Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj.ts proposition nr 173 år 1973

Prop. 1973.173

Nr 173

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om ändring i lagen (1964:542) om personundersökning i brottmål; given den 19 oktober 1973.

Kungl, Maj:l vill härmed, under åberopande av bUagda utdrag av statsråds­protokoUet över justitieärenden, föreslå riksdagen att bifalla del förslag om vars avlåtande lill riksdagen föredragande departementschefen hem­ställt,

CARL GUSTAF

LENNART[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i den lagstiftning som reglerar personundersökningsverksamheten. Enligt förslaget skaU domstolens upp­drag att föranstalta om personundersökning obligatoriskt gå tUl skyddskon­sulenten, 1 den mån uppdraget inte verkstäUs av tjänsteman inom skydds-konsulentorganisationen skall skyddskonsulenten utse personundersökare. Ökade krav på utbUdning ställs på den som skaU få uppdrag som person-undersökare. Förslaget innebär även att skyddskonsulenten vid behov och efter samtycke av den misstänkte skall kunna förordna s, k, förtroendeman för honom. Förtroendemannen skall främst ha till uppgift att före dom­stolens avgörande fungera som ett socialt och personligt stöd för den misstänkte.

1    Riksdagen 1973. 1 saml. Nr 173

Prop. 1973:173

2

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1964:542) om personundersökning i brottmål

Härigenom förordnas, alt I, 3,4, 8 och 10 §§ lagen(1964:542)om personun­dersökning i brottmål skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

l§

I brottmål skall, om det prövas er­forderligt, personundersökning äga rum för vinnande av utredning rörande den misstänktes personliga förhållanden saml angående de ål-gärder som må anses lämpliga för att främja hans anpassning i samhället.

I brottmål skall, om det prövas er­forderligt, personundersökning äga rum för vinnande av utredning rö­rande den misstänktes personliga förhållanden samt angående de åt­gärder som må anses lämpUga för att främja hans anpassning i samhället och öka hans möjligheter tiU person­lig utveckling.

3

§

Om personundersökning förordnar rätten, så snart det finnes lämpligen kunna ske. Sådant förordnande må dock ej meddelas, med mindre den misstänkte erkänt gärningen eller eljest sannolika skäl föreligga att han begått den.

Rätten skaU så snart det lämpligen kan ske förordna om personunder­sökning och uppdraga åt skydds­konsulent att föranstalta om sådan undersökning. Förordnande må dock ej meddelas, med mindre den misstänkte erkänt gärningen eller eljest sannolika skäl föreligga att han begått den.

Erkänner vid fömndersökning den misstänkte brott för vUket är stadgat fängelse i två år eller däröver, skall åklagaren, om ej särskilda skäl äro däremot, utan dröjsmål göra anmälan därom hos rätten för beslut angående personundersökning.

4

§

Rätten må uppdraga åt skyddskon­sulent att föranstalta om person­undersökning. I annat fall skall rät­ten utse lämplig person till person­undersökare.

Personundersökningen verkställes av tjänsteman inom skydds­konsulentorganisationen eller av personundersökare som skydds­konsulenten utser. Till personunder-

Prop. 1973:173

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

sökare får utses endast den som un­dergått för ändamålet avsedd ut­bUdning eller eljest har erforderliga kunskaper.

Framkommer under personunder­sökningen att den misstänkte är i behov av personligt stöd eller annan hjälp kan skyddskonsulenten för­ordna förtroendeman för honom, om han samtycker därtiU. För­troendeman skall entledigas så snart den misstänkte begär det.

Uppdrag som förtroendeman upp­hör när

1.

förundersökning avslutas utan att åtal väckes,

2.

åtalet nedlägges,

3.

dom meddelas varigenom den misstänkte frikännes eller förklaras fri från påföljd eller påföljd efterges,

4.

dom meddelas varigenom den misstänkte dömes till böter eller vill­korlig dom,

5.

verkställbar dom rörande annan påföljd föreligger mot den miss­tänkte.

8§

Den som utfört eller biträtt vid ut­förande av personundersökning må ej obehörigen yppa vad han därvid erfarit rörande enskilds personliga förhållanden. Bryter någon här­emot, dömes, om ej gärningen är att anse såsom ämbetsbrott, tiU dags­böter eller fängelse i högst sex månader.

Den som utfört eller biträtt vid ut­förande av personundersökning el­ler fullgjort uppdrag som för­troendeman må ej obehörigen yppa vad han därvid erfarit rörande en­skilds personliga förhållanden. Bry­ter någon häremot, dömes, om ej gärningen är att anse såsom ämbets­brott, till dagsböter eller fängelse i högst sex månader.

Prop. 1973:173

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Konungen meddelar bestämmelser om ersättning åt den som utfört eller biträtt vid utförande av person­undersökning samt åt läkare som avgivit intyg enligt 7 §. Sådan ersätt­ning skaU gäldas av statsverket.

Konungen meddelar bestämmelser om ersättning åt den som utfört el­ler biträtt vid utförande av person­undersökning eller förordnats till förtroendeman samt åt läkare som avgivit intyg enligt 7 §. Sådan ersätt­ning skaU gäldas av statsverket.

Denna lag träder i kraft den I aprU 1974.

Prop. 1973:173

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 19 oktober 1973.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för justitiedepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om ändring i lagen (1964:542) om personundersökning i brottmål och anför.

1 Inledning

I brottmål skall vid behov företas personundersökning rörande 'den misstänkte. Personundersökningen syftar till alt tillföra domstolen utredning om den misstänktes personliga förhållanden och underlag för bedömningen av vilka åtgärder som är lämpliga för att främja hans anpassning i samhället. Nuvarande regler i ämnet är meddelade är 1964 i samband med tillkomsten av brottsbalken (BrB).

Kriminalvårdsberedningen' har i sitt belänkande (SOU 1972:64) Kriminalvård föreslagit en genomgripande reform av kriminalvårdens organisation och verksamhet. Vad angår frivården föreslås bl.a, en översyn av personundersökningsverksamheten (kap, 16 i betänkandet). Efter remissbehandling av betänkandet har Kungl, Maj:l i årets stats-verksproposilion i huvudsaklig överensstämmelse med beredningens förslag angett allmänna riktiinjer för det fortsatta reformarbetet på kriminalvårdens område (prop. 1973:1 bil. 4 s. 76). De föreslagna rikt­linjerna har i allt väsentligt godtagits av riksdagen (JuU 1973:15, rskr 1973:152).

Med utgångspunkt i beredningens förslag rörande personunder-sökningsverksamhelen och statsmakternas nu nämnda principbeslut har inom justitiedepartementet gjorts en översyn av lagen om personunder­sökning i brottmål,

1 samband med översynen av personundersökningslagen har också

'Statssekreteraren Ove Rainer, ordförande, riksdagsledamöterna Astrid[REDACTED_EFTERNAMN], Arne [REDACTED_EFTERNAMN],  Nils-Eric[REDACTED_EFTERNAMN],  Sten [REDACTED_EFTERNAMN]  och Anders[REDACTED_EFTERNAMN] samt departementsrådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och generaldirektören Bo[REDACTED_EFTERNAMN], Ang, remissbehandlingen se prop, 1973:1 bil. 4 s, 77.

Prop. 1973:173

6

tagits upp frågan om hållande av särskild förhandling för prövning av huruvida förordnande om personundersökning skall meddelas i fall som sägs i 3 § första stycket andra punkten i lagen. Frågan har aktualiserats genom en framställning den 30 juni 1972 från justitieombudsmannen (JO) Thyresson. Över framstäUningen har efter remiss avgetts yttranden av justitiekanslem (JK), Svea hovrätt, Göta hovrätt, kriminalvårdsstyrelsen, domstolsväsendets organisationsnämnd (DON), Föreningen Sveriges tingsrättsdomare (Domareföreningen) och Sveriges advokatsamfund. Hovrätterna har bifogat yttranden från 16 tingsrätter.

2 Gällande rätt

Den nuvarande lagen om personundersökning i brottmål trädde i kraft den 1 januari 1965 samtidigt med BrB. Lagens huvudsakliga syfte är att tillgodose behovet av noggrant och sakkunnigt utförda personundersökningar, som inte endast ger en bakgrund lill brottet ulan även lämnar fylligast möjliga material för bedömande av de från individualpreventiv synpunkt lämpligaste åtgärderna mot den tilltalade. Personundersökningen tjänar vidare till ledning vid den vård eller behandling, som den undersökte kan komma all underkastas.

Personundersökning skall, om del prövas erforderligt, verkställas för vinnande av utredning rörande den misstänktes personliga förhållanden samt angående de åtgärder som kan anses lämpliga för att främja hans anpassning i samhället (1 § personundersökningslagen). I vissa fall skall, om inte erforderlig utredning ändå kommer alt vara tillgänglig, personundersökning obligatoriskt företas. Sålunda stadgas förbud all döma någon tiU fängelse i sex månader eller däröver, villkorlig dom, skyddslillsyn, ungdomsfängelse eller internering eller överlämna någon lill särskild vård utan att nu angivna krav har uppfyllts (2 §), Förordnande om personundersökning skall meddelas av domstolen så snart del lämpligen kan ske. Sådant förordnande fär dock meddelas endast under förutsättning alt den misstänkte erkänt gärningen eller eljest sannolika skäl föreligger all han begått den (3 § första stycket). Det åligger åklagare alt i vissa fall redan på förundersökningsstadiel göra anmälan hos domstolen för prövning av frågan om personundersökning. Skyldigheten avser fall då den misstänkte erkänner brott, för vilket är stadgat fängelse i tvä är eller däröver. Om särskilda skäl föreligger kan anmälan underlåtas ( 3 § andra stycket). Bestämmelsen utgör inte hinder för all åklagaren i andra fall på eget initiativ eller efter framställning från den misstänkte väcker fråga om förordnande om personundersökning. Domstolen kan uppdra åt skyddskonsulent alt föranstalta om personundersökning, I annat fall skall rätten utse lämplig person till personundersökare (4 §), Närmare anvisningar om i vUka fall domstolen bör välja den ena eller andra

Prop. 1973:173

7

möjligheten har inte getts. Det har förutsatts att i detta hänseende samråd kommer lill stånd mellan domstolen och vederbörande skyddskonsulenl,

Personundersökningslagen innehåller vidare bestämmelser om rätt för skyddskonsulent, skyddsassistenl och personundersökare alt taga del av förundersökningsmaterialet och närvara vid förhör med den misstänkte (5 §), skyldighet för barnavårdsnämnd och nykterhetsnämnd alt lämna upplysningar beträffande den misstänkte (6 §) och möjlighet för domstolen att förordna om införskaffande av läkarintyg (7 §), Intyg från psykiater skall alllid inhämtas, innan någon döms tiU internering eller överlämnas lill öppen psykiatrisk vård eller någon som inte fyllt 18 år döms lill ungdomsfängelse, I lagen ges slutligen regler om tystnadsplikt (8 §), förordnande om personundersökning i nädeärenden (9 §) saml ersättning till personundersökaren m,fl, (10 §).

Med stöd av särskilt bemyndigande (11 §) har Kungl, Maj:l utfärdat kungörelsen (1964:567) med vissa bestämmelser angående tillämpningen av personundersökningslagen. En väsentiig del av dessa föreskrifter rör skyddskonsulents befattning med personundersökningsverksamheten samt vad den som utför eller biträder vid utförandet av person­undersökning har att iaktta i olika avseenden,

I beslut om personundersökning skaU domstolen ange vilken behand­lingsform undersökningen företrädesvis bör avse (I § tUlämpningskun­gördsen), Har domstol uppdragit ål skyddskonsulenl att föranstalta om personundersökning åligger det honom all se lill alt undersökningen utförs på ett tillfredsställande sätt, Skyddskonsulenlen äger rätt att anlita medhjälpare alt helt eller delvis utföra undersökningen men skall då lämna denne nödiga anvisningar (3 § första stycket). Har särskild personundersökare utsetts är denne skyldig alt samråda med skyddskonsulenlen i det distrikt där den misstänkte är bosatt (3 § andra stycket). Undersökningen skall planläggas med omsorg och lill sin omfattning och utformning anpassas efter omständigheterna med noggrant beaktande av vad som krävs för att den skall fylla sitt ändamål. Ingen får tillfogas onödigt lidande genom undersökningen. Föreligger tidigare undersökning eller annan personutredning bör undersökningen företrädesvis avse tiden efter föregående utredning (4 §), Personundersökaren skall allt efter omständigheterna hålla sig underrättad om förundersökningen (5 §), sammanträffa med den misstänkte, sätta sig i förbindelse med hans familj och andra närstående, hänvända sig till myndigheter, institutioner och personer, som kan förväntas lämna värdefulla uppgifter, saml på grundval av vad som därvid framkommer söka bilda sig en egen uppfattning om den misstänkte och hans levnadsförhållanden (6 § första stycket). Den misstänkte bör få uttala sig om vilka personer som skall höras. Särskild försiktighet är påbjuden vad gäller införskaffande av upplysningar från arbetsgivare (6 § andra stycket).

Prop. 1973:173

8

Personundersökningen syftar även till att klarlägga vilka sociala och kriminalpolitiska åtgärder som i det särskilda fallet är bäst ägnade att främja den misstänktes återanpassning, I den mån del är erforderligt skall därför i dessa hänseenden samråd ske med barnavårdsnämnd, nykterhetsnämnd och övervakningsnämnd saml med arbetsförmedling och socialnämnd (7 §), Framkommer under utredningen all den misstänkte är i behov av vård för fysisk eller psykisk sjukdom eller liknande skall detta förhållande anmälas till domstolen ulan dröjsmål, såvitt domstolen inte redan beslutat om läkarundersökning (8 §),

En från rehabiliteringssynpunkl myckel väsentlig tid förflyter från det domstolen beslutat om personundersökning till dess frågan om påföljd blivit avgjord. Genom en hjälpinsats i detta skede av förfarandet kan inte sällan skapas de bästa förutsättningarna för den misstänktes anpassning i samhället. Del är också önskvärt all förberedelser vidtas för vården i frihet i de fall sådan vård kan bli aktuell. För att tillgodose dessa synpunkter föreskrivs i tillämpningskungörelsen (9 §) att skydds­konsulenten, om så erfordras, under denna tid bör bistå den misstänkte med att anskaffa bostad eller anställning eller med andra lämpliga åtgärder. Den som utför eller biträder vid utförandet av person­undersökning skall därför utan dröjsmål underrätta skyddskonsulenten, om han finner att den misstänkte behöver stöd och hjälp. Är skyddstillsyn ifrågasatt, skall han föreslå övervakare och yttra sig om behovet av särskilda föreskrifter samt, om det behövs, förbereda tillämpningen av föreskrifterna. Över valet av övervakare bör den misstänkte få yttra sig.

1 sista hand har domstolen all vaka över att personundersökningen uppfyller de ställda kraven. Därför har skyddskonsulenl som fåll i uppdrag all föranstalta om personundersökning, den som biträtt denne vid under­sökningen och personundersökare föreskrivits skyldighet att på anmodan av domstol komplettera undersökningen saml all i fall av behov inställa sig inför domstolen och lämna denna upplysningar (11 §),

Slutligen bör nämnas att enligt Kungl. Maj:ts instruktion (1969:402) för kriminalvårdsverkel skyddskonsulenl och skyddsassistenl skall i den mån övriga göromål inte lägger hinder i vägen verkställa personundersökningar och fullgöra uppdrag som övervakare (30 §),

3 Kriminaivårdsberedningens förslag och remissyttrandena över det

3.1 Beredningen

Enligt kriminalvårdsberedningen bör reformerna på kriminalvårdens område främst syfta lill att stärka frivårdens resurser. I överensstämmelse härmed förordar beredningen bl,a, olika åtgärder för alt effektivisera

Prop. 1973:173

9

personundersökningsverksamheten.

Beredningen behandlar till en början frågan om all närmare koppla samman personundersökningsverksamhelen med skyddskonsulenl-organisalionen. Beredningen framhåller att fördelarna med alt uppdra ål skyddskonsulenl att föranstalta om personundersökning bl,a, är alt skyddskonsulenlen kan verka för rekrytering av kvalificerade medarbetare i personundersökningsarbetet, lämna dem kontinuerlig handledning och framför allt biträda med kuraliva åtgärder redan före domen, om den tilltalade är i behov av sådana och villig all medverka därtill. Sådana tidiga behandlingsinsatser har av många bedömts som särskilt angelägna. Bland skyddskonsulenlernas arbetsuppgifter ingår också utbildning av personundersökare.

Av den praxisundersökning beredningen gjort framgår alt domstolarna i mycket olika utsträckning har utnyttjat nuvarande möjlighet att överlämna ansvaret lill skyddskonsulenten för att personundersökning utförs. Beredningen framhåller att denna olikhet främst torde bero på frivårdens lokala resurser i fråga om personal, skrivhjälp etc, I flertalet distrikt utser rätlen direkt lämplig person till personundersökare medan endast vissa undersökningar överlämnas till skyddskonsulenten, I storstäderna har man däremot kunnat avsätta särskild personal hos skyddskonsulenterna till alt administrera personundersökningsverksamheten och där förekommer all domstolarna överlämnar ansvaret för undersökningen mer eller mindre fullständigt.

Beredningen konstaterar vidare all man i de flesta skyddskonsulenl-distrikl har tvingats överlåta handledningen av personundersökare på domslolspersonalen samt all samråd mellan personundersökare och skyddskonsulenlen har uteblivit eller blivit knapphändigt. De kuraliva insatser som görs med stöd av den i lillämpningskungörelsen angivna skyldigheten för personundersökaren att underrätta skyddskonsulenten om den misstänkte behöver hjälp och för skyddskonsulenten att då bistå med olika åtgärder finner beredningen vara obetydliga, I stället hinner den misstänkte i många fall försämra sin situation.

Enligt beredningen leder ofta del förhållandel all personundersökningen utförs av nägon annan än den som föreslår övervakare tiU att förslaget inte blir tillräckligt underbyggt. Del kanske viktigaste momentet i personundersökningsarbetet att finna en för den misstänkte lämplig övervakare får många gånger en nödlösning, inte minst när del gäller människor som skall friges från häkten, Personundersökningsliden utnyttjas på så sätt inte heller för kontakt med den föreslagne övervakaren, som kunde vara med och planera positiva åtgärder, I de fall då domstolen inte förordnal övervakare hänskjuts frågan tiU övervakningsnämnden. Därvid blir tiden mellan personundersökning och övervakningens   början   ännu   längre.   De   viktiga  inledningsfaserna  i

Prop. 1973:173

10

övervakningsarbetet anknyts inte på ett naturligt sätt till personunder­sökning och dom. Beredningen anser att därigenom möjligheterna alt intressera den dömde för att fullfölja den planläggning som skett i samband med personundersökningen har försvårats. Om klient och övervakare redan på personundersökningsstadiet har vant sig vid att samråda med frivårdstjänslemannen blir det naturligt att fortsätta med delta.

Beredningen konstaterar all personundersökningarna huvudsakligen utformas med sikte på påföljdsförslagel. De uppgifter som samlas in under personundersökningen syftar i första hand lill alt utgöra underlag för påföljdsbeslämningen. Beredningen anmärker att en beskrivning av den personundersökles önskemål, behov och resurser, vUken framför allt skulle vara värdefull för planeringen av del gemensamma arbetet under en period av kriminalvård, därför ofta saknas.

Enligt beredningens mening har personundersökarna ofta en bristande utredningsrulin. Handledningen är vidare ojämn. Det leder till alt andra tiUgängliga utredningar förbises och all undersökningarna många gånger får en onödigt stor omfattning. Med hänsyn lill den tilltalades integritet och den ytterst känsliga värderingen av uppgifterna är del angelägel att utredningen begränsas lill det absolut nödvändiga. Denna avgränsning är emellertid svår alt göra för orutinerade undersökare och risken är att de av ambition och osäkerhet frestas att hellre ta med för mycket än för litet. Det är väsentiigt alt materialet är av god kvalitet, eftersom del följer vederbörande för lång lid framåt.

De anförda krUiska synpunkterna på personundersökningsverk-samhelens nuvarande utformning och det bristfälliga sambandet med övervakarval och behandlingsplanering har föranlett beredningen all pröva såväl undersökningarnas innehåll som deras handhavande. Det gäller dels vilken information som är nödvändig för val av påföljd och erbjudande av social hjälp, dels hur denna information skall skaffas på etl enhetligare, smidigare och för den enskildes rättssäkerhet mindre riskabelt sätt.

Beredningen anser att förslag om ingripande kontrollåtgärder, såsom övervakning och frihetsberövande påföljder, huvudsakligen måste byggas på information som betraktas som objektiv och som anger tidigare regel­brott, dvs. registerupplysningar av olika slag. Inhämtande av delta slag av upplysningar innebär också minst skada för den enskilde från sekretessynpunkt. Om rättsväsendels informationssystem (RI) byggs ut kan delta arbete förenklas och ges en enhetlig utformning.

Personundersökningsarbetet bör enligt beredningens mening läggas upp stegvis och undersökningens omfattning bör prövas fortlöpande. Under utredningstiden bör erbjudande om kuraliva åtgärder och social service kunna ges och bilda basen i en plan för fortsatta stödåtgärder. Enligt

Prop. 1973:173

11

beredningens uppfattning är det vidare av värde all kontakt etableras redan pä personundersökningsstadiet mellan eventuell blivande övervakare och den tilltalade, om den sistnämnde önskar del. De erfarenheter som görs under utredningen bör få stor betydelse för påföljdsförslagel, speciellt när det gäller att bedöma behovet av övervakning, Etl sådant undersökningsförfarande gör en koppling lill skyddskonsulenlorganisalionen naturlig. Beredningen föreslår därför all domstolens förordnande all föranstalta om personundersökning obligatoriskt skall gå till skyddskonsulenten.

En ytterligare fördel med utredningstekniskt enhetliga person­undersökningar, utförda i frivårdens regi och med utnyttjande av Rl, är enligt beredningen att dessa i stor utsträckning kan ersätta de nuvarande behandlingsundersökningar som utförs på anstalternas mottagnings-avdelningar. Genom en sådan samordning kan man utnyttja häklestiden på ett bättre sätt. För de tidigare personundersökta bör skyddskonsulentens yttrande, beslående av regislerupplysningar och dala ur eventuella övervakarrapporler, eller i vissa fall en kompletterande personunder­sökning kunna ingå i behandlingsundersökningen.

Beredningen lägger fram ett detaljerat förslag angående de metoder som bör komma till användning vid utförande av personundersökning. Förslaget innehåller i huvudsak följande: Som första moment sker insamling av registerdata av kvalificerat biträde under ledning av skyddskonsulenlen. Vidare sker kontroll hos socialmyndighelerna om där finns utredningsmaterial. Är vad som sålunda inhämtats inte tillräckligt och föreUgger inte heller annan och likvärdig utredning, förordnar skyddskonsulenlen personundersökare. Denne skall sammanträffa med den tUllalade, ta del av skolbetyg och arbetsbetyg och i övrigt införskaffa erforderliga upplysningar. Härefter sker en bedömning av det insamlade materialet tillsammans med den tilltalade och den tjänsteman som skall ha hand om ärendet vid en eventuell övervakning. Avsikten härmed är främst all få klarhet i om utredningen behöver kompletteras eller om den tilltalade redan före målels avgörande är i behov av kuraliva insatser eller kontakt med eventuell blivande övervakare. En förutsättning för alt vidta sistnämnda åtgärder är samtycke från den tilltalade. Personundersökaren skaU vidare planera behandlingen av denne. Häri ingår en sammanställning av materialet med tyngdpunkt på den aktuella situationen, positiva sidor att utveckla hos den tilltalade och förslag till social service. Anses läkarundersökning behövlig skall delta anmälas lill rätten. Om del kan länkas föreligga behov av särskild vård eller speciella föreskrifter frän konlrollsynpunkt bör samråd komma till stånd med exempelvis socialvård eller särskolmyndighet, och om överlämnande lill särskild vård kan bli aktuellt som förslag lill påföljd skall domstolen underrättas härom för all erforderliga yttranden skall kunna begäras in. Personundersökaren skall

Prop. 1973:173

12

även la ställning lill om den åtalade gärningens art gör speciell påföljd påkallad från skyddssynpunkt eller om ålerfallsrisken gör sådan påföljd befogad från konlrollsynpunkt eller om särskild föreskrift är starkt motiverad från denna synpunkt. Personundersökaren skall alltid vara skyldig att samråda med skyddskonsulenten eller annan handledande tjänsteman angående påföljdsförslag, föreskrifter och behandlingsplan. Skyddskonsulenlens uppfattning i dessa frågor skall framgå av redogörelsen. Sedan förslag i påföljdsfrågan upprättats bör den tilltalade få del därav och genomgång ske med honom av vad förslaget innebär. Eventuell övervakare skall anskaffas och sammanföras med den tilltalade om dessa åtgärder inte redan har vidtagits. Behandlingsplanering skall vidare ske med såväl den tilltalade som den tilltänkte övervakaren. Därvid skall bl.a. diskuteras intensiteten av den kontroll som anses nödvändig, sociala stödåtgärder och andra erbjudanden som kan lämnas. Till domstolen bör även lämnas andra speciella upplysningar, t.ex, angående lämpligheten av att förhandling sker inom stängda dörrar. Även den tilltänkte övervakaren skall kunna kallas lill domstolen för att där lämna synpunkter.

Vad gäller personundersökningsverksamhelens organisation erinrar beredningen om all trafiknyklerhetskommitlén i betänkandet (SOU 1970:61) Trafiknyklerhelsbrotl föreslagit att fri värden i huvudsak skall överta personundersökningarna i de mål angående trafiknykterhetsbrott där man kan förvänta sig att påföljden skall bli skyddslillsyn med föreskrift om nyklerhelsvårdande behandling eller villkorUg dom. Vidare framhåller beredningen alt kriminalvårdsverkel i sin anslagsframställning för budgetåret 1972/73 har föreslagU att frivårdsorganen successivt skall överta utförandet av alla personundersökningar.

Beredningen anser alt det i många fall av trafiknykterhetsbrott kan vara fråga om känsliga och svåra bedömningar som ställer stora krav på undersökarens kunskaper och omdöme. Sådana förhållanden torde emellertid föreligga även i många andra fall då personundersökning sker. Del är därför, framhåller beredningen, naturligt att länka sig att i enlighet med kriminalvårdsstyrelsens förslag överföra personundersöknings­verksamheten i sin helhet på frivårdsorganen. Härigenom skulle sannolikt kunna uppnås en höjd kvalitet på undersökningarna och en gynnsammare start för kriminalvårdens insatser. Detta borde på sikt kunna påverka vårdens resultat.

Emellertid anser beredningen vid den bedömning som beredningen har att göra av det samlade resursbehovet inom kriminalvården all en sådan satsning är alltför stor för all lämpligen ske på en gång. Beredningen pekar därvid även på att del f.n. inte finns tillräckligt med personal utbildad för uppgiften. Del kan också vara olämpligt all helt skära av möjUgheten all låta andra än frivårdstjänstemän utföra personundersökningar. Inte bara

Prop. 1973:173

13

nykterhetsvårdens tjänstemän ulan även andra socialarbetare inom olika vårdområden kan tillföra personundersökningsverksamheten stora resurser i klientkännedom och sakkunskap. Med förstärkt information och handledning kan också andra kategorier, t.ex. notarier vid tingsrätterna, samhällsvetenskapligt och pedagogiskt skolade personer m.fl. utföra etl utmärkt utredningsarbete.

Beredningen föreslår av anförda skäl ett system, varigenom resurser ställs till frivårdsdistriktens förfogande för en personunder­sökningsverksamhet, som kan avpassas efter behov och möjligheter pä varje ort. Arbetet bör därvid i sina huvuddrag läggas upp i enlighet med den av beredningen lämnade och tidigare redovisade planen för genomförande av personundersökningar. Genom ett sådant förfarande blir enligt beredningens uppfattning personundersökningsverksamheten effektivare.

3.2 Remissyttrandena

Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig beträffande beredningens förslag i fråga om personundersökningsverksamheten har tillstyrkt förslaget eller lämnat del utan erinran,

Hovrätten för Övre Norrland anser beredningens förslag vara i princip välgrundade. Också enligt hovrättens mening är del mindre lämpligt att avskära möjligheterna för andra än frivårdspersonal alt utföra personundersökningar. En förstärkt information och handledning av andra undersökare än frivårdstjänstemän synes angelägen. Även läns­åklagarmyndigheten i Örebro län understryker behovet av utbildning i sådana fall.

Socialstyrelsen anser det vara en synnerligen angelägen uppgift för personundersökaren att klarlägga eventuell dold alkoholism eller annat giftberoende och medverka lill alt den misstänkte blir behandlings-motiverad.

Enligt överåklagaren i Göteborg bör när specieUa omständigheter är för handen undantag göras från den föreslagna regeln om all skyddskonsulenl obligatoriskt skall förordnas att föranstalta om personundersökning.

Sodalutredningen anser alt det bör ankomma på socialvården alt tillgodose behov av kuraliva insatser som uppmärksammas i samband med personundersökningar. Personundersökare bör därför i förekommande fall samråda inte bara med frivårdstjänstemän ulan också med vederbörande socialförvaltning.

Föreningen Sveriges tingsrättsdomare har ingen erinran mot att domstolens förordnande att föranstalta om personundersökning obligatoriskt skall gå till skyddskonsulenlen. Föreningen utgår dock från

Enöversikdig redovisning av yttrandena lämnas i prop. 1973:1 bil. 4s. 117.

Prop. 1973:173

14

att förordnande all ulföra personundersökningar även i fortsättningen kommer att meddelas tingsnotarier, eventuellt efter del dessa erhållit någon utbildning på området. I vissa fall, t.ex. när del gäller häktade, bör emellertid kvarstå en möjlighet för domstol att direkt förordna någon att utföra undersökningen. Samråd bör givetvis i de fallen ske med skyddskonsulenten.

Föreningen Sveriges åklagare anser att förslaget om ändring av personundersökningsrutinen är godtagbart, liksom förslaget om hur vissa åtgärder, som nu sätts in efter dom i brottmål, skall kunna tidigardäggas. Föreningen påpekar emellertid alt del är av största betydelse all propåer om kuraliva åtgärder framförs på ett sådant sätt, att den för brott misstänkte inte får den felaktiga uppfattningen all skuld- och påföljdsfrågan redan är avgjord och all domstols prövning har föregripits.

Övervakarnas riksförbund finner del vara ett utmärkt förslag att den föreslagne övervakaren om möjligt skall delta i det leamarbele mellan den åtalade, personundersökaren och skyddskonsulenlen som föreslås ske under arbetet med personundersökningen,

Sveriges advokatsamfund framhåller inledningsvis all etl stort antal personundersökningar inte håller måttet. Ofta står alltför kort lid till buds för alt den som förordnats att verkställa undersökningen skall kunna ulföra denna med önskvärd omsorg. Personundersökningen är enligt samfundels uppfattning en viktig handling som kan komma att följa en person genom en följd av år. Innehållet i och riktigheten av en person­undersökning är av väsentlig betydelse. Samfundet biträder därför beredningens förslag all domstolarna skall begära personundersökning hos skyddskonsulenten. Att själva undersökningen kan lämnas ut lill därtill utsedd person, som fått speciell handledning, anser styrelsen välbetänkt.

Föreningen Sveriges statsåklagare förordar att personundersöknings-verksamhelen får den inriktning som beredningen rekommenderar. Kvaliteten på nuvarande personundersökningar är alltför ojämn. Många gånger finns det anledning att anta att den bild man får av gärningsmannen vid läsningen av en personundersökning alltför myckel avviker från verkligheten. Detta beror enligt föreningens uppfattning vanligen på alt faklaurvalet är missvisande.

Föreningen Sveriges skyddskonsulenter och skyddsassislenterframhaller all den föreslagna ordningen endast kan tillämpas om man får de personalförstärkningar som föreslås av beredningen. Man påpekar all skyddskonsulenterna varje år avger omkring 5 000 yttranden tUl domstolarna. Dessa yttranden kan jämställas med personundersökningar även om de skrivs på andra blanketter. Föreningen understryker särskilt nödvändigheten av att samråd meUan personundersökaren och skydds­konsulenten blir obligatoriskt. Samarbetet med kommunernas socialvård måste intensifieras på så sätt, alt dess sociala utredningar i ökad grad kan

Prop. 1973:173

15

användas vid personundersökningarna. Vid vissa tillfällen torde dessa undersökningar även i fortsättningen kunna ersätta personundersökningar. Föreningen betraktar personundersökningarna som kvalificerade sociala utredningar, som inte kan ersättas av rutinmässigt insamlande av data frän befintliga register,

LO finner att den nuvarande ordningen, vilken i huvudsak innebär att en stor del av all personundersökningsverksamhet utförs av tingsnotarier på deras fritid, är djupt otillfredsställande. Huvudparten av tingsnotarierna kommer från en social miljö, som skyddat dem från kunskaper om hur livet kan le sig. Den juridiska utbildningen som den nu är utformad lägger föga intresse och vikt vid träning att förstå och närma sig dem som i olika avseenden kommer i kontakt med rättvisan. Oftast saknar personunder­sökaren de rent tekniska kunskaperna om hur en sådan undersökning skall bedrivas. Personundersökningen kan vara av avgörande betydelse för den tilltalade och del borde vara självklart att en personundersökare skall ha tillräckliga kunskaper för denna grannlaga uppgift. Det är också viktigt, som beredningen påpekar, att valet av övervakare inte får avgöras av slumpen. Det är inte ovanligt alt personundersökaren ulan att den tilltalade fär ge sin syn på valet övertalar någon arbetsgivare, lärare eller annan som förekommer i undersökningen, något som helt strider mot övervakningens idé, Personundersökningsverksamhelen skall ingå i frivårdens arbetsuppgifter och utbyggnad av densamma bör ha hög prioritet. Kategorier utanför frivårdsorganisationen bör inte utan vidare kunna tå personundersökningsuppdrag. Ett par instanser redovisar en kritisk hållning lill förslaget. Hovrätten över Skåne och Blekinge framhåller att det inte är realistiskt att tro all problemet med att lång tid förflyter från det en person begår brott lill dess han blir föremål för frivärdsålgärder kan lösas eller i någon väsentlig mån minskas genom de föreslagna åtgärderna. Enligt hovrättens mening beror denna tidsutdräkt i huvudsak på alt polisen i många fall inte hinner utreda brott inom rimlig lid. Hovrätten anser att frivård inte regelmässigt bör påbörjas redan under personundersökningsstadiet, eftersom en personundersökare kan initiera insatser från frivårdens sida som senare visar sig vara obehövliga eller skapa en olycklig förväntan hos den åtalade att han skall erhålla en påföljd som innebär kriminalvård i frihet. En annan sak är all personundersökaren på grund av redan nu gällande bestämmelser kan och bör la initiativ så all den undersökte får del av samhällets vårdformer i övrigt. Hovrätten kritiserar även beredningens förslag om obligatoriskt förordnande av skyddskonsulent alt föranstalta om personundersökning. Frågan om uppläggningen av personunder­sökningarna har samband med den mera omfattande frågan vilken befattning domstolen över huvud laget bör ha med personutredningen. Del måste enligt hovrättens uppfattning anses orikligt och stridande mot

Prop. 1973:173

16

principerna för en modern rättegång i brottmål att domstolen anskaffar, utväljer och föredrar den personutredning som är avgörande för påföljdsvalel. En utväg är att domstolen helt befrias från all i förväg ta befattning med personutredningen. Det fick då ankomma på skyddskonsulenlen att, sedan åklagaren underrättat honom om åtalet, föranstalta om personutredning. Om man i stället går sä långt all skyddskonsulenlen underrättas redan när förundersökningen påbörjas, kan behovet av kuraliva åtgärder redan på detta stadium uppmärksammas. Sedan personutredningen utförts bör förslag lill påföljd upprättas i samråd med skyddskonsulenlen och parterna få del av förslaget. Parterna får med detta system bättre möjligheter alt förbereda sig för huvudförhandlingen och alt vid denna framföra de kompletteringar som de anser behövliga. Domstolen skulle alltså endast la del av del material som på delta sätt framläggs i målet. En omläggning av personutredningarna efter denna modell kräver dock en ingående utredning.

Övervakningsnämnden i Halmstad anser all personundersökningarnas betydelse övervärderats. Uppgiften för personundersökaren är alt kartiägga den undersöktes tidigare förhållanden och att för domstolen framlägga förslag lill lämplig straff rättslig reaktion. Del kan ifrågasättas om det är lämpligt alt redan under personundersökningsliden i högre grad koppla in skyddskonsulenlorganisalionen på det aktuella fallet eftersom ungefär en femtedel av de undersökta fär villkorUg dom och därför i fortsättningen inte har någon kontakt med skyddskonsulenlen. Vidare kan antas att den person som är föremål för personundersökning inte under delta utredningsstadium är särskih intresserad av någon planläggning beträffande framtida stödåtgärder, i synnerhet inte om den undersökte har den instäUningen alt något brott inte föreUgger. Den nu tillämpade ordningen alt förordna lingsnolarier eller andra som har avlagt juris kandidatexamen till personundersökare bör bibehållas, eftersom person-undersökningen bör ingå som ett led i nolarieutbildningen och eftersom dessa personundersökare fär anses ha goda förutsättningar alt lägga fram förslag till åtgärder mot den undersökte.

4 JO:s framställning och remissyttrandena över den

4.1 JO:$ framställning

1 sin framställning väcker JO frågan om en översyn av bestämmelserna i 3 § första stycket personundersökningslagen. Som förut nämnts föreskrivs där alt rätten skall förordna om personundersökning så snart det lämpligen kan ske men att sådant förordnande inte får meddelas, om inte den misstänkte erkänt gärningen eller eljest sannolika skäl föreligger att han

Prop. 1973:173

17

begått den. Under förarbetena lill lagen uttalade dåvarande chefen för justitiedepartementet att om gärningen inte erkänts prövningen huruvida sannolika skäl föreligger alt den misstänkte begått gärningen torde fä ske vid en förhandling (prop, 1964:90 s, 48),

JO framhåller att han vid inspektioner av tingsrätter under åren 1971 och 1972 inte i något fall har sett exempel på all särskild person-undersökningsförhandling hållils. De befattningshavare som han under sina inspektioner diskuterat frågan med har nästan undantagslöst ansett del opåkallal eller förenat med ölägenheter alt hålla förhandling enbart för bedömande av om personundersökning skall utföras, I flera fall har den uppgiften lämnats honom att om den misstänkte inte erkänt gärningen förordnande om personundersökning ofta brukar föregås av samråd mellan domstolen och den misstänktes försvarare. Del förekommer inte sällan att frågan om personundersökning prövas först i samband med huvudförhandlingen i målet,

I skrivelsen redogör JO vidare för vad han uttalat i etl inspektions­protokoll från den 1 och 2 april 1971, I delta uttrycker JO förståelse för att del kan anses förenat med vissa ölägenheter alt hälla särskild personundersökningsförhandling. Han pekar även på att del för den misstänkte kan innebära obehag och ekonomiska avbräck att behöva inställa sig till både personundersökningsförhandling och huvud­förhandling. När åklagaren funnit alt tillräckliga skäl för åtal är för handen kan det vidare, såsom framhåUits i ett i Svensk Juristtidning 1969 s, 983 gjort inlägg, ifrågasättas huruvida del skall vara erforderligt med en särskild förhandling för prövning om sannolika skäl föreligger att den misstänkte begått gärningen. Enligt JO:s erfarenhet är åklagarnas åtalsbeslut som regel väl underbyggda och man torde kunna utgå från att det sällan skulle inträffa alt en domstol vid en särskild personunder­sökningsförhandling, sedan åtal väckts, skulle finna att sannolika skäl för misstanke inte förelåg. Mot bakgrunden av vad sålunda anförts uttalar JO i protokollet att nödvändigheten av särskild personundersök­ningsförhandling kan diskuteras. En tänkbar lösning är enligt JO alt 3 § lagen om personundersökning i brottmål ändras så all lagrummet kommer att innehålla ett stadgande att om åtal väckts och den misstänkte inte erkänt gärningen förhandling skall hållas innan förordnande om personundersökning meddelas, om den misstänkte påkallar del eller särskilda skäl talar därför.

Av skrivelsen framgår slutiigen alt JO sedermera beslutat inhämta yttrande i saken från Föreningen Sveriges tingsrätlsdomare. Föreningen har därvid förklarat bl.a. att det berörda stadgandet blivit en praktiskt laget död bokstav saml att stadgandet bör ersättas med en formulering i enlighet med den av JO i inspektionsprotokollet föreslagna lösningen.

Prop. 1973:173

4.2 Remissyttrandena

JO:s framställning har erhållit etl blandat mottagande.

Åtskilliga remissinstanser anser lagändring obehövlig. Sålunda framhåller JK att man beträffande rättens handläggning av fråga om personundersökningsförordnande torde ha all tillämpa de allmänna bestämmelserna i 45 kap 12-14 §§ rättegångsbalken (RB), Rätten kan således välja mellan att avgöra frågan på handlingarna eller efter förhör eller förhandling med den misstänkte, EnUgl JK synes del berättigat all analogivis tillämpa bestämmelsen i 45 kap 13 § RB om förhör även före åtals väckande. Då redan gällande processuella regler synes ge domstolen erforderligt utrymme för alt kunna välja mellan skriftlig och muntiig handläggningsform är JK tveksam om behovet av lagändring och vill i första hand avstyrka en sådan. Anses likväl en precisering böra ske av förutsättningarna för all hålla muntlig förhandUng, ifrågasätter JK om den tilltalade skall tilläggas ovillkorlig rätt att kräva förhandling. Även Göta hovrätt anser de nu nämnda stadgandena innebära en fullt tillfreds­ställande reglering av de frågor som upptas i JO:s skrivelse.

Kriminalvårdsstyrelsen ansluter sig lUl den uppfattningen att domstolen efter åtal helt bör befrias från skyldigheten att i samband med beslut om personundersökning pröva om det föreligger sannolika skäl för brottsligheten i fråga. Styrelsen ifrågasätter dock mot bakgrunden av domstolarnas praxis och straffbestämmelsen för obefogat åtal om del av JO föreslagna stadgandet skulle fyUa någon funktion,

DON anser alt starka skäl talar för den praxis som utbildat sig i domstolarna. Efter åtal torde särskild personundersökningsförhandling som regel kunna underlåtas. Möjlighet att hålla sådan förhandling bör dock finnas i tveksamma fall.

Föreningen Sveriges tingsrättsdomare framhåller att del knappast förekommer all allmänt åtal väcks utan att ens sannolika skäl föreligger för misstanke. Föreningen anser därför att ifrågavarande prövning efter åtal bör kunna ske på grundval av förundersökningsprotokoUel, om rätten inte finner särskilda skäl all hålla förhandling. Någon lagändring fordras inte för del syfte som JO:s skrivelse avser,

Svea hovrätt tillstyrker JO:s förslag. Hovrätten anser att del med hänsyn till kravet på skydd i möjligaste mån för den enskildes integritet bör övervägas all införa möjlighet alt överklaga beslut om personundersökning. Även Sveriges advokatsamfund tillstyrker förslaget.

Flertalet av de hörda tingsrätterna har lämnat uppgift om den praxis som tillämpas inom domstolen. Denna överensstämmer med den praxis JO redovisat i sin framstäUning, lnte i något fall anmäls alt särskild person­undersökningsförhandling har förekommit eller nämnvärd olägenhet uppkommit genom del tillämpade förfarandet.

Prop. 1973:173

19

Den i framställningen föreslagna lösningen tUlstyrks eller lämnas utan erinran av omkring hälften av tingsrätterna, Stockholms tingsrätt, som hör lill dessa, anser det motiverat all beslut om personundersökning inte får fattas ulan att tilltalad som bestrider ansvar beretts tillfälle all påkalla förhandling och att en sådan begäran utan vidare prövning bör bifallas av rätten.

Andra tingsrätter åter avstyrker den föreslagna lagändringen. Hit hör Norrköpings tingsrätt, som tillämpar det förfarandet all om gärningen är bestridd beslut om personundersökning endast undantagsvis meddelas före huvudförhandlingen. Tingsrätten framhåller all del i görligaste mån bör undvikas att personundersökning äger rum beträffande någon som senare frikänns. Del finns enligt tingsrätten en risk med JO:s förslag att personundersökningsförfarande skulle kunna komma alt äga rum i ett antal fall, i vilka frikännande dom kommer att meddelas och i vilka fall med tingsrättens nuvarande praxis förordnande om undersökning inte skulle ha skett. Del bör istället övervägas att ändra bestämmelserna i RB så att del blir möjUgl att hålla fortsatt huvudförhandling för utredning i påföljdsfrågan inom längre tid än f,n, eller att slutföra målet i skriftlig form.

Vissa tingsrätter är tveksamma om behovet av lagändring. Således anför Skövde tingsrätt att någon skyldighet enligt gäUande rätt inte torde föreligga att hälla förhandUng innan förordnande om personundersökning meddelas. Enligt tingsrättens mening bör därför ulan lagändring prövning kunna ske pä handlingarna av frågan om sannolika skäl för den misstänktes skuld föreligger, SkuUe sådan skyldighet anses åvila domstolarna ansluter sig tingsrätten lUl JO:s förslag liU avfattning av stadgandet, Linköpings tingsrätt anser det inte föreligga något behov av föreskrifter i berört hänseende. Skulle emellertid den misstänkte böra genom lagstiftning beredas ökat skydd mot obefogade personunder­sökningar har tingsrätten inte något att erinra mot att denna lagstiftning ges den utformning som föreslås av JO,

5 Departementschefen

Vid införandel av brottsbalken (BrB) reformerades tidigare gällande lag om personundersökning i brottmål, Bl.a. utvidgades det område inom vilket personundersökning är obligatorisk och infördes bestämmelser som syftar lill att sådan undersökning skall komma till stånd i ett sä tidigt skede av förfarandet som möjligt. Vidare intogs i lagen en möjlighet för domstol all uppdra ål skyddskonsulent alt föranstalta om personundersökning i de fall domstolen inte direkt utser personundersökare. 1 administrativ ordning utfärdades bestämmelser för att tillgodose behovet av ökat samarbete mellan personundersökare och skyddskonsulent och för all möjliggöra för

Prop. 1973:173

20

skyddskonsulent att redan pä personundersökningsstadiet ingripa med kuraliva åtgärder.

Under den lid nuvarande bestämmelser om personundersökning varit i kraft har ytterligare erfarenheter från detta område vunnits. Mot bakgrund av dessa har kriminalvårdsberedningen i betänkandet (SOU 1972:64) Kriminalvård undersökt möjligheterna att effektivisera personunder­sökningsverksamheten. En av huvudpunkterna i beredningens förslag är alt hela del administrativa ansvaret för personundersökningsverk­samheten läggs på frivårdsorganisationen. Detta innebär att skydds-konsulenterna fortsättningsvis skall ansvara för såväl anskaffande som utbildning av personundersökare. Vidare skall personundersökningar utföras av frivårdstjänstemän i större utsträckning än nu är fallet saml möjligheterna alt biträda den misstänkte med stödjande åtgärder förbättras. För dessa ändamål föreslår beredningen en förstärkning av frivårdens resurser genom etl utökat antal assistent- och biträdestjänster.

Beredningens förslag om personalförstärkning för handledning och administration av personundersökningsverksamhelen har bUrälls i 1973 års slatsverksproposilion (prop, 1973:1 bil, 4 s, 170) och bifallils av riksdagen (JuU 1973:15, rskr 1973:152), Av tjänsterna inrättas 30 assislent-och 15 biträdestjänster under år 1974, Som nämnts inledningsvis har statsmakterna samtidigt i allt väsentiigt godtagit de riktlinjer som beredningen dragit upp för del fortsatta reformarbetet på området. Det förslag jag nu lägger fram innebär för personundersökningsverksamhetens del etl fullföljande av dessa riktiinjer och lill viss del en vidareutveckling av de tankegångar som ligger bakom beredningens förslag.

Kriminalvårdsberedningen har undersökt i vilken omfattning kuraliva insatser görs för den misstänkte under liden fram till dess målet är avgjort. Man har funnit att med nuvarande ordning de erbjudanden som lämnas om stöd och hjälp är obetydliga. Detta leder till att den misstänktes situation i många fall hinner försämras under den lid som förflyter fram till huvudförhandlingen. Från denna synpunkt anser jag beredningens förslag att skapa ökade möjligheter att sälla in rehabUileringsålgärder på etl så tidigt stadium som möjligt vara av stor betydelse. De snabba kurativa insatser som blir möjliga genom den föreslagna ordningen torde kunna bidra tUl att den åtalades personliga förhållanden förbättras. Det kan bl.a, påpekas att en stor del av de straffade vid domstillfällel saknar arbete och lever under oordnade förhållanden.

För att tillgodose berörda synpunkter anser jag i likhet med beredningen del nödvändigt att personundersökningsverksamheten knyts närmare till skyddskonsulenlorganisalionen saml alt personundersökarna i större utsträckning än f,n, underrättar skyddskonsulenlen om behovet av hjälp­insatser. Det bör ingå som en naturlig del av personundersökningen att utreda vilket behov av social service som föreligger, hur gjorda insatser

Prop. 1973:173

21

synes verka och vilka möjligheter som finns all förverkliga den misstänktes egna önskemål vad gäller utbildning, yrkesinriktning och liknande. Delta kan ske t.ex. genom all den misstänkte upplyses om tillgängliga ulbildningsvägar eller bereds tillfälle till yrkesorientering eller får undergå olika former av anlagsprov, I enlighet med det anförda förordar jag en något vidgad omfattning av personundersökningen. Delta bör komma till ullryck genom en komplettering av 1 § lagen om person­undersökning i brottmål. Av ändringen bör framgå alt personutredningen även skall avse åtgärder som bedöms lämpliga för att i vidare bemärkelse öka den misstänktes möjligheter till personlig utveckling. Jag vill dock i likhet med beredningen starkt understryka att kurativa eller andra stödjande insatser av skilda slag som sätts in under liden innan ansvars­frågan slutligt avgjorts bör baseras på etl klart medgivande från den som åtgärden avser. Frivilligheten i de föreslagna åtgärderna bör kunna utgöra en garanti för att den åtalade inte skall uppfatta erbjudande om hjälp som etl föregripande av domstolens beslut. En positiv utveckling under personundersökningstiden kan visserligen få betydelse för domstolens val av påföljd. Stödjande åtgärder får dock inte sättas in på sådant sätt all det hos den tilltalade skapar en ogrundad förväntan all han skall erhåUa en påföljd som innebär kriminalvård i frihet,

Etl flertal remissinstanser bekräftar beredningens uttalanden om alt de nuvarande personundersökningarnas kvalitet stundom är mindre tillfreds­ställande. Detta innebär inte bara all domstolen får ett otillräckligt underlag för sin bedömning av den åtalades person ulan också att en risk finns för alt verksläUigheten av den utdömda påföljden utformas på ett felaktigt sätt, eftersom personundersökningen är etl betydelsefullt underlag för behandlingsplaneringen. Med hänsyn härtill anser jag del vara etl rällssäkerhetskrav att personundersökningen ger en så objektiv och allsidig bild av den åtalade som möjligt. Även om del bör understrykas att flertalet av dem som nu sysslar med dessa undersökningar utför ell förtjänstfullt arbete, är det dock uppenbart att resultatet kan förbättras om personundersökningarna får det innehåll och i huvudsak de metoder följs som beredningen föreslår. För all nå detta mål och möjliggöra insättande av tidiga hjälpåtgärder fordras ett nära samarbete mellan skyddskonsulent och personundersökare. Jag vill i detta sammanhang också framhålla att ett förverkligande av beredningens förslag om all personundersökningarna i så stor utsträckning som möjligt bör ersätta de behandlingsundersök­ningar som nu görs efter inlagande i fångvårdsanstall ytterligare under­stryker kravet på en förbättrad kvalitet. Jag biträder därför beredningens förslag alt domstolens uppdrag att ombesörja personundersökning i varje enskilt fall obligatoriskt skall gå (/// skyddskonsulenten. Detta bör komma lill uttryck genom en ändring i 3 § första stycket personunder­sökningslagen, 1 sammanhanget kan anmärkas alt motsvarande ordning

Prop. 1973:173

22

självfallet bör tillämpas också i de fall som avses i 9 § i lagen, dvs, när fråga om personundersökning aktualiseras i nådeärende.

Vad härefter angår frågan om vem som fortsättningsvis skall ha befogenhet att utse personundersökare är olika alternativ länkbara. Den förut berörda personalförstärkningen för personundersökningsverk-samhelen är inte tillräcklig för att låta frivårdstjänstemän ulföra samtliga personundersökningar. Också av andra skäl kan del som beredningen och vissa remissinstanser anfört vara olämpligt att nu införa en sådan ordning. Personer utanför frivårdsorganisationen bör därför även i fortsättningen kunna få sådana uppdrag. Om skyddskonsulenlen inte själv eller med biträde skall utföra personundersökningen, skulle i och för sig domstolen kunna bibehållas som förordnande myndighet i sådana fall. Detta skulle emellertid kunna innebära onödig omgång. Det är av stor vikt att person-undersökningarna utförs i nära samråd med skyddskonsulenten. Det synes därför lämpligt att denne också får kontroll över hela undersöknings­verksamheten. Några ölägenheter med tanke på fall dä personunder­sökning beslutas i samband med häktning av den misstänkte torde inte vara alt befara. Med hänsyn härtill förordar jag att i lagen slås fast alt personundersökare alltid skall utses av skyddskonsulenlen. Delta aktualiserar ändring i lagens 4 §,

För all syftet med den föreslagna reformen skall uppnås behövs enligt beredningen ökad utbildning och handledning av personundersökare. Kravet härpå understryks av åtskUliga remissinstanser. Även jag anser sådana insatser ytterst värdefulla och nödvändiga för all nå del uppställda målet. Den av riksdagen redan beslutade personalförstärkningen innebär att behovet nu kan tillgodoses. Enligt min uppfattning talar åtskiUigt för all delta förhållande bör återspeglas av lagtexten. Som en remissinstans framhåller bör de som slår utanför frivårdsorganisationen inte utan vidare kunna fä personundersökningsuppdrag. Härför bör bl,a, krävas goda kunskaper om den sociala verklighet flertalet av de misstänkta lever i liksom ingående kännedom om påföljdssyslemel och kriminalvårdens möjligheter lill rehabiUteringsinsatser, Del torde råda allmän enighet om all denna högre ambUionsnivå är synnerligen betydelsefull för genom­förandet av beredningens förslag. Kravet på ökad utbUdning av person­undersökare torde i första hand få tillgodoses genom kurser i kriminal­vårdens regi. Sådana kurser torde för lingsnolarier och andra som genom sitt praktiska värv kan komma i fråga för personundersökningsuppdrag kunna ges en förhållandevis begränsad omfattning. Jag vill mot denna bakgrund förorda att i 4 § införs en bestämmelse att endast den får utses till personundersökare som undergått för ändamålet avsedd utbildning eller eljest har erforderliga kunskaper.

Beredningen tar även upp frågan om alt redan före domen skapa möjligheter till ett förtroendefullt samarbete mellan den tiUtalade och

Prop. 1973:173

23

blivande övervakare. Del framhålls alt det kanske viktigaste momentet i personundersökningsarbelet, nämligen alt finna lämplig övervakare, många gånger får en nödlösning, inte minst när det gäller någon häktad som skall friges. Kritik riktas också mot alt personundersökningstiden inte utnyttjas för att skapa kontakt mellan den tilltalade och den föreslagne övervakaren. Den viktiga inledningsfasen i övervakningsarbetet anknyts inte på ell naturligt sätt till personundersökning och dom. En grundläggande tanke hos beredningen är all råda bot på dessa brister genom all sä tidigt som möjligt klarlägga om den tilltalade är i behov av råd och stöd och i sådana fall utan dröjsmål söka få fram förslag till övervakare samt låta denne sammanträffa med den tilltalade och delta i del vikliga arbetet med behandlingsplaneringen. Den föreslagne övervakaren skall vidare under liden fram till domen kunna fungera som ett socialt och personligt stöd för den tUllalade, allt under förutsättning att den tilltalade ger sitt samtycke därtill.

De synpunkter beredningen gett uttryck för är enligt min mening väl värda all beakta. Det måste bedömas som synnerligen angeläget att den tilltalade och den föreslagne övervakaren får lära känna varandra och vänja sig vid alt i samråd med frivårdstjänstemän lösa de problem som kan vara för handen. Redan i del föregående har berörts vikten av tidiga kuraliva åtgärder. Motsvarande måste anses gälla annat personligt stod åt den misstänkte. Ofta torde i delta skede visad omsorg och hjälp att komma till rätta med vardagsbekymmer och närliggande problem betyda mycket för den tilltalade och i vissa fall senare visa sig innebära en god hushållning med kriminalvårdens resurser. Även för domstolens del måste del, om skyddstiUsyn övervägs, vara lill fördel, inte minst i fråga om valet av övervakare, all kunna få upplysning om utfallet av redan etablerat samarbete mellan den tilltalade och den föreslagne övervakaren.

Beredningen har inte närmare angett under vUka formella förut­sättningar del berörda samarbetet skaU ske. En möjlighet är alt låta detta med lämpliga anvisningar från skyddskonsulenlens sida fritt växa ftam och ta del uttryck som i det enskilda fallet bedöms som lämpligt. En annan möjlighet är att i författning ange ramen för verksamheten och därvid reglera vissa frågor som ter sig betydelsefulla frän rättssäkerhetssynpunkt. Enligt min uppfattning talar åtskilligt för sistnämnda lösning. Jag vill särskilt understryka beredningens uttalande att den föreslagne övervakarens arbete helt skall bygga på frivillighel från den tilltalades sida. Självfallet skall detta då också upphöra, så snart den tUllalade påkallar det. Detsamma bör gälla om åtal av olika skäl inte väcks eller om väckt åtal nedläggs. I vissa fall bör uppdraget upphöra redan i samband med alt dom meddelas. Detta gäUer främst om den tilltalade frikänns eller förklaras fri från påföljd eller påföljd efterges. Övervägande skäl talar för samma ståndpunkt om påföljden bestäms tiU böter eller villkorlig dom. Vid

Prop. 1973:173

24

andra typer av påföljd bör den principen följas att de hjälpinsatser som nu är i fråga skall upphöra eller uppgå i kriminalvård sä snart domen genom nöjdförklaring eller eljest vinner laga kraft mot den dömde. Motsvarande bör gälla om domstolen förordnar om omedelbar verkställighet. Även ett par andra frågor påkallar enligt min mening författningsreglering. Nuvarande bestämmelser om tystnadsplikt är inte tillämpliga på en eventuell blivande övervakare. Detta måste anses helt oacceptabelt. Vidare kräver vissa ersättningsfrågor överväganden. I den mån arbetet inte utförs som tjänsteåliggande bör samma förmåner utgå som lill övervakare. Även om arbetsuppgifterna som framgår av det följande i väsentliga hänseenden skiljer sig från varandra torde de framför allt i initialskedet vara lika tidskrävande och fordra samma personliga insats. Av i huvudsak dessa skäl anser jag del erforderligt all verksamheten knyts till ett formellt förordnande från skyddskonsulenlens sida. För alt framhäva innebörden i uppgiften vill jag föreslå alt den som förordnas benämns förtroendeman. Genom denna benämning markeras att det skall vara fråga om en person för vilken den tilltalade hyser tillit och lill vilken han vänder sig av fri vilja. Förtroendemannen skall inte ha någon kontrollerande funktion och inte heller vara rapporteringsskyldig i förhållande till skyddskonsulenlen. Med utgångspunkt i vad som sagts nu föreslår jag att i 4 § personundersökningslagen meddelas bestämmelser om förordnande av förtroendeman och om upphörande av sådant för­ordnande. Vidare föreslås att förtroendemannen genom ändring i 8 och 12 §§ samma lag inordnas bland dem som är skyldiga alt iaktta tystnadsplikt resp. har rätt lill ersättning. Kostnader för sådan ersättning kan bestridas inom ramen för befintligt anslag för ersättningar till övervakare.

Beredningens förslag föranleder även vissa andra överväganden i fråga om personundersökningsverksamhelen. I beslut om personundersökning skall domstolen f.n. ange vilken behandlingsform undersökningen företrädesvis bör avse. Vid ett genomförande av beredningens förslag ter sig bestämmelsen onödigt kategorisk. Den bör därför mjukas upp. Jag vill vidare instämma i vad beredningen anfört om angelägenheten av all samråd mellan personundersökare och skyddskonsulent i vissa fall görs obligatoriskt. Delta gäller särskUt förslag i påföljdsfrägan. Därjämte anser jag att skyddskonsulentens uppfattning härom bör framgå av person-undersökningen. Ett förverkligande av beredningens förslag att den personundersökle alltid skall beredas tillfälle att sammanträffa med den som föreslås som övervakare samt att förslaget i påföljdsfrågan skall göras klart för honom anser jag innebära en förbättring i förhåUande till nuläget. Bestämmelser i nu berörda frågor liksom vissa särskilda föreskrifter rörande underrättelse om olika förordnanden, utseende av förtroendeman och skyldighet för denne att instäUa sig inför domstol bör meddelas i administrativ ordning.

Prop. 1973:173

25

Jag övergår härefter till del spörsmål som aktualiserats av justitie­ombudsmannens (JO:s) framställning.

Innan den nuvarande personundersökningslagen trädde i kraft ägde rätlen förordna om erforderlig personundersökning utan särskild lag­stadgad prövning. Strafflagberedningen framhöll i sitt belänkande (SOU 1956:55 s. 385) alt det varken i då gällande lag eller i beredningens förslag utsädes direkt, att personundersökning inte skulle beslutas såvida inte sannolika skäl förelåg för att den misstänkte hade begått det brott för vUket han misstänktes, men alt detta låg i sakens natur. Enligt bered­ningens förslag skulle förordnande om personundersökning meddelas så snart tUlräckliga skäl förebragts för sådan undersökning, varmed bered­ningen avsåg att sannolika skäl föreligger för alt den misstänkte har begått brottet. I 1964 års proposition infördes denna förutsättning i lagtexten under hänvisning lill beredningens uttalanden. Dåvarande departements­chefen anförde i anslutning tUl 3 § första stycket i lagen alt, om gärningen inte erkänts, prövningen huruvida sannolika skäl föreligger all den miss­tänkte begått gärningen torde få ske vid en förhandling.

Bestämmelser om prövningen av vissa preliminärfrågor finns i 45 kap 12-14 §§ RB, Jag vill ansluta mig tiU den uppfattning justitiekanslem i sill remissyttrande gett uttryck för vad gäller dessa aUmänna bestämmelsers tillämpning på frågor rörande beslut om personundersökning. Detta innebär att domstolen kan välja mellan att fatta sitt beslut på grundval av vad handlingarna innehåller eller efter förhör eller förhandling med den misstänkte. Det ifrågavarande uttalandet i förarbetena lUl personunder­sökningslagen får närmast ses som ett exempel på de möjligheter som slår domstolen till buds i den berörda situationen. Den praxis som utvecklat sig inom området och som innebär alt förordnande om personundersökning i regel meddelas utan särskild förhandling även i fall dä den misstänkte inte har erkänt gärningen får enligt min mening anses överensstämma med gällande rätt. Som framgår av JO:s framställning torde det sedan åtal har väckts endast i undanlagsfall vara erforderligt all hälla förhandling för prövning om sannolika skäl föreligger all den misstänkte begått gärningen. På grund av vad som nu anförts anser jag del inte behövligt all genomföra någon lagändring av den innebörd JO har ifrågasatt.

De föreslagna ändringarna i lagen om personundersökning i brottmål bör träda i kraft den I april 1974.

Prop. 1973:173

26

6 Hemställan

Jag hemstäUer att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen alt antaga  inom  justitiedepartementet  upprättat  förslag lill lag om ändring i lagen (1964:542) om personundersökning i brottmål.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådels övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydel­se bilaga till detta protokoll ulvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Svenska Reproduktions AB Datoriserad Fotosättning Tryckning: Rotobeckman