte 200 kr. per 1 000 1 utöver 501 000 1

498750 kr. jämte 300 kr. per 1 000 1 utöver 501 0001

Med bruttodräktigheten (brt) avses del bruttodräktighetstal som anges i det mätbrev som gäller för fartyget.

5§

Vattenföroreningsavgiften får sättas lägre ån vad som följer av 4 § eller efterges, om det föreUgger särskilda omständigheter.

6

§

Frågor om vattenföroreningsav­gift prövas av tullverket.

Tullverkets beslut om vallenföro­reningsavgift verkställs i enlighet med vad som föreskrivs i utsök­ningsbalken.

Prop. 1982/83:87

Nuvarande lydelse

Förestagen lydelse

210

7§

Finns del sannolika skäl för alt vallenföroreningsavgift skall las ut, får tullverket eller annan myn­dighet som regeringen utser med­dela de förbud eller förelägganden som är nödvändiga för alt säkra bevisning eller säkersiälla statens anspråk på vattenföroreningsav­gift, såsom

1.   förbud mot fartygels avgång

etter vidare resa,

2.

förbud att påbörja eller fort­sätta lastning, lossning, läktring et­ter bunkring,.

3.

föreläggande all fartyget skall följa en viss färdväg,

4.

föreläggande all fartyget skall anlöpa eller avgå från en viss hamn eller annan uppehållsplats.

Beslutas förbud eller föreläggan­de, skall 7 kap. 7-l0§§ gälla i tUlämpliga delar.

8§

För alt säkerställa statens an­språk på vattenföroreningsavgift får domstol som avses i 8 kap. 8§ på framställning av allmän åklaga­re förordna om kvarstad. Därvid gäller i tillämpliga delar vad som föreskrivs i 26 kap. rättegångsbal­ken om kvarstad i brottmål.

10 kap. Övrigt

4

§

Har beslut enligt 7 kap. 4§ första stycket, 5 eller 6 § meddelats av an­nan myndighet än sjöfartsverket skall det genast underställas verket. Beslut som skall underställas får inte överklagas.

Har beslut enligt 7 kap. 4§ första stycket, 5 eller 6 § meddelats av an­nan myndighet än sjöfartsverket skall det genast underställas verket.

Har beslut enligt 9 kap. 7§ med­delats av annan myndighet ån tull­verket skall det genast underställas verket.

Beslut som skall underställas får inte överklagas.

6§

Tullverkets beslul om vattenföro­reningsavgift och beslul om förbud

Prop. 1982/83:87

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

211

eUer föreläggande enligt 9 kap. 7§ får överklagas genom besvär hos den tingsrätt som är sjörältsdom­stol i den ort där beslutet har med­delats.

Besvärshandtingen skatt ha kom­mit in till domstolen inom tre vec­kor från den dag då klaganden fick del av beslulel.

7§

Vid prövning av besvär över be­slut om vattenföroreningsavgift och beslut omförbud eUer föreläg­gande enligt 9 kap. 7§ gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i rättegångsbalken om åtal för brolt på vilkei inte kan följa svårare straffan böter.

Altmän åklagare företråder sta­ten i sådana mål.

8§

Beslut i frågor som avses i denna lag gäller omedelbart, om inte annat föreskrivs i beslutet. I fråga om be­slut som skall underställas sjöfarts­verket kan detta förordna att beslu­tet inte skall gälla lills vidare.

Beslut i andra frågor som avses i denna lag än tullverkets beslut eller domstols dom i fråga om vatten­föroreningsavgift gäller omedel­bart, om inte annat föreskrivs i be­slutet eller domen. 1 fråga om be­slut som skall underställas sjöfarts­verket eller tullverket kan del be­rörda verkel förordna all beslutet inte skall gälla tills vidare.

Denna lag träder i kraft den I januari 1984.

Bestämmelserna i 9 kap. tillämpas endast i fråga om överträdelser som har skelt efter ikraftträdandet.

Prop. 1982/83:87

212

2   Förslag till

Lag om ändring i sjölagen (I891:35s. I)

Härigenom föreskrivs att 40 S sjölagen (1891:35 s. 1)' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

40 f Partrederi föreligger, om flera överenskommit att under delad ansvarig­het gemensamt driva sjöfart med eget fartyg. Anmälan om partrederiavial kan göras hos registermyndigheten, som har att ofördröjligen anteckna anmälningen i det register där fartyget är infört eller, om det ej är regi­strerat, kungöra densamma. Närmare föreskrifter om anmälnings- och kungörelseförfarandet meddelas av regeringen.

För de förpliktelser som uppkom-

För de förpliktelser som uppkom-

ma för partrederiet sedan rederiav- mer för partrederiet sedan rederiav­

talet anmälts till registermyndighe- talet anmälts till registermyndighe­

ten svarar varje redare endasi i för- len svarar varje redare endast i för­

hållande till sin andel i fartyget i hållande till sin andel i fartyget i

den mån han ej åtagit sig större an- den mån han ej åtagit sig större an­

svarighet. För dessförinnan upp- svårighet. För dessförinnan upp­

komna rederiförpliktelser svara re- komna rederiförpliktelser svarar

darna solidariskt.

redarna solidariskt. I fråga om an-

svar för vattenföroreningsavgift en­Ugt 9 kap. lagen (1980:424) om åt­gärder mol vattenförorening från fartyg gäller 9 kap. 2 § andra stycket nämnda lag.

I fråga om redarnas inbördes.rättigheter och skyldigheter tillämpas be­stämmelserna i 41 57 §§ i den mån annat ej avtalats.

Denna lag träder i kraft den Ijanuari 1984.

' Lagen omtryckt 1975:1289. - Senasie lydelse 1977:681.

Prop. 1982/83:87

213

Innehåll

Propositionen  ................................................... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   .................... 

1

Propositionens lagförslag ..................................... 

2

1................................................................... Förslag till lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot

vattenförorening från fartyg   ............................ 

2

2 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 

I)   

7

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 19 augusti 1982  .

8

1

Inledning ........................................................ 

... 

8

2

Allmän motivering   .......................................... 

... 

8

2.1

Allmänna synpunkter   .................................. 

... 

8

2.2

Utformningen av en ny ekonomisk sanktion   ..... 

13

2.3

Säkerställande av betalning m.m..................... 

.. 

25

2.4

Handläggande myndighet  ............................. 

26

2.5

Övriga frågor   ............................................ 

.. 

33

3

Upprättade lagförslag  ...................................... 

.. 

36

4

Specialmotivering   ........................................................... 36

4.1

Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg   

36

4.2

Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 

I)   

43

5

Hemställan   ................................................... 

.. 

43

6

Beslut   ......................................................... 

.. 

43

Utdrag av lagrådets protokoll den 25 november 1982 

44

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 26 januari 1983   .

68

1

Anmälan av lagrådsyttrande   ............................ 

.. 

68

2

Hemställan   ................................................... 

.. 

76

3

Beslut   ......................................................... 

.. 

76

Bilagal        Betänkandet (Ds K 1981:8) Vattenföroreningsavgift    ..

77

Bilaga 2       Sammanslällning av remissyttrandena över betänkandet

181

Bilaga 3        De remitterade lagförslagen     ........... 

208

Norstedts Tryckeri. Stockholm 1983