Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1978/79:197 Regeringens proposition

1978/79:197

om vårdutbildning inom högskolan

beslutad den 22 mars 1979,

Regeringen föreslår riksdagen alt antaga de förslag som har upplagils i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar OLA[REDACTED_EFTERNAMN]

JAN-ERIK[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

1 propositionen läggs utifrån en vårdpolitisk grundsyn fram förslag om övergripande mål för samtliga vårdutbildningar inom högskolan. Vidare föreslås riktlinjer för en ny samlad studieorganisation för vårdutbildningar inom den kommunala högskolan. Fem nya allmänna utbildningslinjer före­slås, nämligen hälso- och sjukvårdslinjen, hörsdvårdslinjen. medicinska servicelinjen, rehabiliteringslinjen och sociala servicelinjen, I anslutning till dessa föreslås sju påbyggnadslinjer.

De allmänna behörighetsvillkoren för högskoleutbildning föreslås gälla för tillträde till nyssnämnda linjer. Reformerna föreslås bli genomförda den I juli 1982,

I propositionen behandlas vidare frågan om en skyndsam utbyggnad av sjukgymnastutbildningen och förslag om försöksverksamhet med integre­rad vårdyrkesutbildning i Linköping,

1    Riksdagen 1978179. I saml. Nr 197

Prop. 1978/79:197

Utdrag

UTBILDNINGSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1979-03-22

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Sven Ro­manus.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Rodhe.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]. De[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Gabriel[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] Proposition om vårdutbildning inom högskolan

1    Inledning

Enligt riksdagens beslut år 1975 (prop. 1975:9, UbU 1975:17, rskr 1975:179) om reformering av högskoleutbildningen m. m. skulle med bör­jan budgetåret 1977/78 bl, a, vissa vårdutbildningar inom och vid sidan av gymnasieskolan föras till högskolan, I enlighet härmed fördes den I juli 1977 betydande delar av gymnasieskolans vårdutbildningar jämte sjukskö-lerskeutbildningen till högskolan med fortsatt kommunalt huvudmanna­skap. Inordnandet i högskolan förbereddes av en särskild beredning inom utbildningsdepartementet kallad Vård 76,

Beredningen utarbetade tillsammans med berörda myndigheter saml per­sonal- och elevorganisationer bl, a, förslag till utbildningsplaner och exem­pel på kursplaner. Förslaget utgjorde en första etapp i arbetet på en mera samlad översyn av studieorganisationen för vårdutbildningarna i högsko­lan. Riksdagen fattade på grundval av detta förslag beslut om ny studieor­ganisation i denna del (prop, 1976/77:59, UbU 1976/77:20, rskr 1976/77:246).

Med stöd av regeringens beslul den 9 juni 1977 tillkallade jag samma dag en kommitté med uppdrag all utreda vissa frågor om vårdutbildningar inom högskolan. Kommittén (U 1977:06) antog benämningen utredningen om översyn av vissa vårdutbildningar i högskolan (Vård 77), Utredningen överiämnade i december 1977 betänkandet (SOU 1978:15) Praktikfrågor-åtgärder i etl kort perspektiv och i augusti 1978 betänkandet (SOU 1978:50) Ny vårdutbildning jämte bilaga (DsU   1978:04) Arbetsfällsbe-

Prop. 1978/79:197

3

skrivning. Efter remiss av betänkandet Ny vårdutbildningjämle bilaga har yttranden avgivits av socialstyrelsen, universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) som överlämnat yttranden frän regionstyrelser samt från universi­tet och högskolor, centrala studieslödsnämnden (CSN), skolöverstyrelsen (SÖ) som överlämnat yttranden från länsskolnämnderna och de kommu­nala linjenämnderna, arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), arbetarskyddssty­relsen, medicinska forksningsrådet (MER), utredningen om sjukvårdens inre organisation, 1974 års lärarulbildningsuiredning, studiestödsutred­ningen, gymnasieutredningen, lärartjänstutredningen, ulredningen om fö­retagshälsovården och den yrkesmedicinska verksamheten, omsorgskom-mittén. Landstingsförbundet, Svenska kommunförbundet, Centralorgani­sationen SACO/SR, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Landsorga-nisationén (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Sveriges förenade studentkårer (SFS), Sveriges sjuksköterskeelevers förbund (SSEF). Svenska laboralorieassistentföreningens elevförening (SLEF). Sveriges elevers centralorganisation (SECO), Samarbetsorganisationen för Sveriges vuxenstuderande. Föreningen Sveriges socialchefer. Svens­ka läkaresällskapet, Sveriges socionomförbund. Centerns ungdomsför­bund (CUF). Folkpartiets ungdomsförbund (FPU), Moderata ungdoms­förbundet (MUF), Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund (SSU), Handikappinstitutet. De Handikappades riksförbund. Handikappförbun­dens centralkommitté (HCK) och Pensionärernas riksorganisation. Härjämte har inkommit ett stort antal skrifter i ärendet. En sammanfattning av belänkandet och av remissyttrandena bör fogas till protokollet i detta ärende som bilagorna I och 2.

2    Föredragandens överväganden

2.1 Allmänna utgångspunkter

Utvecklingen inom hälso- och sjukvården har varit mycket snabb under de senaste årtiondena. En kraftig utbyggnad har skett samtidigt som struk­turella och organisatoriska förändringar har genomförts. Resultatet av de stora kvantitativa insatser som samhällel gör inom detta område kan bely­sas med några siffror. Hälso- och sjukvårdens andel av bruttonationalpro­dukten uppgår nu lill ca nio procent. Antalet anställda inom hälso- och sjukvårdssektorn uppgår till drygt 320 000 personer, vilket innebär att var I4:e yrkesverksam person i detta land arbetar inom denna sektor. Hälso-och sjukvårdskostnaderna uppgår till närmare 30 miljarder kr.

Utvecklingen inom hälso- och sjukvården har gjort atl sjukdomar nu kan botas eller lindras i en utsträckning som tidigare inte var möjligt.

Lagen (1977:630) om allmän försäkring spelar en slor roll för att alla människor skall kunna utnyttja de möjligheter som hälso- och sjukvården

Prop. 1978/79:197

4

erbjuder. Därigenom har den samtidigt kommit ull indirekl utgöra en pÅ-drivundc faktor i utbyggnaden uv hälso- och sjukvärden. Samhällets åtgär­der inom dennu sektor har i allt väsentligt grunduts pä beslut som har haft ett brett poliliskl slöd. Resullaiet av den kraftiga expansionen uv hiilso-och sjukvården uigör en omistlig del uv vår välfiird.

De omfattande samhällsataganden del här rör sig om hur ocksä slälll oss inför svårbemästrude problem. Den krafligu utbyggnaden hur exempelvis slälll slora krav på uti ell tillräckligt antal personer har en för arbetsupp­gifterna avpassud utbildning. En av de avgörande faktorerna bukom ex­pansionen har också varit en ökad tillgång på utbildud personal. Sumhällel hur därför under de senaslc årtiondena satt av förhållundevis stora resur­ser för ull utbilda personal på skildu nivåer och med olika inriktning. Inom fieru områden böijur dessa ansträngningar nu ge resultat. Samtidigt kan konstateras, atl det pä andra områden alltjämt finns en svår brisl på perso­nal med lämplig utbildning for sina arbetsuppgifter. En viktig orsak till denna brist är atl många som har genomgått en utbildning efter en tids yr­kesverksamhet av olika orsaker väljer atl avstå frän forlsalt sådun.

Den utbyggnad av hälso- och sjukvården som jag har uppehållit mig vid har i hög grad syftat lill alt förslärka resurserna för sjukvärden och i första hund för den sjukhusanknutna vården. Antalet vårdplatser per invånare är också internationellt sett myckel högt i Sverige.

Det ekonomiska utrymmet för alt fortsätta ull byggu ul hälso- och sjuk­vården kommer alt varu begränsat under de närmusle åren om en balanse-rud utveckling av vår ekonomi skall kunnu uppnås. Såväl regering och riksdag som sjukvårdshuvudmännen är ense om ull den hitlillsvarunde ut­byggnadstakten måste dämpas. Delta är etl av skälen till uti målel för vårdpolitiken har kommit att förskjuius. Ett annal är en ändrad syn pä hur putienlens vårdbehov bäst tillgodoses. Man lägger ökad vikt vid ull sätta människan i centrum för vårdinsatserna och all anlägga ell helhetspers­pektiv pä individen.

Ansträngningarna inriktas nu pa all fä lill siänd en ändrad slrukuir inom hälso- och sjukvården. Jag syfiar dä pu all den öppna värden utanför sjuk­husen tillsammans med h'mgiidssjukvärden och psykiatrin ställs i förgrun­den pä ell hell annal säll än tidigare. 1 ill följd härav pugur en omftittande utbyggnad av vårdcenlraler och lokala sjukhem.

Det finns vidare en sirävan all i vårdarbetet ge ökad tyngd ät förebyg­gande insalser och ge del en offensiv hälsopolitisk orientering. En ökad samverkan mellan olika verksamheter - främst mellan hälso- och sjuk­vård och socialvård - är etl vikligl inslag i den pägäende utvecklingen.

Som jag nyss haraniyll har utbyggnaden av hälso- och sjukvärden möj­liggjorts genom all samhället ocksä har ökat utbildningen till olika vårdyr­ken. Inom gymnasieskolan har vårdlinjen och specialkurserna inom värd-omrädel expanderat kraftigt. Inom högskolan finns ca 11500 nybörjar­platser inom vårdyrkesutbildning. De studerar på någon av de 20 allmänna

Prop. 1978/79:197

5

uibildningslinjer och påbyggnadslinjer som faller inom sektorn för utbild­ning för vårdyrken. De medel som enligl förslag i 1979 års budgetproposi­tion kommer att anvisas budgetåret 1979/80 för denna sektor inom hög­skolan uppgår till närmare 450 milj.kr. Medicinsk, odontologisk och farma-ceutisk forskning har också byggts ut mycket kraftigt under de senaste de­cennierna, bl. a. i anslutning till atl kapaciteten för grundutbildningen har vidgats. De medel som för budgetåret 1979/80 föreslås anvisade till forsk­ning och forskarutbildning inom nämnda fakulteter och lill medicinska forskningsrådet uppgår likaledes till ca 450 milj. kr. De landvinningar som forskningen och utvecklingsarbetet inom denna sektor härlett fram till har varit några av de faktorer som har möjliggjort förbättringarna inom hälso-och sjukvården. Den svenska forskningen inom dessa områden har också gjorl belydelsefulla och intemalionellt uppmärksammade insalser.

Också inom utbildningsområdet har andra stora förändringar än de kvantitativa ägt rum. Jag har här anledning alt peka på högskolereformen, som trädde i kraft 1977, Ett utmärkande drag i den nya högskoleorganisa­tionen är att i den ryms ett betydligt bredare fält av utbildningar än tidiga­re, Fömyelsen av utbildningens innehåll har betonats i högskolereformen, varvid den nya organisationen ger en yttre ram för omdaningsarbetet. Ge­nom olika åtgärder skall omotiverade skillnader mellan utbildningar jäm­nas ut. Exempelvis skall all utbildning inom högskolan knytas an lill forsk­ning.

En viktig del av reformen är att nya regler gäller för tillträde till utbild­ningen. Ett nytt inslag i dessa är att erfarenheter från yrkeslivet tillmäts värde. Nya grupper av studerande bereds härigenom tillfälle till högskole­utbildning. Ett syfte med de nya tillträdesreglerna är att främja den åter­kommande utbildningen, dvs. en värvning av perioder med studier och perioder med yrkesarbete. Genom en lokalisering av utbildningen till många orter i landet kan de studerande utnyttja högskolans för olika be­hov avpassade utbildningar.

Beslutsbefogenheter har i den nya högskolan förts över från centrala till regionala och lokala organ. Därigenom kommer utbildningen att planeras, genomföras och följas upp närmare verksamheten än tidigare. Den kan därför smidigare anpassas till lokala behov och förutsättningar. Den kan lättare ingå i ett mönsier av fortlöpande förändringar, där endast riktlinjer behöver läggas fast av regering och riksdag. Detaljreglering skall motver­kas.

Verksamheten i den nya högskolan skall fastare än tidigare knytas till samhälls- och yrkeslivet. Företrädare härför ingår i alla beslutande organ i högskolan vid sidan av företrädare för verksamheten, för de anställda och för de studerande. Sålunda finns företrädare för yrkeslivet i samtliga linje­nämnder, vilka fastställer innehållet i utbildningarna efter riktlinjer från centrala myndigheter.

En bärande tanke bakom de förslag som jag kommer att lägga fram i den-

Prop. 1978/79:197

6

na proposition, är all utbildningens mål mäsle slå i samklang med hälso-och sjukvårdens mål. Del har länge stått klart all del finns brisler härvid­lag. De uibildningar som kommer all slå i centrum för mina förslag i del följande, värduibildningarna med kommunalt huvudmannaskap, tillkom i flertalet fall under 1960-talel. Del gällde dä alt snabbt utbilda personal för beslämda uppgifter enligt de krav som en fortsatt utbyggnad av hälso- och sjukvården ställde. Detla ledde bl. a. lill alt en rad utbildningar inrättades som förbereder de studerande för ganska avgränsade arbetsuppgifter. Därigenom försvårades både de sluderandes och vårdhuvudmännens överblick över sludieorganisalionen. Utbildningar som ligger varandra nä­ra har inte samordnats, trots alt de utbildade skall samarbeta i sina yrkes-fimkiioner.

En positiv sida av utvecklingen har dock varit framväxten av ett system för återkommande utbildning. De studerande har i många fall kunnat växla mellan perioder av studier och perioder av yrkesarbete.

Kravet på utbildningsplaneringen måste emellertid ställas högre än att skilda utbildningar i efterhand anpassas lill de förhållanden som gäller för de yrkesområden de leder fram till. Nya utvecklingstendenser måste fång­as upp. Detta är desto angelägnare som utbildningen är ett av de viktigaste redskapen för alt genomföra önskade förändringar inom ett yrkesområde.

Den sjukvårdspolitiska diskussionen har alltmer kommit att inriktas mol behovet av reformer belräffande vårdens inre organisation, arbetsformer och innehåll. Den snabba medicinska utvecklingen har fört med sig en långt driven specialisering. Detta har i sin tur inneburit atl den enskilda patienten ofta behandlas av ett flertal personer, vilket kan skapa otrygghet hos både patienten och vårdpersonalen. Man har efterlyst, som jag nyss har anfört, en vård som i större utsträckning ställer människan i centrum och där man också kan anlägga en helhetssyn på patienten. En åtgärd som har föreslagits för att komma till rätta med problemen är att vårdarbetet mer borde organiseras som ett lagarbete.

Dessa och andra frågor utreds f. n. År 1977 tillkallade dåvarande stats­rådet[REDACTED_EFTERNAMN] med stöd av regeringens bemyndigande en utredning om sjukvårdens inre organisation (S 1977:02, Dir 1977:32). En annan utredning av betydelse i detla sammanhang är hälso- och sjukvårdsutredningen (S 1975:04). Den har till uppgift atl utarbeta förslag lill en ny lagstiftning för hälso- och sjukvården, förankrad i en övergripande målsättning för hälso-och sjukvårdspolitiken. De resultat dessa båda utredningar kan komma fram lill och de ställningstaganden som kan komma att göras med anled­ning av deras förslag är givetvis av stor betydelse för frågan om hur ut­bildningens mål skall kunna stämmas av mot hälso- och sjukvårdens mål. I detla sammanhang vill jag också nämna de undersökningar om framtida vård och vårdbehov som sekretariatet för framtidsstudier bedriver.

Också inom utbildningens område utreds f. n. flera frågor av betydelse för vårdutbildningarna. Jag avser i första hand gymnasieutredningen (U

Prop. 1978/79:197

7

1976:10). De beslul som blir följden av dess arbete kan i vissa avseenden bli avgörande för hur värdutbildningarna inom högskolan skall utformas. Utredningen om ett enhetligt huvudmannaskap för högskolan (U 1978:16, Dir 1978:77) har (ill uppgift bl. a. att granska frågan om de kommunala och landslingskommunala utbildningarna inom högskolan bör föras över till statligt huvudmannaskap,Utredningen om vissa ijänsieorganisaioriska frå­gor inom högskolan (U 1977:04, Dir 1977:49) har lill uppgift bl. a. alt se över lärarljänslorganisalionen inom den kommunala högskoleutbild­ningen.

Med hänvisning till vad jag nu har anfört måste jag konstatera alt viktiga utgångspunkter föreit mer genomgripande reformarbete beträffande vård-ulbildningarna inom högskolan ännu saknas. Dessa utgångspunkter gäller såväl inom hälso- och sjukvårdsområdet som inom utbildningsområdet. Samma förhållande gäller för övrigt också närliggande områden såsom so­cialvärden. Del finns mot den bakgrunden skäl atl ställa frågan vilka föriil-sättningarna i dag är för att bringa vårdutbildningarna i bättre samklang med utvecklingen på arbetsmarknaden vad gäller sädana förhållanden som arbetsformer, arbetets innehåll och ansvarsförhållanden. Några av de re­missinstanser som har yttrat sig över Vård77:s förslag har av de skäl jag har pekat på ifrågasatt det berättigade i att nu reformera utbildningen inom vårdområdet.

När jag i juni 1977 med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade Vård 77 var det därför att jag ansåg att förhållandena var sådana att del krävdes en snabb kartläggning av möjligheterna att ändra åtminstone vissa av vårdutbildningarna inom högskolan. Jag ansåg att utvecklingstenden­serna inom områdena för hälso- och sjukvård och socialvård trots allt var så klart skönjbara atl det mycket väl gick att bestämma flera väsentliga utgångspunkter för utredningsarbetet. Dock lät jag arbetet i första hand avse vårdutbildningarna med kommunalt huvudmannaskap, även om ut­redningen skulle beakta sambanden med de längre, statliga utbildningarna inom vårdområdet. Jag ansåg att en snabb utredning, om än med vissa be­gränsningar, var befogad också med tanke på vad riksdagen hade ullalat vid 1975/76 års riksmöte. Riksdagen anförde vid delta tillfälle, att det vore angeläget med ett mer långsiktigt arbete än det som dittills hade kunnat ut­föras inför högskolereformens ikraftträdande år 1977, Detta arbete borde enligl riksdagens mening bedrivas med största möjliga skyndsamhet (UbU 1975/76:27, rskr 1975/76:331).

Ytteriigare en omständighet var av betydelse för mitt beslut att föreslå regeringen alt en utredning skulle tillkallas. Genom högskolereformen 1977 fördes flertalet av de nu aktuella utbildningarna över från gymnasie­skolan lill högskolan. Denna åtgärd hade emellertid i huvudsak endast en formell innebörd. De principer i fråga om utbildningens organisation, in­nehåll och arbetsformer m, m. som gäller utbildningen inom högskolan i stort måste bli en realitet också förde kommunala vårdutbildningarna. Jag

Prop. 1978/79:197

8

ansäg det därföi' angeläget atl en sådan översyn snarast kunde komma lill stånd. Den särskilda beredningen inom utbildningsdepartementet (Vård 76) som inedverkade i förberedelserna för att föra över de berörda vårdutbildningarna till högskolan, uttalade sig också för en mer omfattan­de översyn av dem.

I enlighet med sina direktiv har Vård 77 arbetat fram ett förslag på för­hållandevis kort tid. Utredningen har angett att dess förslag är av princi­piell karaklär. Ingående yttranden över förslaget har lämnats av berörda myndigheter, organisationer och sammanslutningar. Det är detta samlade material som jag i det följande bygger mina ställningstaganden på.

Det sålunda framlagda materialet har stärkt mig i uppfattningen alt ut­vecklingstendenserna inom hithörande områden är tillräckligt tydliga för att en huvudinriktning för reformarbetet beträffande vårdutbildningen inom högskolan skall kunna anges. Utredningen och remissinstanserna har också belyst hur viktigt det är alt högskolereformen snarast möjligt får full genomslagskraft beträffande de kommunala vårdutbildningarna. Jag vill erinra om den långa tid som fortlöper mellan etl beslut om ändrad ut­bildning och den tidpunkt då en sådan kan förverkligas samt i än högre grad den tidpunkt då de studerande har hunnit ut på arbetsmarknaden. Vid ett beslut i frågan av riksdagen under innevarande riksmöte kan man räkna med alt studerande med en ändrad utbildning kommer ut pä arbetsmarkna­den vid 1980-talets mitt, Inle minst av detta skäl anserjag det inle bara försvarbart utan också nödvändigt att nu dra upp riktlinjer för 1980-talets vårdutbildning. Förutsättningarna för atl planera och genomföra ulbild-ningsförändringar har också, som jag har pekat på tidigare, förbättrats i den nya högskolan. De stegvisa anpassningar till ändrade förhållanden, som ständigt måste göras, kan nu i ökad utsträckning åstadkommas av högskolemyndigheterna och då under medverkan av lärare och studeran­de i utbildningarna och av företrädare för yrkeslivet.

Vård 77:s förslag rör i huvudsak vårdutbildningarna inom den kommu­nala högskolan. Med kommunal högskola avser jag här och i det följande högskoleutbildningar med kommunall huvudmannaskap. Utredningen har bemödat sig om alt föra samman närliggande utbildningar bl. a. för atl ska­pa en studieorganisation som innehåller gemensamt stoff för samtliga lin­jer för vårdutbildning inom den kommunala högskolan. Syftet har främst varit alt de studerande i sin kommande yrkesutövning skall kunna falla till­baka på en gemensam referensram. Detta helhetsgrepp har i allmänhet fått remissinstansemas gillande.

I dag saknas underlag för beslut om hur samtliga utbildningar inom vårdområdet, såväl de kommunala som de statliga, kan föras samman i en mera sammanhållen studieorganisation. Dagens utformning av gymnasie­skolan i förening med skilda behörighetskrav, rekryteringstraditioner och studieval inom högskolan tillåter inte långt gående förslag i denna riktning. I den mån gymnasieskolan kommer att få en annan uppbyggnad kan förut-

Prop. 1978/79:197

9

sättningarna kommu att avsevärt förbättras för alt låta de längre vårdut­bildningarna bygga på samma skolunderbyggnad som de kortare, kommu-nulu vårdutbildningurnu.

Belräffande vissa allmänna utbildningslinjer inom sektorn för utbildning för värdyrken, nämligen apotekariinjen, logopedlinjen. läkariinjen. recep-luridinjen. tandhygienistlinjen och tandläkarlinjen kommer jag i det föl­jande inte att föreslå några ulbildningsorganisaloriska förändringar. Detta innebär självfallet inte att etl reformarbete i andra former beträffande dessa utbildningar bör anstå. Jag lar i det följande ställning till de övergri­pande mål för högskolans vårdutbildningar som Värd 77 har föreslagit. Jag kommer därvid att förorda att dessa bör gälla också vårdutbildningarna inom den statliga delen av högskolan. Beträffande läkarutbildningen har jag inhämtat att såväl universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) som flera högskoleenheter bedriver ett utvecklingsarbete i syfte att förändra utbild­ningens innehåll och dess arbetsformer. Jag har också erfarit atl nämnden för läkares vidareutbildning ser över olika delar av sistnämda utbildning, I fråga om utbildningarna på landvärdsområdet har jag i prop, 1978/79:41 om landläkarnas utbildning m. m, nyligen förordat atl landläkarutbildning­en skall moderniseras. Riksdagen har inle haft någon erinran häremot (UbU 1978/79: 23, rskr 1978/79: 2(L5), Jag kommer i det följande att beröra frägan om anknytning mellan tandhygienistutbildningen och tandläkarut­bildningen. Jag kommer också alt la upp frågan om försöksverksamhet med integrerad vårduibildning i Linköping, I en sådan bör enligl min me­ning prövas hur de kommunala vårdutbildningarna kan knytas till annan högskoleutbildning. Jag vill i sammanhanget också rikta uppmärksamhe­ten på den försöksverksamhet soin bedrivs vid karolinska inslitutet med en särskild studiegång för sjuksköterskor på läkarlinjen.

Jag kommer i det följande att lägga fram förslag om mål för vårdutbild­ningen inom högskolan, en förändrad studieorganisation för vårdutbild­ningarna inom den kommunala högskolan och vilka allmänna utbildnings­linjer och påbyggnadslinjer som bör finnas, omfattningen av dessa samt tidpunkt för förändringarnas ikraftträdande. I dessa frågor ankommer del på riksdagen atl besluta.

Det ankommer på högskolemyndigheterna att inom ramen för regering­ens och riksdagens ställningstaganden till mina förslag bedriva det fortsat­ta planeringsarbetet. Därvid kommer bl, a, linjenämnderna att ha ett stort ansvar för att syftet med reformen skall kunna slå igenom i utbildningens innehåll och arbetsformer. Det är också naturligt att flera arbetsuppgifter som krävs för reformens genomförande måste utföras av skolöverstyrel­sen (SÖ) och UHÄ, Jag kommer därför i det följande att på en rad punkter hänvisa lill ämbetsverkens reguljära arbete med hithörande frågor, I några fall anserjag det dessulom motiverat att ämbetsverken får uppdrag i sär­skild ordning, I anslutning härtill vill jag uttala, att det är viktigt att på central nivå hålla samman ett reformarbete som i princip griper över en hel

Prop. 1978/79:197

K)

yrkesutbildningsseklor. Delta är desto viktigare som sektorn omfattar bå­de kommunal och statlig högskoleutbildning. Jag utgår från att den berör­da planeringsberedningen inom UHÄ är etl naturligt forum för denna sam­manhållande uppgift. Inom beredningen finns skilda intressen inom hälso-och sjukvårdsområdet företrädda, t, ex, socialstyrelsen och sjukvårdshu­vudmännen, Detla ger förutsättningar för att utbildningsplaneringen sam­ordnas med vårdplaneringen,

I samllig här berörd utbildning ingår praktik under 20-50 procent av ut­bildningstiden, 1 det lidigare återgivna uttalandet av riksdagen vid 1975/76 års riksmöte (UbU 1975/76:27. rskr 1975/76:331) uppmärksammades bl, a, de problem som är förknippade med behovet av praktiklillfällen inom de aktuella utbildningarna. Vård 77 har utrett denna fråga i särskild ordning och lagt fram resultatet härav i betänkandet (SOU 1978:15) Praktikfrågor-åtgärder i etl kort perspektiv. Utredningen har återkommit till frågan i sin slutbetänkande. Regeringen har genom beslut i mars 1978 uppdragit åt UHÄ och SÖ att i samråd vidta åtgärder i allt väsentligt enligt de förslag som Vård 77 hade föreslagit. Jag kommer därför för egen del inte atl be­handla dessa frågor i det följande. Jag vill dock framhålla att jag anser det angelägel alt högskolemyndigheterna pä skilda nivåer ägnar de vikliga praktikfrågorna stor uppmärksamhet,

I de frågor som berör socialdepartementets verksamhetsområde har jag samrått med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] och i de frågor som berör gymnasieskolan med statsrådet Rodhe,

2.2 Mål för utbildningen

Vård 77 har låtit göra en omfattande arbetsfällsbeskrivning, Ulredning­en har också beskrivit några ulvecklingslendenser inom hälso- och sjuk­vården. Mot denna bakgrund anger ulredningen ett antal vårdpolitiska ut­gångspunkter för sin arbete med att formulera mål för utbildningen.

Med detta material som underiag föreslår Vård 77 mål på tre olika nivåer för de framtida utbildningarna. Den första nivän griper över hela sektorn för utbildning för vårdyrken. Den andra nivån utgörs av tre grupper av särskilt besläktade utbildningar, nämligen dem som riktar sig mot social­vård, hälso- och sjukvård resp, medicinsk service. Den tredje nivån om­fattar enskilda utbildningslinjer.

De övergripande målen för utbildningen inom hela yrkesutbildningssek­torn har Vård 77 formulerat i sju punkter enligt följande.

Utbildningen inom högskolans sektor för ulbildning för vårdyrken skall anordnas sä alt den studerande

- skaffar sig kunskaper och färdigheter som utgör grund för olika yrken och för fortsatt utbildning samt förbereder för forskning och utvecklings­arbete inom hälso-, sjuk- och socialvårdsområdena.

Prop. 1978/79:197

11

-  skaffar sig en helhetsbild av människan grundad pä försläelse för sam-

bandel mellan den enskildes hälsolillslånd och ekonomiska, sociala och

andra bakomliggande förhållanden.

-stimuleras alt analysera och kriiiskl bedöma information om viktiga samhällsfrågor för atl i förebyggande syfte kunna medverka lill förändring av sådana förhållanden i samhället som i vid mening påverkar människors hälsa.

-  utvecklar sin självkännedom och förmåga lill inlevelse och därmed får

beredskap att möta människor också i svåra situationer,

-  skaffar sig breda baskunskaper som grund för flexibel yrkesfunklion

och för en förnyelse av kunskaper och arbetsmetoder vid ändrade förut­

sättningar,

-

skaffai' sig beredskap atl känna ansvar för och la initiativ till förändring och utveckling av det egna framtida arbetsområdet och den egna arbetssi­tuationen.

-

utvecklar en yrkesroll som motverkar hierarkier och förbereder för lag­arbete och samverkan med såväl patient/klient och anhöriga som medar­betare i det egna arbetslaget och med andra personalgrupper.

Remissinstanserna har i allt väsentligt godtagit de principiella vård- och utbildningspolitiska utgångspunkter utifrån vilka Vård77 har formulerat sina mål. I allmänhet riktas heller inga invändningar mot alt utbildnings­mål formuleras för en hel yrkesutbildningsseklor. SÖ pekar på att man därmed markerar alt samtliga berörda utbildningar utgör en integrerad en­het. UHÄ är dock tveksamt till seklorsmål. Flera remissinstanser kritise­rar utredningen för all dess målformulering innebär atl utbildningarna breddas utan att motsvarande förlängningar av dem föreslås.

Jag tar först upp frågan huruvida mål av det övergripande slag som Vård 77 har föreslagit fyller en funktion. Därefter diskuterar jag de föreslagna målen.

Besluten om högskolereformen föregicks av en livlig debatt om vilka mål som borde gälla för högskolan, främst den grundläggande utbildningen. På grundval av regeringens förslag i prop. 1976/77:59 om utbildning och forskning inom högskolan m.m. stadfästes i högskolelagen (1977:218) ett antal mål för den grundläggande högskoleutbildningen. Den skall enligl 2 § högskolelagen bygga på vetenskaplig grund. Den skall anordnas så alt de studerande förvärvar kunskaper och färdigheter samt utvecklar sin förmå­ga alt kritiskt bedöma företeelser av skilda slag. Utbildningen skall främja all de studerande förbereder sig för skilda yrken eller vidareutvecklar sig inom yrken de redan utövar. Inom utbildningen skall kunskaper och fär­digheter som har vunnits inom arbets- och samhällslivet i övrigt tas till va­ra. All utbildning skall främja de sluderandes personliga utveckling och förståelsen förändra länder och internationella förhållanden. Vidare skall enligl 5 § högskolelagen verksamhelen inom högskolan anordnas så alt samband mellan utbildningen, forskningen och utvecklingsarbetet tryggas.

Prop. 1978/79:197

12

Innan jag redovisar mina överväganden om det berättigade i atl formule­ra mäl för en yrkesutbildningsseklor vill jag stryka under atl de grundläg­gande målen för all högskoleutbildning som jag nyss har ålcrgetl självfallet ocksä gäller for vårdutbildningarna, även om för dessa formuleras ytterli­gare övergripande mål. För egen del finner jag heller ingen motsättning mellan de föreslagna målen för sektorn för ulbildning för vårdyrken och de allmänna målen för högskoleutbildning. De förra kan enligt min uppfatt­ning samtliga härledas ur de i högskolelagen angivna generella målen.

För första gången föreligger förslag om mål för utbildningama inom en hel yrkesutbildningsseklor. Målen utgör grund för förslag som gäller ut­bildningarnas innehåll, längd och organisation. Det finns mot denna bak­grund anledning att överväga i vad mån mål behöver uppställas för en yr­kesutbildningssektor på del sätt Vård 77 har föreslagit och i vad mån rege­ring och riksdag har anledning alt ta ställning till dem.

Jag har i ett lidigare avsnitt anfört att ett av problemen med utbildning­ama inom vårdområdel har varit och är den splittrade studieorganisatio­nen och den bristfälliga samordningen mellan utbildningarna. Delta för­hållande gäller trots att den yrkesseklor som utbildningarna förbereder för är väl avgränsbar och uppvisar ett jämförelsevis fast yrkesmönster. De förslag jag i det följande kommer att lägga fram rörande utbildningens or­ganisation m. m. syftar bl. a. till att röja undan dessa brister. Samtidigt har jag inledningsvis angett atl den reformering av utbildningen som enligt min mening måste komma lill stånd inte kan genomföras vid ett enda tillfälle. Den måste äga rum stegvis och under en längre period.

Jag är för egen del övertygad om atl goda resultat i det föreslående re­formarbetet inte kan nås med mindre än att man anlägger en samlad syn på vårdutbildningarna. Jag anser det därför angeläget atl regering och riksdag lägger fast översiktliga riktlinjer för omdaningsarbetet utifrån utbildnings- och vårdpolitiska utgångspunkter. Dessa riktlinjer bör ges formen av mål för utbildningama inom sektorn. De ger myndigheterna ett redskap i det fortsatta planerings- och genomförandearbete som, enligt vad jag tidigare har angett, nu måste ta vid.

Av mitt ställningstagande framgår att jag anser att de mål som här kan bli aktuella bör gälla hela sektorn, trots att mina ställningstaganden i det föl­jande endast rör de vårdutbildningar som helt eller delvis har kommunall huvudmannaskap. För de övriga vårdutbildningarna bör de. med de för­ändringar i enskildheter som kan anses motiverade av omständigheterna, utgöra en riktpunkt för det reformarbete som pågår eller kommer att ut­vecklas.

Jag vill framhålla, att jag inte ser mål som griper över en hel yrkesutbild­ningssektor som en nödvändighet eller en möjlighet för alla yrkesutbild­ningssektorer.

Med hänvisning till vad jag nu har anfört förordar jag att regeringen be­reder riksdagen möjlighet aU la ställning till mål för sektorn för utbildning för vårdyrken.

Prop. 1978/79:197

13

Jag övergår nu till atl diskutera innehållet i de mål som Vård 77 har före­slagit och som jag hur älergetl i inledningen lill detla avsnill.

När mäl unges för vårduibildningarna måste det ske utifrån en uppfali-ning om en önskvärd utveckling av vårdarbetet. Värd 77 har, som jag in­ledningsvis har anfört, sökt precisera några utvecklingstendenser inom hälso- och sjukvården. En sådan ur hälso- och sjukvårdspolitikens allt starkare inriktning mol förebyggande insatser och medverkan i samhälls­planeringen. En annan tendens rör de alltmer uttalade kraven på en hel­hetssyn pä individens medicinska och sociala behov, Ulbyggnaden av I, ex, den öppna värden förulsätls ske ulifrån denna helhelssyn. En iredje viktig uivecklingslendens rör den ökande samverkan mellan hälso- och sjukvård och social service saml inom vari och ell uv dessa områden. Värd 77 pekar vidare på all arbelsorganisationen förändras. Gruppvård och lagarbete kommer all bli allt vanligare. Vidare går utvecklingen i rikl­ning mol atl man betraktar patienten inte som enbart en passiv konsument av vård utan mer som en aktiv medlem av vårdarbeislaget. Slutligen ökar kraven pä siörre medmänsklighet i vården och därmed också på omvård-nadsarbetel: alltför mänga patienter upplever vården som kall och oper­sonlig.

Enligt min bedömning har Vård 77 väl sammanfattat sådana utveck­lingstendenser inom hälso- och sjukvården som är av betydelse för etl ställningstagande till hur vårdutbildningama bör organiseras och vilket in­nehåll de bör ges. Jag anser också att uiredningens förslag till mål för ut­bildningen väl läcker den utveckling inom hälso- och sjukvården som ut­redningen har beskrivit.

De utbildningar det här till en stor del gäller har nyligen förts in i hög­skolan. Del är viktigt alt de mål som kännetecknar högskoleutbildningen som helhet nu får full genomslagskraft också i vårdutbildningarna inom den kommunala högskolan. De av Värd 77 föreslagna målen ger exempel­vis utrymme för den kritiska skolningen. Enligt Vård77:s förslag skall ut­bildningen också förbereda för forskning och utvecklingsarbete, som är ett annat kännetecken för högskoleutbildningen i stort. Utredningen fram­håller all utbildningen skall ge breda baskunskaper, vilka skall utgöra en grund för en flexibel yrkesfunktion. 1 detta begrepp lägger jag för egen del in del iniresse som både individen och samhället har av att utbildningen inte förbereder för ett snävt avgränsat yrkesområde. Den snabba utveck­ling som kännetecknar arbetslivet även inom denna sektor gör det nöd­vändigt att utbildningen lägger en grund också för förändringar av yrkes­rollen som kan ligga längre bort i liden.

En del remissinstanser har lagt fram konkreta förslag till ändringar av el­ler tillägg till de av Vård 77 föreslagna målformuleringarna. Tjänstemän­nens centralorganisation (TCO) föreslår en komplettering av innebörd att alla utbildningar skall anordnas så atl den studerande skaffar sig överblick över samhällets och hälso- och sjukvårdens samt socialpolitikens utveck-

Prop. 1978/79:197

14

ling. resurser och metoder i syfte atl kunna förstå individens sociala situa­tion saml att kunna tillgodose dennes sociala behov. Enligt min mening täcks innebörden i det av TCO framlagda förslaget av Vård77:s formule­ringar under del andra och det tredje målel. Sveriges förenade studentkå­rer (SFS) föreslår beträffande det andra målet att helhetsbilden av männi­skan ocksä skall relateras till ekologiska och genetiska faktorer. Jag anser att sådana faktorer väl ryms inom den av Vård 77 föreslagna formulering­en "andra bakomliggande förhållanden". Jag kan inte heller biträda Sveri­ges sjuksköterskeelevers förbunds (SSEF) förslag att under del femte må­let byta ul orden "flexibel yrkesfunklion" mot "sin yrkesfunktion".

Jag anser sammanfattningsvis atl de av Vård 77 angivna målen är väl av­vägda i utbildningspolitiskt och vårdpolitisk! hänseende. Jag förordar där­för alt de får utgöra riktlinjer i det fortsatta planeringsarbetet.

Jag vill slutligen beröra två frågor som UHÄ har tagit upp i sitt remiss­yttrande. UHÄ uttrycker viss tveksamhet till hur målen på den mellanlig­gande nivän, den nivå som avser grupper av besläktade utbildningar, för­håller sig lill de sektorsmål som jag nu har redovisat. Enligt min mening är inte målen på mellannivån av sådan allmän karaktär att regering och riks­dag bör ta ställning lill dessa. Jag utgår från att de kommer att kunna utgö­ra en god grund för myndigheternas överväganden i deras arbete med att fastställa mål för utbildningslinjerna.

UHÄ har vidare aktualiserat frågan om vilken myndighet som kommer att besluta om vad som är godtagbart yrkeskunnande i de olika utbildning­arna. Socialstyrelsen tar upp samma fråga. Enligt ämbetsverkens uppfatt­ning är Vård77:s förslag till i utbildningsplaner angivna mål alltför vagt formulerade. UHÄ och socialstyrelsen anser därför att det i praktiken skulle bli linjenämnderna som fick den viktiga uppgiften att ange målen. Ämbetsverken anser alt målen för utbildningslinjerna istället måste preci­seras och fastställas centralt.

Enligt min mening bör den studerande efter genomgången utbildning be­sitta etl adekvat yrkeskunnande, oavsett vid vilken läroanstalt han eller hon har genomfört sin utbildning. Jag utgår från att här aktuella utbild­ningsplaner, som fastställs av SÖ och UHÄ i samråd, kommer all utfor­mas på det sätt som UHÄ och socialstyrelsen har angett i sina yttranden.

2.3 Behörighet och urval m. m,

2.3.1 Allm

ä

n beh

ö

righet

Vårdutbildningarna inom den kommunala högskolan tillhör idag grund­skolans kompetensområde. Reglerna för allmän behörighet till högskoleut­bildning i högskoleförordningen (1977:263) gäller alltså inte för dessa ut­bildningar. I prop. 1975:9 om reformering av högskoleutbildningen m.m. anförde min företrädare att det inte är möjligt att utan ytterligare över­syns- och utredningsarbete och utan vissa övergångsanordningar göra de

Prop. 1978/79:197

15

allmänna behörighetsreglerna tillämpliga på samtliga utbildningsvägar som förs lill högskolan. I 1978 års budgetproposition (prop. 1977/78:100, bil. 12 s. 380) erinrade jag om detla uUalande. Med hänvisning härtill an­fördejag atl någon gemensam tidpunkt för övergäng lill nya allmänna be­hörighetsvillkor för linjer som idag lillhör grundskolans kompetensområde inte bör fastställas. Beslut om ändrade regler bör fattas för varje utbild­ningslinje eller grupp av utbildningslinjer för sig. Jag anförde vidare, att det därvid är självklart atl behovet av övergångstid och övergångsbestämmel­ser måste beaktas. Riksdagen lämnade dessa uttalanden utan erinran (UbU 1977/78:22, rskr 1977/78:338).

f)e kommunala vårdutbildningarna utgör en helt dominerande andel av de högskoleutbildningar som alltjämt tillhör grundskolans kompetensom­råde. Vård 77 har prövat frågan om vilka regler för allmän behörighet som framdeles bör gälla för dem. Vård 77 ser inte några svårigheter med att lå­ta de generella villkoren för allmän behörighel omfatta ocksä dessa utbild­ningar.

Remissinslanserna lillsiyrker genomgående uiredningens förslag här­vidlag.

Innan jag lar upp Vård 77: s förslag lill behandling vill jag först redovisa fördelningen av behöriga förstahandssökande inom del aktuella området med hänsyn till tidigare ulbildning. Jag ålerger i avrundade tal andelarna i följande tabell.

Grundskola

15%-

Vårdinriktad gymnasieskoleutbildning

45 %

Övrig tvåårig gymnasieskoleutbildning

20 %

Tre- och fyraårig gymnasieskoleutbildning

20 %

Redan idag har således närmare 85 procent av de förstahandssökande allmän behörighet för högskolestudier. Det bör därför finnas goda förut­sättningar alt förverkliga Värd77:s förslag om atl låta reglerna om allmän behörighet för tillträde till högskoleutbildning även omfatta vårdutbild­ningarna inom den kommunala högskolan. De aktuella utbildningarna bör alltså inordnas under de allmänna behörighetsbestämmelserna. Det an­kommer på regeringen att besluta härom. Jag återkommer i det följande till tidpunkten härför och lill frågan om vilken övergångslid som bör gälla.

Innan jag går vidare vill jag stryka under att en höjning av nivån för be­hörighel för tillträde till vårdutbildningen inom den kommunala högskolan är en förutsättning för att genomföra Vård 77: s förslag till studieorganisa­tion. Vård 77 framhåller atl kvaliteten på utbildningarna därigenom höjs, eftersom de studerande kommer att ha bättre förkunskaper än vad som i dag kan förutsättas. Vård 77 förenar förslaget om en höjd allmän behörig-hel med ett förord för all gymnasieskolans vårdlinje skall utgöra normal­vägen lill de aktuella högskoleutbildningarna. Delta har i sin tur föranlett

Prop. 1978/79:197

16

utredningen atl från högskoleutbildningarna dra av den tid som molsvarar inhämtande av sådana kunskaper som framdeles kommer att ges inom vårdlinjen. Den kritik som har riktats mot Vård77:s förslag har i slor ut­sträckning kretsat kring detta spörsmål. Jag återkommer i del följande härtill.

Jag går nu över till atl behandla ett undantag från de allmänna behörig­hetsbestämmelserna som Vård 77 har föreslagil. Del gäller kravet på kun­skaper i engelska motsvarande slutförd lärokurs om minst två årskurser på någon linje i gymnasieskolan för behörighet via den s, k, 25:4-regeln,

Vård 77 anser i princip att det inte finns några sakliga utbildningsmässi-ga skäl som lalar för all behandla vård- utbildningar på någol annal sätl än övriga högskoleutbildningar. Vård 77 slår fast att det allmänna behörig­hetskravet omfattande kunskaper i engelska i princip äger samma giltighet för dessa utbildningar. Utredningen anför att etl allmänl mål för högskole­utbildning enligt högskolelagen är att den skall främja förståelsen för and­ra länder och för internationella förhållanden. Vård 77 vill inte påstå att kunskaper i just engelska är en förutsättning för ökad internationalisering men anser atl tillräckliga kunskaper i engelska underiättar en sådan strä­van. De är vidare självfallet en förutsättning för att de studerande skall kunna tillgodogöra sig kurslitteratur på engelska språket. Trots allt som talar för ett allmänt behörighetskrav på kunskaper i engelska anser ulred­ningen alt man inte bör ställa upp nya hinder för att vinna tillträde till vård-inriktad högskoleutbildning. Utredningen föreslår att sådana sökande till berörd utbildning som är behöriga på grundval av 25:4-regeln under en övergångstid på åtta år inte skall behöva redovisa kunskaper i engelska motsvarande det allmänna behörighetskravet.

Remissinstanserna har på denna punkt mycket delade uppfattningar. Landsorganisationen (LO) t, ex, önskar ett undanlag från det allmänna be­hörighetskravet under längre tid än åtta år, TCO och Centralorganisatio­nen SACO/SR anser atl behörighetskraven för de s, k, 25:4-oma bör vara desamma som för övrig högskoleutbildning och kan inte acceptera en övergångstid av den längd som har föreslagits,

UHÄ tillstyrker huvudprinciperna i utredningens förslag men förordar en generell övergångstid om tre år. Med en sådan övergångstid anser äm­betet alt det inte är nödvändigt med särskilda bestämmelser för behöriga enligt 25:4-regeln, SÖ anser att övergångsbestämmelser av mer generell art bör tillämpas under en tillräckligt lång övergångslid, SÖ pekar också på de möjligheter till dispens som högskoleförordningen medger.

För egen del får jag anföra följande,

I begreppet allmänt behörighetsvillkor ligger att del är fråga om villkor som skall uppfyllas av var och en som söker sig till studier inom högsko­lan, oavsett studiemas inriktning. Tillsammans med de särskilda förkun­skapskrav som vid behov kan ställas upp för en viss ulbildningsväg skall dessa villkor garantera tillräckliga studieförutsättningar hos den som sö-

Prop. 1978/79:197

17

kei- utbildningen i fråga. De fungerar som en upplysning lill de studerande om de krav de kommer atl ställas inför. Jag är därför i princip inle beredd att göra avkall från kravet på allmän behörighel. Del rör sig dock i del ak­tuella fallel. som Vård 77 framhåller, ofta om människor som har varit med om all möjliggöra vårdens utbyggnad. Del är enligt min mening vik­tigt all inle stänga ute denna grupp inom vårdpersonalen, som med dagens regelsystem genom ulbildning kan gå vidare i sin yrkeskarriär. Jag är över­tygad om all studerande från denna grupp lack vare sina specifika värdyr-keserfarenheler kommer all göra goda preslalioner i utbildningen trots att de saknar kunskaper i engelska av angiven omfattning. Jag vill ocksä stry­ka under alt denna studerandegrupp kan anlas vara förhållandevis lilen.

Jag ansluler mig sålunda lill Vård77:s förslag men är inte beredd atl gö­ia (ivergängspcrioden så lång som alla är. Enligl min mening är den väg UHÄ och SÖ har anvisal lämplig. Jag kommer i del följande all förorda all förändrade behörighetsregler och ändrad studieorganisation skall träda i kraft den I juli 1982. Det innebär en övergångsperiod om mer än tre är räk­nat från etl liksdagsbeslui våren 1979. För liden därefter utgår jag från all individuella dispenser ges enligt de bestämmelser som finns i högskoleför­ordningen. Jag utgår härvid från atl resp. antagningsmyndighet kommer alt medge sådana på ell sätl som stämmer överens med de motiveringar som jag nyss har angell. I anslulning lill vad Vård 77 har föreslagit utgår jag vidare frän atl det skall vara möjligt för högskolemyndigheterna alt er­bjuda de studerande sådan stödundervisning i engelska som fordras för atl de skall kunna följa den reguljära undervisningen.

2.3.2 Särskild behörighet

Utredningen föreslår atl den vårdinriklade och sociall inriklade ulbild-ningen inom den kommunala högskolan skall bygga på gymnasieutbildning med motsvarande inriktning eller motsvarande kunskaper och färdigheter. Som en följd härav föreslår utredningen all en högst ettårig vårdinriktad kurs inom gymnasieskolan skall inrättas för studerande som saknar en vårdinriktad gymnasieutbildning. Samtidigt bör man ge bl. a. vårdlinjens elever behörighel för tillträde till de längre, statliga vårdutbildningarna ge­nom alt del i gymnasieskolan anordnas en naturvetenskapligt inriktad kurs om förslagsvis högst ett läsår, som ger kunskaper motsvarande samtliga nu gällande förkunskapskrav för tillträde till läkarlinjen och andra jämförbara utbildningar.

Bland remissinstanserna är meningarna starkt delade om förslaget att behöriga sökande skall ha en gemensam basutbildning i form av tvåårig vårdlinje eller en ettårig vårdinriktad kurs. Många remissinstanser, där­ibland socialstyrelsen. Landstingsförbundet, LO och TCO. tillstyrker i princip förslaget atl vårdutbildningarna i den kommunala högskolan skall bygga på vårdinriktad gymnasieutbildning. En sådan ordning skulle enligt dessa bl. a. öka möjligheterna att ge de studerande till skilda vårdyrken en

2   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 197

Prop. 1978/79:197

18

gemensam referensrum. Vidare anser dessa instanser att en tidig inrikt­ning mol vårdarbete skulle öppna breda valmöjligheter förde studerande. De invändningar som rikias mol uiredningens förslag rör dels utbildnings­kapaciteten för de olika vårdutbildningama. dels ocksä principen för an­knytning mellan gymnasieskola och högskola.

Uliedningens förslag kan. enligl flera remissinstanser, leda till att man pä grund av brislen pä praktikplalser och lärare kan tvingas skära ner den totala utbildningskapaciieleii inom vårdsektorn. Dessa remissinstanser framhäller all gymnasieskolans vårdlinje enligt förslaget kommer att utgö­ra hela rekryteringsbasen för såväl högskoleutbildningarna som utbildning för undersköterskor och skötare. Till detta kommer kraven på lärare och praktikplatser förden föreslagna ettåriga vårdinriklade kursen.

De remissinslanser som avvisar vårdlinjen som enda grund för vårdut­bildningarna i högskolan anser ocksä att dessa skiljer sig frän varandra i sådan grad att en gemensam basutbildning av föreslagen utformning inte är motiverad. Bland de remissinstanser som är direkt negativa till förslaget kan nämnas arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), medicinska forskningsrådet (MFR), SACO/SR. SFS m.fl. Man befarar att utrymmet för undervisning i naturvetenskapliga ämnen och främmande språk blir begränsat. Sådan ulbildning anses vara betydelsefull för merparten av de här aktuella vård­utbildningarna. En del instanser fäster uppmärksamheten på atl en alltför specialiserad behörighel för ned del reella valet av ulbildningsväg till grundskolans högstadium och atl detta sannolikt bidrar till att konservera den sneda könsmässiga rekryteringen lill vissa vårdutbildningar.

Anknytning till vårdlinjen anses i allmänhet helt naturlig när det gäller den föreslagna hälso- och sjukvårdslinjen. Många framhåller att särskilda behörighetskrav för övriga av ulredningen föreslagna linjer, rehabilite­ringslinjen, medicinska servicelinjen och hörsdvårdslinjen, bör vara na­turvetenskaplig linje eller kunskaper i naturkunskap på tvåårig social linje. I fråga om den föreslagna sociala servicelinjen anses anknytningen lill gymnasieskolan otillfredsställande löst. Vissa remissinstanser framhåller här behovet av en anknytning till social servicelinje i gymnasieskolan.

Förslaget om den ettåriga vårdinriklade kursen har i huvudsak mötts positivt. Några remissinslanser framför att kursen bör kunna anpassas i längd och innehåll så att de olika studerandegruppemas kunskaper och er­farenheter tas till vara. Andra har svårt alt ta ställning till denna fråga sär­skilt som den även aktualiserar tillämpningen av motsvarande princip inom andra utbildningsområden. AMS kan inte tillstyrka förslaget med hänvisning till att tillgången på undersköterskor på sikt kommer alt vara större än efterfrågan.

När det gäller den ettåriga naturvetenskapligt inriktade kursen anser flertalet remissinstanser att del är angeläget att de studerande på föresla­get säll ges förbättrade förutsättningar atl söka sig till de längre vårdutbild­ningarna.

Prop. 1978/79:197

19

Föregen del får jag anföra följande.

Enligl riksdagens beslut med anledning av prop. 1975:9 om reformering av högskoleutbildningen m.m. (UbU 1975:17, rskr 1975:179) skall före­skrifter med villkor för särskild behörighel att antagas lill en utbildnings­linje eller del därav meddelas i utbildningsplan. Utbildningsplan för allmän utbildningslinje fastställs av UHÄ för linje som anordnas av högskoleenhet som slår under dess tillsyn och av SÖ och UHÄ i samråd för linje som anordnas av läroanstalt som står under tillsyn av SÖ. Del ankommer så­lunda på dessa båda myndigheter atl besluta om vilka krav för särskild be­hörighel som skall gälla för de här akluella ulbildningarna. Utgångspunkt för de krav myndigheterna ställer upp skall vara de riktlinjer som anges av regering och riksdag vid inrättande av allmän utbildningslinje. Jag redovi­sar i del följande mina överväganden med anledning av Vård77:s förslag till behörighelför antagning till de kommunala vårdutbildningarna inom högskolan.

Värd 77 har föreslagil att vårdlinjen inom gymnasieskolan skall vara den naturliga grunden för tillträde till vårdutbildningama inom den kommunala högskolan. Ulredningen nämner särskilt ämnena vårdkunskap och vård­praktik i tillämpliga grenar och varianter av vårdlinjen som lämpliga atl knyta de särskilda förkunskapskraven till.

Jag delar oron hos de remissinstanser som anser att utredningens förslag skulle leda till en alltför hård belastning på vårdlinjens resurser. Även om åtgärder vidtas för atl åsiadkomma en smidigare planering av praklikre-surserna finns det enligl min bedömning bestämda gränser för hur myckel vårdlinjen kan byggas ul framdeles. Även av andra skäl anserjag all vård­linjen som enda grund för samtliga här akluella högskoleutbildningar kan sällas ifråga. Del kan sålunda enligt min mening inte göras gällande all en­dast vårdlinjen ger de lämpliga förkunskaperna för samlliga de utbild­ningslinjer som jag kommer att förorda. Jag anser atl vårdlinjen kan utgöra en naturlig grund för den hälso- och sjukvårdslinje som jag i det följande kommer alt förorda. För de övriga linjer som jag kommer att förorda bör enligt min mening kraven för särskild behörighet kunna uppnås även på gymnasieskolans sociala linje. Självfallet skall kraven kunna uppfyllas också av den som har kunskaper vilka molsvarar de villkor jag nu har an­gell. Jag återkommer härtill när jag behandlar dessa linjer under avsnittet Studieorganisation.

Del är viktigt atl lill vårdutbildningarna kunna rekrytera personer med skiftande utbildningsbakgrund, intresse och erfarenhet. Med det förord för vårdlinjen som grund för hälso- och sjukvårdslinjen som jag nyss har redo­visat är det därför angeläget all erbjuda de studerande som har valt en an­nan linje i gymnasieskolan en möjlighet att komplettera sin ulbildning med kunskaper som motsvarar dem som vinns genom studier på vårdlinjen. Den kompletleringsväg jag nu har berört är också angelägen för de stude­rande som kommer att anlas till de aktuella vårdutbildningama enligt den s. k. 25:4-regeln.

Prop. 1978/79:197

20

SÖ har i sitt yttrande över Vård 77:s förslag anfört atl SÖ anser det moti­verat alt en komplelleringsväg med värdinriktning prövas försöksvis. Del­ta kan enligt SÖ ge värdefulla erfarenheter inför den framtida utformning­en av den gymnasiala utbildningen. SÖ framhåller, att frågor gällande ti­digt yrkesval, sneda könsfördelningar och praktik kan bli belysta i en så­dan försöksverksamhet.

Mot bakgrund av vad jag har anfört förordar jag atl en försöksverksam­het med en vårdinriktad kurs kommer till stånd. Kursens längd bör inle överstiga ett år för hellidssluderande. Den bör anordnas första gången ett år före den tidpunkt dä de nya behörighetsreglerna för tillträde till här be­rörd högskoleutbildning träder i kraft. Del är enligl min mening viktigt alt en sådan kurs utformas så att den ger kunskaper motsvarande dem på gymnasieskolans värdlinje, gren för hälso- och sjukvård. Frågan om i vil­ken skolform denna kurs lämpligen anordnas bör utredas. Jag avser att se­nare återkomma lill regeringen med förslag om uppdrag lill SÖ i denna frå­ga.

Vad gäller behovel all kunna erbjuda studerande tillfälle alt komplettera med naturvetenskapliga ämnen vill jag erinra om de möjligheter härtill som den kommunala vuxenutbildningen erbjuder.

1 fråga om den ettåriga naturvetenskapligt inriktade kursen vill jag erin­ra om att regeringen i prop. 1978/79:100 bil. 12 s. 347, föreslagit att SÖ bör få vidta de ålgärder som erfordras för att på försök högst tio klasser av högre specialkurs i naturvetenskap skall kunna anordnas fr.o.m. läsåret 1979/80 inom den ram för gymnasieskolan som för varje budgetår fast­ställs av regeringen. Ifrågavarande högre specialkurs bör enligl min me­ning kunna utnyttjas bl. a. av studerande som avser att komplettera sin be­hörighet för att erhålla tillträde till de längre vårdutbildningama.

SÖ har i skrivelse den 13 juli 1978 till regeringen bl. a. hemställt om alt försökverksamhet med vissa förändringar på vårdlinjen får anordnas i samverkan med gymnasieutredningen.

SÖ har vidare i skrivelse den 25 oktober 1978 till regeringen hemställt om försöksverksamhet med tvåårig social servieelinje på ett begränsal an­tal orter.

Regeringen har i annat sammanhang beslutat att försöksverksamhet får bedrivas dels med tvåårig social servicelinje, dels på vårdlinjen.

Jag går nu över till frågan om krav på yrkeserfarenhet för tillträde till högskoleutbildning. Sådant krav förekommer idag i begränsad omfattning för tillträde till utbildningar utanför vårdområdet, t. ex. inom den hittills­varande försöksverksamheten med yrkesteknisk högskoleutbildning. LJt­redningen anser att krav på yrkesverksamhet inom vårdområdet för tillträ­de till vårdinriktad högskoleutbildning skulle ha vissa fördelar och pekar bl. a. på erfarenheter från de avkortade studiegångarna inom sjuksköter­skelinjen. Med ett sådant krav skulle å andra sidan efterfrågan pä kortlids-anställningar inom värden öka med ett åtföljande krav på arbetsmarkna-

Prop. 1978/79:197

21

den. Utredningens majoritet förordar därför inte något generellt krav pä eriärenhel från yrkesverksamhet för tillträde lill utbildningen.

Remissinslanserna följer uiredningens förslag. De anser genomgående all de arbelsmarknadsmässiga förulsäliningarna för all tillgodose etl krav pä yrkesverksamhet saknas och alt några avgörande skäl för en åtskillnad mellan olika högskoleutbildningar på denna punkt inle föreligger.

Remissinstanserna har enligt min mening övertygande visat atl Värd 77:s väg är den rätta. Del saknas idag förutsättningar för atl samhället skall kunna ikläda sig del ansvar gentemot de studerande som ett allmänl krav på yrkesverksamhet skulle föra med sig. Vidare skulle ett ovillkorligt krav pä yrkeserfarenhet för tillträde till här aktuella utbildningar stå i strid med den princip som gäller för övrig högskoleutbildning, med det undantag jag har nämnt, nämligen atl del skall vara möjligt att gå direkl från gymna­sieutbildning till högskoleutbildning. Jag anser att denna valmöjlighet är av stor betydelse för de studerande. Den bör därför behållas också för dem som från gymnasieskolan söker sig till högskolans vårdutbildningar. Jag biträder således utredningens förslag.

2.3.3    Urval och antagning

För värdutbildningarna inom den kommunala högskolan tillämpas nu som följd av andra behörighetsregler också andra bestämmelser för urval bland behöriga sökande än som gäller för huvuddelen av ulbildningarna i högskolan. Utredningen strävar även här efter alt, i största möjliga ut­sträckning, låta högskoleförordningens allmänna bestämmelser gälla. Ett viktigt inslag i dessa är att arbetslivserfarenhet ges meritvärde.

Jag instämmer i förslaget att högskoleförordningens allmänna bestäm­melser bör gälla vid urval till de aktuella vårdutbildningama.

Vård 77 har vidare prövat i vilken utsträckning det är möjligl och lämp­ligt att med hjälp av urvalsreglerna särskilt försöka ta tillvara yrkeserfa­renhet från vårdområdet. Utredningen föreslår att yrkesspecifik arbets­livserfarenhet, efter en kvalifikationstid på två år, skall ges särskild tyngd vid urval. Motivet är ett önskemål om att la lill vara iniresset för fortsatt vårdutbildning hos de många människor som under en längre tid yrkesår-betat inom vården.

Remissinslanserna tillstyrker i allmänhet Vård77:s förslag på denna punkt, ibland dock med viss tveksamhet. I några remissyttranden stryks emellertid under att ett genomförande av förslaget skulle innebära ett märkbart avsteg från gällande ordning för högskolan i stort. Bl. a. avstyr­ker UHÄ förslaget med hänvisning härtill.

För egen del får jag anföra följande.

Kompelensutredningen tog i sitt betänkande (SOU 1970:21 och 55) Vä­gar till högre utbildning upp frågan om s. k. särskilt värdefull arbetslivser­farenhet skulle kunna ge meritpoäng. Med anledning härav uttalade dåva­rande chefen för utbildningsdepartementet i prop. 1972:84 angående gym-

Prop. 1978/79:197

22

nasieskolans kompetensvärde m. m.. alt del var nödvändigt att vara upp­märksam på riskerna för en förstärkning av den sociala snedrekryteringen till vissa utbildningsvägar. Kompetensutredningens förslag atl detta slag av yrkeserfarenhet skulle ge lilläggspoäng ingav frän den synpunkten tve­kan. Riksdagen lämnade detta uttalande utan erinran (UbU 1972:31, rskr 1972:240). Kompetenskommiltén (U 1972:04), som hade i uppgift all när­mare utforma reglerna för behörighet och urval, föreslog i sill betänkande (SOU 1974:71) om behörighet och antagning till högskolan ingen lilläggs­poäng för särskilt värdefull arbetslivserfarenhet. Kommittén angav som skäl härför all det skulle vara myckel svårt all bedöma vilken erfarenhet som skulle anses vara särskilt värdefull för en viss utbildning eller för en viss yrkesutövning.

När del gäller högskoleutbildningen i stort delar jag den tveksamhet som jag nyss har återgett mol atl vid urval inför antagning till utbildning ge me­ritvärde åt särskilt värdefull arbelslivsertarenhet. Till de redovisade argu­menten mol ett sådant system vill jag foga att det ligger ett positivt värde i att de studerande inom en viss ulbildning har olika erfarenhetsbakgrund. Vård 77 för också själv ett sådant resonemang när utredningen säger all studerande med allmän arbetslivserfarenhet skulle kunna tillföra vårdut­bildningen positiva erfarenheter från del samhälle vården har lill uppgift att tjäna. Flertalet av vårdutbildningarna inom den kommunala högskolan är kraftigt efterfrågade av enskilda. Därav följeratt förhöjd merilpoäng till följd av att särskilt värdefull arbetslivserfarenhet ges meritvärde kan bli ett hinder för sökande med annan arbetslivserfarenhet alt över huvud an­las till de berörda utbildningama. En sådan utveckling vore enligt min me­ning olycklig, eftersom vården därigenom på sikt löper risk att bli mer av­gränsad från det övriga samhället än den är idag.

Samtidigt anserjag att det finns skäl att på nytt inom ett avgänsat områ­de pröva frågan om meritvärde för särskilt värdefull arbetslivserfarenhet. Det är nämligen enligt min mening angeläget att i utbildningen söka ta till vara de kunskaper de studerande har från just det arbetsfält utbildningen riktar sig till. De modifieringar som i så fall skulle behöva göras i nuvaran­de urvalsförfarande vid antagning till högskoleutbildning måste tillgodose i vart fall följande två krav. Det ena är att finna en enkel och rimlig av-gränsning av de yrkesfunktioner som bör ge det nämnda meritvärdet. Det andra är att finna en tillfredsställande teknisk lösning för hur en avvägning mellan sökande med allmän arbetslivserfarenhet och sökande med särskilt värdefull arbetslivserfarenhet skall åstadkommas så att den förra grup­pens konkun"ensläge inte blir för ofördelaktigt. När del gäller möjligheter­na att tillgodose det första kravet bör vårdsektom kunna vara lämplig ef­tersom den har en jämförelsevis fast yrkesstruktur. Till vad jag nu har an­fört vill jag foga ytterligare två mera allmänna krav. En modifiering av ur­valssystemet bör också syfta till atl jämna ut könsskillnaderna inom vård­utbildningarna. Den får inte leda lill ökad svåröverskådlighet i antagnings­systemet och medföra en ytterligare administrativ belastning av detla.

Prop. 1978/79:197

23

Av vad jag har sagt framgår atl vissa frågor ålerslär alt belysa innan ställning kan las lill frågan om särskili värdefull arbelslivserfarenhel bör ges meritvärde vid antagning till högskolans värdutbildningar. Jag avser att i annal sammanhang föreslå regeringen att uppdra ål UHÄ all närmare undersöka förutsättningarna för en sådan ordning saml redovisa de änd­ringar i urvalssyslemel som skulle fordras för att Vård 77:s förslag i denna fråga skulle kunna genomföras. När utredningsresultatet föreligger avser jag alt återkomma till regeringen i frågan.

I prop. 1976/77:59 om ulbildning och forskning inom högskolan m.m. behandlade jag frågan om antagning till kommunal högskoleutbildning. Jag tog dä ställning till etl förslag om att utvidga det centrala dalorbaserade an­tagningssystemet vid UHÄ lill all rymma också hithörande utbildningar. Jag anförde härvid att det med hänsyn till den enskildes önskemål att kun­na söka samtidigt lill olika utbildningar i högskolan är angelägel alt sam­ordna såväl antagningen lill olika utbildningar inom den kommunala hög­skolan som antagningen till statlig och till kommunal högskoleutbildning. Jag ansåg all dessa frågor måsie belysas ytterligare och var därför inte be­redd atl biträda förslaget. Jag anförde vidare att det likväl självfallet vore angeläget att eftersträva en samordning mellan SÖ och UHÄ vad gäller ti­den för ansökan, blankeller m.m. för antagning till högskoleutbildning. Riksdagen hade ingen erinran mot dessa uttalanden (UbU 1976/77:20. rskr 1976/77:246).

Enligl gällande bestämmelser antas de studerande till de här aktuella ut­bildningslinjerna f. n, av Landstingsförbundets antagningsnämnd för sjuk­sköterskeutbildning eller av inlagningsnämnd enligl skolförordningen (1971:235) eller av annan myndighet som styrelsen för utbildningen utser.

Jag har nyss förordat att de för högskolan gällande bestämmelserna för allmän behörighet skall gälla för hithörande utbildningar, Samma behörig­hetsregler k(3mmer då att gälla för dessa som för många allmänna utbild­ningslinjer för vilka UHÄ ombesörjer antagningen. Detta aktualiserar ånyo frågan om en samordning av antagningen över hela högskoletaltel.

För egen del gör jag den bedömningen, att frågan bör avgöras utifrån vad som är praktiskt möjligt och lämpligt och samtidigt fördelaktigt för i första hand den enskilde sökanden. Givetvis kan därvid andra åtgärder än en tek­nisk samordning visa sig vara mer ändamålsenliga. En viktig utgångspunkt för antagningsorganisationen bör vara att antalet tillgängliga platser i ut­bildningen utnyttjas så effektivt som möjligt. En omständighet som har tillkommit sedan 1977 års ställningstagande är den beslutade försöksverk­samheten med ny planeringsordning för sjuksköterskeutbildningen i syfte att åstadkomma ett bättre kapacitetsutnyttjande (prop, 1977/78:100 bil. 12 s. 429, UbU 1977/78:22, rskr 1977/78:338). Jag vill också erinra om att ut­redningen om enhetligt huvudmannaskap för högskolan (U 1978:13, Dir 1978:77) har tillkallats efter denna tidpunkt.

UHÄ har i sina förslag till anslagsframställning för budgetåret 1979/80

Prop. 1978/79:197

24

anmält all UHÄ har lillkallat en arbetsgrupp för alt närmare belysa och lägga fram förslag i frågor som rör systemet för anmälan och antagning till grundläggande högskoleutbildning. I arbetsgruppen ingår bl. a. företrädare för SÖ och för kommun- och landsiingsförbunden. Jag utgår från all UHÄ i delta sammanhang granskar den av mig nu berörda samordningsfrågan frän de nya utgångspunkter som kommer atl föreligga vid etl bifall av riks­dagen till förslagen i denna proposition.

2.3.4 Jänintwe könsniässig rekiytering

Vård 77 har i enlighet med sina direktiv tagit upp frågan om en jämnare fördelning av kvinnor och män i olika vårdutbildningar. Andelen män i de kortare vård- och socialt inriktade utbildningarna varierar mellan de olika utbildningslinjerna. Totalt sett är den dock fortfarande mycket låg även om männens intresse för dessa utbildningar under senare år har ökat nå­got. Enligt utredningen kan delta senare förhållande ge anledning till viss optimism. För den som vill se en någorlunda jämn könsfördelning inom överskådlig tid går utvecklingen dock för långsamt.

Vård 77 urskiljer två slag av probleir. i delta sammanhang. Det ena är när det finns få eller inga manliga sökande till en utbildningslinje. Det andra är när det finns behöriga manliga sökande, men dessa inte hävdar sig i kon­kurrensen. Utredningen uttalar sig för en positiv särbehandling av under-representerat kön vid antagning till utbildningar med så sned könsmässig rekrytering att minoritetskönel vid senaste antagningstillfället hade lägre andel än 30 procenl av utbildningsplatserna. Ulredningen anför alt den är medveten om de principiella invändningar som kan riktas mol en särbe­handling av det ena könet men anser atl de positiva effekter som metoden leder till bör vägas mot dessa invändningar. Utredningen anser att en sär­behandling inle bör betraktas som en orättvisa mot det andra könet utan som en kompensation för de orättvisor som finns inbyggda i de miljö- och kulturfaktorer som tidigare har påverkal uppfostran och utbildning.

Vård 77 anger två modeller för kvotering. Den ena innebär att man re­serverar ett minimiantal av utbildningsplatserna för minoritetskönet. s,k, äkta kvotering. Den andra modellen innebär alt man ger sökande som till­hör minoritetskönet tilläggspoäng till jämförelsetalet vid urval.

Utredningen föreslår att SÖ och UHÄ får i uppdrag att initiera försöks­verksamhet med dessa båda modeller i de vård- och socialt inriktade hög­skoleutbildningarna. Efter utvärdering bör den med hänsyn till syftet lämpligaste modellen tillämpas under en övergångsperiod. Utredningen anger ett villkor för försöksverksamheten, nämligen att den också innefat­tar utbildningar där kvinnor är underrepresenterade.

En del remissinstanser tillstyrker förslaget, medan andra bestämt av­styrker, SÖ och UHÄ anger båda att förslaget om positiv särbehandling ansluter lill resp, ämbetsverks jämställdhetsprogram. Socialstyrelsen av­visar förslaget under hänvisning till att det är en konstlad metod. Från so-

Prop. 1978/79:197

25

cialstyrelsens utgångspunkt bör iniresse och begåvning avgöra rekryle-lingcn lill vårdområdel, SSEF och SFS är negativa på både principiella och praktiska grunder. Enligl deras uppfattning leder förslaget till alt kvin­nornas arbetsmarknad ytterligare försämras. SACO/SR avvisar förslaget. TCO ställer sig inte negativ till förslaget men anger som en förutsättning att verksamheten också skall innefatta utbildningar där kvinnorna är un­derrepresenterade. TCO förutsätter också atl yttranden inhämtas från de fackliga organisationerna när förslag till försöksverksamhet föreligger och innan sådan startar.

För egen del får jag anföra följande.

Både i prop. 1976/77:59 om ulbildning och forskning i högskolan m. m. och i 1978 och 1979 års budgetpropositioner (prop. 1977/78:100 bil. 12, prop. 1978/79:100 bil. 12) har jag utvecklat min syn pä frågan om jäm­ställdhet mellan kvinnor och män inom högskolan. Jag har bl. a. framhållit alt kvinnor och män är mycket olika företrädda inom skilda slag av utbild­ningar och atl ett tydligt mönster avtecknar sig härvidlag. Kvinnor söker sig oftare till kortare, inte direkt påbyggbara utbildningar som leder till en förhållandevis snäv arbetsmarknad medan män oftare väljer längre utbild­ningar som leder till siörre rörlighet och bäitre karriärmöjligheter inom ar­betslivet.

Det är mot denna bakgrund som man enligt min mening bör la ställning till Vård77:s förslag om positiv särbehandling. Jag är inte förvånad över atl detta förslag är den del av utredningens arbete som har bedömts mest olika av remissinstanserna. Detla är naturligt med tanke på alt spörsmålet om jämställdhet mellan kvinnor och män inrymmer väsentliga värderings­frågor.

Jag vill stryka under att Vård 77: s förslag avser både utbildningar där kvinnor dominerar och utbildningar där män dominerar.

Jag har samma principiella uppfattning som Vård 77, nämligen att en me­tod som särskilt gynnar en grupp människor kan användas i ett läge då den­na grupp allmänt sett är kraftigt missgynnad. Jag tar alltså avstånd från uppfattningen atl en positiv särbehandling i sig skulle kunna kränka rätts­känslan. Jag vill erinra om atl mitt synsätt stämmer väl överens med strä­vandena på andra områden att genom en socialt präglad fördelningspolitik söka utjämna orättvisor. Exempel härpå är t. ex. socialpolitiken och regio­nalpolitiken.

Jag är ändå tveksam till att nu fastlägga en ordning med positiv särbe­handling. Min tveksamhet grundar sig på osäkerheten när det gäller att kunna förutsäga vilka effekterna blir av en viss teknisk metod. Jag anser därför att Värd 77:s förslag atl man bör pröva sig fram har slora fördelar.

Förslaget om positiv särbehandling har lagts fram av en utredning som har arbetat med vårdutbildning, ell fält där kvinnor dominerar. Del har in­te varil Vård 77: s uppgift att gå in på jämställdhetsfrågor för högskolan i övrigt. Utredningen har ändå, som jag nyss har anfört, markerat alt dess

Prop. 1978/79:197

26

förslag inte bör genomföras med mindre än alt motsvarande arrangemang kan komma till stånd för utbildningar med manlig dominans. Något förslag lill motsvarande åtgärder för sådana utbildningar föreligger inte från vare sig Vård 77 eller någon av remissinstanserna.

Mot bakgrund av vad jag har anfört bör det uppdras ål UHÄ all komma in med förslag beträffande utbildningar för vilka en ordning med positiv särbehandling enligt de principer jag har angett är lämplig samt att belysa föriitsättningarna för att i antagningssystemet foga in en sådan ordning. Jag avser atl senare återkomma lill regeringen med förslag till uppdrag ål UHÄ i denna fråga. När UHÄ har redovisat sitt uppdrag avser jag att åter­komma till regeringen i fråga om detaljerna i en försöksverksamhet.

2.4 Studieorganisation

2.4.1 Allmänt

Till grund för Vård 77:s förslag om ny studieorganisation för en stor del av vårdutbildningarna inom högskolan ligger arbetsfältsbeskrivningar och målanalyser. Utredningens förslag syfiar bl. a. till att begränsa antalet stu­dievägar och därmed göra studieorganisationen mer överskådlig än vad fallel är i dag. Förslaget innebär vidare en studieorganisation med en ge­mensam grundkurs för de allmänna utbildningslinjerna och en stegvis dif­ferentiering mot områdena socialvård, hälso- och sjukvård samt medicinsk service. Fem allmänna utbildningslinjer ingår i den föreslagna studieorga­nisationen, nämligen sociala servicelinjen, hörselvårdslinjen, rehabilite­ringslinjen, hälso- och sjukvårdslinjen saml medicinska servicelinjen. Be­träffande den nuvarande tandhygienistutbildningen har Vård 77 avstått från att föra fram något förslag med hänvisning till att någon ändrad ut­formning av den underliggande tandskölerskeutbildningen inle hade be-sluials vid tidpunkten för utredningens ställningstagande till studieorgani­sation för högskolans vårdutbildningar. Sociala servicelinjen förs enligt förslaget till sektorn för utbildning för administrativa, ekonomiska och so­ciala yrken. I övrigt innebär förslaget alt linjema alltjämt tillhör sektorn för utbildning för vårdyrken.

Vårdutbildningama inom den kommunala högskolan tillhör f n. grund­skolans kompetensområde. Utredningen föreslår, som jag nyss har redo­visat, alt för allmän behörighel för tillträde till all vårdutbildning inom högskolan skall fordras genomgången gymnasieskola eller motsvarande kunskaper. Härigenom skulle högskoleutbildningen kunna starta från en högre kunskapsnivå än vad den gör i dag.

Remissinstanserna välkomnar den omfattande diskussionen om vårdut­bildningamas framtid som redovisas i betänkandet. Diskussionen anses få stor betydelse för högskolemyndigheternas kommande arbete med atl förnya dessa utbildningar och anpassa dem till de krav som en föränderlig hälso- och sjukvård ställer. Särskilt lovordas utredningens ambition att

Prop. 1978/79:197

27

picscnlera förslag som grundas pä en helhelsbedömning av såväl vårdui­bildningarna som vårdarbelet.

Den föreslagna studieorganisationen har i princip vunnit remissinstan­sernas gillande. Många beklagar dock att utredningen genom sina direktiv har varil förhindrad all pröva en förlängning av ulbildningarna. Detta an­ses ha försvårat möjligheterna atl bedöma utbildningens längd utifrån vård- och ulbildningspoliliska moliv. Ell slort antal remissinstanser anser all förslaget till studieorganisation i några fall innebär förkortningar av nu­varande utbildningar. UHÄ beklagar all de krav på förändringar som ar-belsfällsbeskrivningen ger slöd för inle kan tillgodoses på ett ändamålsen­ligt säll med de förslag som ulredningen lägger fram. Socialstyrelsen för-utsäiler omarbelningår av förslagen rörande vissa linjer med hänsyn till det yrkesspecifika innehållet.

När del gäller linjeindelning anser flertalet remissinstanser att ulred­ningen hat fört en övertygande argumentation för alt kunskaper om och eriärenhel av åldrande människor bör ingå i alla utbildningslinjer inom vårdsektorn och alltså inte bör hänföras till en egen utbildning. Några re­missinstanser betonar vikten av alt planeringsprincipen återkommande ut­bildning beaktas. Ell lillslyrkande av uiredningens förslag i fråga om sjuk­sköterskeutbildningen skulle emellertid enligt bl. a, UHÄ, SÖ. TCO, SSEF och Folkpartiets ungdomsförbund medverka till en tillbakagång i utvecklingen av återkommande utbildning.

För egen del får jag anföra följande.

Jag delar remissinstansernas positiva grundsyn på det arbete som Vård 77 har utfört. Riksdagen har i det tidigare återgivna uttalandet bl. a. fram­hållit atl, med de förändringar som sker inom socialvård, hälsovård och sjukvård och del närmande som pågår mellan dessa områden, behov också följer av motsvarande utveckling inom vårdutbildningen (UbU 1975/76:27, rskr 197.s/76:331). Vård 77 häri den arbetsfältsbeskrivning utredningen lå­tit göra väl belyst dessa förändringar och de ändrade krav på arbetsuppgif­terna inom skilda yrken som följer därav. Jag anser att Vård77:s förslag till studieorganisation i sina huvuddrag är väl avvägt och ger en god ut­gångspunkt för att utveckla utbildningen av personal som skall verka i vår­den under 1980-talet. Den föreslagna studieorganisationen blir, om den ge­nomförs, ytterligare ett led i den utveckling som inleddes när hithörande utbildningar genom högskolereformen fördes in i högskolan.

Vård 77 har sett som en viktig uppgift att föreslå att den idag i många lin­jer och kurser uppsplittrade studieorganisationen samordnas i ell fåtal ut­bildningslinjer. Utredningen har vidare sökt lägga en grund för utveckling av gemensamma utbildningsmoment bl. a. i syfte atl underlätta framtida samverkan mellan skilda personalgrupper. Utredningen föreslår också ökade inslag av samhälls- och beteendevelenskapliga moment i vårdut­bildningarna.

Några remissinstanser kritiserar utredningens förslag därför att det en-

Prop. 1978/79:197

28

ligt deras mening allmänl sett lämnar för litet ulrymme för del yrkesspeci­fika utbildningsinnehållet. Utredningens förslag ställt mol dessa remissin­stansers uppfattning visar på den spänning som finns mellan å ena sidan kravet på ökad bredd i utbildningen och å andra sidan kravet på yrkesför­beredelse i betydelsen specialisering av utbildningsinnehållet. Denna spänning blir särskilt märkbar om utbildningarna skall organiseras så alt vissa moment blir gemensamma för samtliga linjer på det sätt som utred­ningen har föreslagit.

Av vad jag har anfört belräffande mål för vårdutbildningarna framgår att jag anser att förändringar i den riktning som Vård 77 har föreslagit utgör en förutsättning för att ge vårdarbetets innehåll den inriktning som efterlyses i den allmänna debatten. Jag anser atl detta ytterst är ett vårdpolitiskl ställningstagande.

Hur den bästa avvägningen mellan bredd och specialisering bör se ut är en lika svår som känslig fråga. Ulredningen har genom sina direktiv haft att föreslå en studieorganisation inom ramen för nuvarande kostnader. I fråga om några av de föreslagna utbildningslinjerna anser många remiss­instanser att det inte är möjligt att nå en ändamålsenlig avvägning mellan bredd och specialisering med mindre än att ulbildningarna görs längre än vad Vård 77 har föreslagit. Jag har tagit intryck av dessa instansers argu­mentering och återkommer lill denna fråga när jag behandlar linjerna var för sig.

Jag vill i anslutning härtill också framhålla att jag anser att Vård 77:s för­slag lill gemensamt utbildningsinnehåll bör läggas till grund fördel fortsat­ta arbetet med utbildningsplaner. Med hänsyn till pågående reformsträ­vanden inom vårdorganisationen finner jag här också anledning att under­stryka angelägenheten av att del gemensamma utbildningsinnehållet inrik­tas åt öppen vård och ål förebyggande insalser. Därvid bör beaktas att vårdarbetet i ökad utsträckning bör ske med utgångspunkt i en helhetssyn på individen. Detta förutsätter bl. a. kunskaper om sociala faktorers bety­delse för hälsotillståndet och även mer allmänna kunskaper om samhälls-inriktade frågor. Det krävs även av de framlida yrkesutövarna ett ändrat synsätt på yrkesrollerna med en allt starkare förskjutning av arbetsformer­na mot lagarbete.

Jag vill i delta sammanhang ta upp frågan om hur utbildning för långlids-sjukvård bäst bör organiseras inom högskolan. Vård 77 diskuterar två al­ternativa modeller härför. Enligt modell etl skapas speciella studievägar med direkt inriktning på vården av långvarigt sjuka äldre människor. En­ligt modell två utformas den föreslagna hälso- och sjukvårdslinjens studie­väg för sjuksköterskor, som jag strax kommer atl behandla, så alt de sär­skilda förhållandena inom långtidssjukvård uppmärksammas. Detta bör förenas med all problem som är förknippade med vård av åldrade männi­skor ges en utförlig belysning i alla aktuella utbildningslinjer. Utredningen framhåller alt åldersfördelningen i vårt framtida samhälle leder till aU de

Prop. 1978/79:197

29

problem, som åldrandets sjukdomar ger upphov till, blir allt vanligare i al­la typei UV vård. Om en särskild linje inrättades skulle detla kunna leda till att annan vårdutbildning ännu siarkare än idag inrikiades på specialiserad akutvård, vilket vore en olycklig utveckling. Mol denna bakgrund föror­dar Vård 77 modell ivå.

Som jag har angett tidigare tillstyrker remissinstanserna Vård77:s för­slag. Många av dem framhåller atl de personalproblem inom långtidssjuk­vården som betingas av sättet alt organisera utbildningen bäst löses på det sätt Vård 77 har föreslagit. Även jag delar detta synsätt och förordar att Vård77:s förslag i denna del får utgöra riktlinje för det fortsatta arbetet med utbildningsplaner för de allmänna utbildningslinjer som jag kommer att behandla i det följande. Detta utesluter inte att del kan bli aktuellt att högskolemyndigheterna inrättar enstaka kurser för att tillgodose mer spe­ciella utbildningsbehov inom långtidssjukvården.

När det gäller yrkesleknisk högskoleutbildning (YTH) föreslår utred­ningen all UHÄ ges i uppdrag all vidta åtgärder i syfte att snarast starta lä­rarutbildning för bl. a. skötare och undersköterskor. Ulredningen har här­vid sett cli samband mellan önskemål atl bereda nya grupper pedagogisk utbildning och önskemål om försöksverksamhet med YTH. Flertalet re­missinslanser avvisar förslaget om en begränsad försöksverksamhet med YTH. Några anser all den föreslagna lärarutbildningen bör anordnas inom vårdlärarlinjen.

För egen del delar jag uppfattningen att behovel av lärare för vårdutbild­ningarna inom gymnasieskolan bör tillgodoses inom vårdlärarlinjen inom sektorn för utbildning för undervisningsyrken. Mina förslag till ändrad studieorganisation för vårdutbildningarna inom den kommunala högsko­lan medför behov av en översyn av vårdlärarulbildningen. Det ankommer på UHÄ och SÖ all i samråd genomföra denna. Jag utgår från att en sådan översyn bör leda till alt högskolans allmänna behörighetsbestämmelser blir gällande också för vårdlärarulbildningen. I denna översyn bör frågan om lärarutbildning också för de grupper som Vård 77:s förslag avser prövas.

En linje inom nuvarande studieorganisation som har diskuterats i skilda sammanhang är tandhygienistutbildningen. Den sker i dag på landhygie-nisllinjcn som omfattar 40 poäng. Vård 77 avstår från att behandla frågan om tandhygienisluibildningen i avvaktan på ett ställningstagande i fråga om den framtida tandsköterskeutbildningen. Utbildning till tandhygienist bygger på landskölerskeulbildning och två års yrkeserfarenhet som tand­sköterska. I budgeipropositionen 1979 har statsrådet Rodhe anfört atl en lill två är förlängd ulbildning lill tandsköterska bör anordnas fr. o. m. bud­getåret 1979/80.

Den nya landsköterskeuibildningen och den av mig i det följande föror­dade studieorganisationen för vårdutbildningar inom högskolan berör frå­gan om vilken anknytning som bör finnas mellan högskoleutbildningen - i första hand tandhygienistutbildningen - och gymnasieskolan. En annan

Prop. 1978/79:197

30

fråga som berörs av förändringar av utbildningar inom tandvårdsområdel är arbetsfördelningen mellan olika personalkategorier inom landvärden. Jag har i nyss nämnda budgelproposilion också framhållil alt tandhygienis­terna vid en förlängd underliggande utbildning till landsköterska bör kun­na få ell vidgat arbetsområde eftersom det inom ramen för utbildningen lill landhygienist bör kunna skapas ulrymme för nya utbildningsmoment. Det­ta berör också frågan om anknytningen mellan tandhygienist- och tandlä­karutbildningarna. När del gäller frågan om samordning av tandhygienist-linjen och tandläkarlinjen anser Vård 77 att det borde vara möjligt att låta en del av tandhygienisllinjen innehållsmässigt kunna vara gemensam med landläkarlinjens inledning. De studerande har därefter enligt Vård 77 en grund som lämpar sig både för fortsatt tandhygienislutbildning och för tandläkarutbildning. Jag anser det angeläget att UHÄ beaktar dessa syn­punkter i arbetet med utbildningsplaner för utbildningama. Atl landläkar­utbildningen anordnas på ett betydligt färre antal orter än tandhygienistut­bildningen anserjag inle behöver uigöra ett hinder för den eftersträvade samordningen.

Jag vill här något beröra den föreslagna vårdutbildningens ställning i in­ternationellt sammanhang.

inom den europeiska gemenskapen (EG) har ministerrådet under 1970-talet godkänt direktiv som möjliggör fri rörlighet mellan medlemsstaterna för bl. a. läkare, tandläkare och sjuksköterskor. Direktiven i avseende på sjuksköterskor kommer att träda i kraft den 29 juni detta år. Enligt direkti­ven kommer fortsättningsvis vissa minimikrav att gälla för nämnda yrkes­grupper för att få arbeta i länder som tillhör EG, Utbildningen lill sjukskö­terska skall i enlighet härmed omfatta tio års allmän skolutbildning saml yrkesutbildning omfattande tre års studier på heltid i de ämnen som anges i etl till direktiven fogat utbildningsprogram.

Inom Norden gäller idag överenskommelser om gemensam arbetsmark­nad för ett anlal yrkesgrupper inom hälso- och sjukvårdspersonalen, där­ibland sjuksköterskor och sjukgymnaster. På Nordiska ministerrådets uppdrag pågår f, n, arbete med att se över gällande överenskommelser samt att utreda förutsättningarna för alt införa gemensam arbetsmarknad för ytteriigare grupper bland hälso- och sjukvårdspersonalen, för vilka gäl­ler föreskrifter om legitimation eller motsvarande, som förhindrar fri rör­lighet mellan länderna. Detta arbete grundar sig på jämförelser mellan de olika ländernas grundutbildningar för berörda yrkesgrupper. Bland de yr­kesgrupper, för vilka förutsättningama för gemensam nordisk arbetsmark­nad f n, utreds, återfinns flera grupper som berörs av föreliggande förslag lill ny vårdutbildning, såsom barnmorskor, distriktssköterskor, arbetste­rapeuter samt röntgen- och laboratorieassistenter.

Mot denna bakgrund finner jag det angeläget alt slå fast, att den grund­läggande vårdutbildningen omfattar inte bara högskoleutbildningen inom sektorn för utbildning för vårdyrken ulan även sådan utbildning inom

Prop. 1978/79:197

31

gymnasieskolan som jag anser b

ö

r ligga till grund f

ö

r utbildningslinjerna i fr

å

ga. Jag anser d

ä

rf

ö

r alt de b

å

da utbildningarna m

å

ste betraktas som en helhet. Det f

ö

rslag lill ny v

å

rdutbildning som jag i det f

ö

ljande l

ä

gger fram kan d

ä

rmed utg

ö

ra en grund f

ö

r ell angel

ä

gel inlernaiionelll ulbyte och en 

ö

nskv

ä

rd r

ö

riighei mellan l

ä

nderna f

ö

r sjuksk

ö

terskor och andra grupper inom h

ä

lso-och sjukv

å

rdspersonalen.

Del ankommer p

å

socialstyrelsen atl utf

ä

rda erforderiig legitimation f

ö

r h

ä

r ber

ö

rda personalgrupper.

En sammanfattning av de f

ö

rslag till de allm

ä

nna utbildningslinjer och p

å

byggnadslinjer som jag kommer alt redovisa i del f

ö

ljande under avsnit­ten 2,4,2-2,4,6

å

terfinns under avsnittel 2,4,7

Innan jag g

å

r 

ö

ver lill alt behandla var och en av de f

ö

reslagna utbild­ningslinjerna vill jag redovisa vilka allm

ä

nna utbildningslinjer och p

å

bygg­nadslinjer som tillh

ö

r sektorn f

ö

r utbildning f

ö

r v

å

rdyrken vad g

ä

ller ul-bildningsdeparlementels verksamhetsomr

å

de. Jag anger h

ä

rvid ocks

å

lin­jernas l

ä

ngd liksom det f

ö

rslag lill planeringsramar (anlal nyb

ö

rjarplalser) som regeringen i prop, 1978/79:100 bil. 12 har f

ö

reslagit skall g

ä

lla f

ö

r bud­get

å

ret 1979/80. Jag redovisar uppgifterna i f

ö

ljande tabl

å

.

Utbildningslinje

Po

ä

ng

Planerings­ram

/    Stadig luiviidman

1.1       Allm

ä

nna nthildningslinjer

.apotekarlinjen

Logopedlinjen

L

ä

karlinjen

Receplarielinjen

Sju kgymnasl linjen

Tandl

ä

karlinjen

1.2       P

å

hyggnadslinje

Utbildning i psykoterapi

Summa

2    Kommimal luivndman

2.1 Allmänna utbildningslinjer

Arbelsterapeutlinjen (80. 120) H

ö

rsel v

å

rdsassistentlinjen Laboralorieassistenilinjen Medicinska assislentlinjen Oftalmologassistenllinjen Operalionsassistenllinjen Sjukgymnasllinjen Sjuksk

ö

lerskelinjen (63-105) Sociala servicelinjen (60. 100) Tandhygienisllinjen

160

80

120

60

220

1026

100

80

100

190

200

500

90

48

1984

120'

480

80

48

100

922

100

282

80

48

100

94

100

188

105

8 180-

100

»

414

40

322

Prop. 1978/79:197

32

Utbildningslinje                                                            Po

ä

ng              Planerings-

ram

2.2 Påhyggnadslinjer

Blodgruppsserologi och

6

352

24

80

40

16

50

se sjuk-

skölerske-

linjen

hemoterapi I-Il!

Klinisk cytologi

Orloptislutbildning

Vidareutbildning av sjuksköterskor (lO-.O)

Summa                                                                                                 11426

' Inom denna linje finns alternativ studiegång om 80 poäng.

 Inom denna linje finns alternativa studiegångar om 63, 65 resp. 73 poäng.

 Inom denna linje finns alternativ studiegäng om 60 poäng.

* Avser även påbyggnadslinjen.

 P.ibyggnadslinjen har olika längd, dock högst angivet poängtal.

2.4.2 Hälso- och sjukvårdslinjen

Sjukskölerskeutbildningen omfattar idag en för alla blivande sjukskö­terskor gemensam grundutbildning på fem terminer (105 poäng) som leder fram lill legitimation. För undersköterskor och för skötare i psykiatrisk vård saml för dem som har genomgålt gymnasieskolans vårdlinje finns al­ternativa studiegångar omfattande 63 lill 73 poäng. För att ge behörighet för alt fullgöra speciella uppgifter finns därutöver vidareutbildning. Denna omfatlar i regel en eller två terminer beroende på specialinriktning.

I stort sett alla som har sjuksköterskeutbildning genomgår vidareutbild­ning inom något av nio specialområden. Ca en tredjedel genomgår vidare­utbildning inom medicinsk och kirurgisk sjukvård. Vidareutbildning i psy­kiatrisk vård och åldringsvård bedrivs i minskad omfattning eftersom allt färre sökt sig till dessa utbildningar.

Vård 77 föreslår att det nuvarande systemet med grundutbildning och vidareutbildning ersätts av en mera sammanhållen studieorganisation inom ramen för den grundläggande högskoleutbildningen. Utredningens förslag bygger på att de studerande i denna linje har genomgått gymnasieskolans vårdlinje, gren för hälso- och sjukvård eller motsvarande.

1 sitt förslag till hälso- och sjukvårdslinje stryker Vård 77 under, att de studieorganisaioriska övervägandena har utgått från kravet på i stort oför­ändrade studietider. Linjen föreslås få fyra varianter och omfatta 60 till 110 poäng, nämligen psykiatrisk vård (60 poäng), operaiionssjukvård (60 poäng), ögonsjukvård (60 poäng) och allmän hälso- och sjukvård (80 till 110 poäng). Utbildningen på linjen inleds med en kurs gemensam för saml­liga här behandlade utbildningar. Den etappavgång för sjuksköterskor som finns i nuvarande studieorganisation föreslås försvinna. I valet mellan all föreslå en höjd grundkompetens för alla och vissa övriga förbättringar som exempelvis en förstärkt ulbildning i psykiatri eller en etappavgång för samtliga och en allmän föriängning av utbildningstiden har utredningen be­dömt det förra alternativet som det mest fördelaktiga. Ulredningen påpe-

Prop. 1978/79:197

33

kar ull dess förslag till anknytning mellan gymnasieskola och högskola skapar bällie möjligheler lill ålerkommande ulbildning för samtliga inom vården. På en punkt föreslås en etappavgång. Det gäller specialutbildning­en för öppen hälso- och sjukvård. Av skilda skäl har Vård 77 ansett atl en viss lids yrkcsarbele bör krävas före denna ulbildning.

Inom varianlen för allmän hälso- och sjukvård föreslås alt specialisering påbörjas i inlervallel mellan 60 och 80 poäng med hänsyn till att denna be­höver omfatta 40 till 50 poäng och med hänsyn till att nuvarande utbild­ningstider enligl direktiven i huvudsak skall behållas. Dessa specialise­ringar avser hälso- och sjukvård för barn (40 poäng), obstetrisk och gyne-kologisk vård (50 poäng) saml aneslesi- och intensivvård (50 poäng). Vida­re föreslås en s. k. linjeanknuten kurs i orioptik om 40 poäng. Utredningen stryker under atl varianlen för allmän hälso- och sjukvård bör omfatta 80 poäng och alt uibildningen oavsell inriklning bör anordnas sä all den slu-derande skaffar sig kunskaper och färdigheler för yrkesulövning som sjuk­sköterska inom öppen och sluten långtidssjukvård saml akutsjukvård av medicinsk och kirurgisk karaktär.

Varianlen för allmän hälso- och sjukvård har fått myckel stor uppmärk­samhet bland remissinstansema. Fiertalel remissinstanser delar utred­ningens bedömning att alla studerande inom varianten skall ha minst 80 po­äng. Många menar också att samtliga studerande inom varianten bör ges en gemensam grundutbildning om 80 poäng vilket skulle innebära en för­längning av utbildningstiden för specialutbildningarna i förhållande till ut­redningsförslaget. Några remissinstanser har riktat stark kritik mot att nu­varande etappavgång för sjuksköterskor försvinner i den föreslagna stu­dieorganisationen. Möjligheterna att utveckla återkommande utbildning inom högskolan skulle därmed försämras. 1 stället bör enligt dessa remiss­instansers uppfattning specialiseringama läggas ovanpå en gemensam grundutbildning pä 80 poäng med mellanliggande yrkeserfarenhet. Ett an­tal remissinstanser förordar att vissa specialiseringar förlängs i förhållande till förslaget även om en gemensam grundutbildning om 80 poäng genom­förs.

För egen del får jag anföra följande.

Sjuksköterskeutbildningen har varit föremål för omfattande diskussio­ner under senare år. Sjuksköterskorna har också en central funktion i vårdarbetet. Av bl. a. Vård77:s arbetsfältsbeskrivning framgår atl den snabba utveckling som sker inom hälso- och sjukvården ger anledning all ompröva dagens sjuksköterskeutbildning i väsentliga delar.

Jag delar uiredningens uppfattning att vårdlinjen i gymnasieskolan utgör lämplig grund för den föreslagna hälso- och sjukvårdslinjen i högskolan. Del innebär atl kraven för särskild behörighel för den nya linjen bör ut­tryckas i termer av kunskaper i vårdinriklade ämnen på vårdlinjen. Denna anknytning mellan gymnasieskolan och den föreslagna hälso- och sjuk­vårdslinjen i högskolan har också fått ett brett stöd bland remissinstanser­na.

3    Riksdagen 1978179. I saml. Nr 197

Prop. 1978/79:197

34

Jag tar först upp utbildningen med iiwiktning mot allmän hälso- oih .sjukvård. Som utredningen framhåller förutsätter nuvarande grundutbild­ning för sjuksköterskor att sjuksköterskan ofta fullgör uppgifter som i praktiken är svåra atl skilja från undersköterskans och som endasi i be­gränsad utsträckning svarar mol sjuksköterskans samordnings- och led­ningsfunktion och hennes roll som medarbetare i vårdlaget. I etl läge där all basutbildad personal har kunskaper och färdigheler motsvarande vad dagens undersköterska har kommer den grundutbildade sjuksköterskans roll alt bli oklarare. Den grundutbildade sjuksköterskan får nu utföra ar­betsuppgifter hon inte har tillräcklig ulbildning för och som det förutsattes vidareutbildning för när den nuvarande utbildningen genomfördes. Jag de­lar därför utredningens och remissinstansernas bedömning alt sjuksköter­skeutbildningen bör omfatta två år eller 80 poäng. Detta innebär jämfört med dagens förhållanden en sammanslagning av grundutbildningen och vidareutbildningarna inom medicin och kirurgi samt långtidssjukvård. Denna studieväg leder fram till ett brett verksamhetsområde som inbegri­per bl. a. omfattande uppgifter inom primärvården. Jag förutsätter atl fler­talet studerande inom linjen kommer att följa denna studieväg. Jag åter­kommer strax i denna fråga.

Som har fiamgäll i del föregående föreslår Vård 77 att hälso- och sjuk­vårdslinjens variant för allmän hälso- och sjukvård får tre specialiseringar, nämligen mot hälso- och sjukvård för barn (40 poäng), obstetrisk och gy-nekologisk vård (50 poäng) samt anestesi-och intensivvård (50 poäng). En­ligl utredningens förslag inleds specialiseringama efter 60 poäng. Jag har förståelse för de svårigheter utredningen mot bakgrunden av sina direktiv har haft i valet mellan att antingen föreslå en etappavgång med kortare tid för specialisering, som en gemensam basutbildning skulle medföra, eller alt låta en specialisering delvis ingå i varianten och därmed bibehålla möj­ligheter till fördjupning. En allmän uppfattning hos remissinstanserna är emellertid att utbildningstiden bör förlängas jämfört med vad som gäller idag. För egen del ser jag flera skäl för en sådan förlängning. Det vore en stor fördel om alla sjuksköterskor får en gemensam grundutbildning. Där­efter bör följa yrkespraktik på det sätl som gäller idag, dvs. under minst sex månader. Detta ger enligt min bedömning bättre förutsättningar för sjuksköterskorna att träffa ett riktigt val vad gäller framtida verksamhets­område. En utbildning enligt denna modell skulle vidare väsentligt för­enkla urvalsförfarandet inför specialiseringama jämfört med Vård77:s förslag.

Vård 77 har beträffande utbildningens längd föreslagit en ökning om ca 10 poäng inom öppen hälso- och sjukvård jämfön med dagens förhållanden (grundutbildning och vidareutbildning). Några remissinstanser föreslår en ytterligare förlängning av denna studieväg. För egen del anser jag Vård77:s förslag till förlängd utbildningstid vara väl avvägt. Jag delar ock­så Vård77:s uppfattning att den föreslagna yrkespraktiken i detla fall bör

Prop. 1978/79:197

35

omfatta två år, I sammanhanget vill jag också erinra om det behov av en utbyggnad av utbildningen för distriktssköterskor som har påtalats av kon-tinuilelsulredningen i dess betänkande (SOU 1978:74) Husläkare-en enklare och iryggare sjukvård. Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] har tidigare denna dag föreslagit regeringen alt lägga fram en särskild proposition med anledning av förslagen i detla belänkande. Mot denna bakgrund har jag för avsikt all i annal sammanhang föreslå regeringen att uppdra ål SÖ och UHÄ att un­dersöka möjligheterna alt öka utbildningskapaciteten för distriktssköter­skor.

Vård 77 har föreslagil atl specialiseringen mot aneslesi- och inlensivvård skall omfatta 50 poäng efter de 60 poäng som enligt förslaget är gemensam­ma för varianlen.

Jag anser i likhel med TCO och UHÄ alt den föreslagna specialiseringen mol aneslesi- och intensivvård bör omfatta 40 poäng efter genomgången grundutbildning om 80 poäng. Jag anser vidare att specialisering med in­riktning mot obstetrisk och gynekologisk värd bör omfatta 50 poäng. Den­na omfattning överensstämmer med den längd utbildningen idag har inom päbyggnadslinjen för vidareutbildning av sjuksköterskor för obstetrisk och gynekologisk vård. Med den av mig förordade förlängda grundutbildning­en skapas förutsättningar för atl göra vissa moderniseringar i ulbildnings-innehållet i barnmorskeutbildningen.

Längden på specialiseringen mot hälso- och sjukvård för barn anserjag i likhet med Vård 77 bör vara 40 poäng. Som har framgått av vad jag tidigare har anfört bör ocksä denna utbildning bygga på en grundutbildning om 80 poäng och yrkeserfarenhet om sex månader. Detta innebär en förlängning med en termin jämfört med motsvarande studieväg idag. En ökad flexibili­tet i studieorganisationen skulle uppnås om denna ulbildning delvis kunde samordnas med specialiseringen mot öppen hälso- och sjukvård. Ett fram­tida utvecklingsarbete får utvisa i vad mån möjligheter härtill föreligger.

Jag vill i detta sammanhang erinra om att slatsrådel[REDACTED_EFTERNAMN] lidigare denna dag har föreslagit regeringen att lägga fram en proposition om för­äldrautbildning och förbättringar av föräldraförsäkringen m, m. Den inne­håller bl, a, förslag om föräldrautbildning i samband med barns födelse. Jag utgår från att utbildning för att meddela föräldrautbildning kommer alt kunna inrymmas i studievägen med inriktning mot allmän hälso- och sjuk­vård inom hälso- och sjukvårdslinjen samt i påbyggnadslinjerna för obste­trisk och gynekologisk vård och för öppen hälso- och sjukvård,

Specialiseringama bör organiseras som påbyggnadslinjer.

Jag har nyss framhållil, att utbildningen på hälso- och sjukvårdslinjen leder fram lill ett brett kompetensområde. Jag har därvid också betonat, alt avsikten är att flertalet utbildade blir verksamma inom del angivna om­rådet. Jag vill ytteriigare stryka under, att det är angeläget att utbildnings­resurserna för de påbyggnadslinjer, som jag nu har förordat skall inrättas, dimensioneras med hänsyn härtill. Det innebär att resursema måste an-

Prop. 1978/79:197

36

pussas till del behov som föreligger av utbildad personal för de mer speci­ella arbetsuppgifter som utbildningen på påbyggnadslinjerna förbereder för. Den studieorganisation som jag har föreslagit - en grundutbildning som för vissa grupper följs av yrkespraktik och studier på påbyggnadslinje - ger också enligl min mening goda förutsättningar för högskolemyndig­heterna all göra erforderliga avvägningar mellan platser inom den allmän­na utbildningslinjen och platser på påbyggnadslinjerna. Jag utgår från atl högskolemyndigheterna i sin planering beaktar vad jag nu har anfört.

Jag går nu över till att behandla övriga av Vård 77 föreslagna inriktning­ar inom hälso- och sjukvårdslinjen, nämligen dem mot psykiatrisk vård. ögonsjuk vård och operationssjuk vård.

Vård 77 har föreslagit all dessa varianler skall omfatta 60 poäng. I re­missdiskussionen har stark kritik riktals mot förslaget. Utbildningama an­ses vara för korta och skulle leda till smala yrkesfunktioner. I stället före­slår flertalet remissinstanser att ifrågavarande varianter jämställs med va­rianten för allmän hälso- och sjukvård och alltså läggs på nivån 80 poäng.

Jag delar de farhågor som har uttalals beträffande dessa inriktningar, om utbildningstiden sätts till 60 poäng. Också enligt min mening talar flera skäl för atl de olika inriktningama inom linjen bör jämställas. Förutsätt­ningarna skulle då förbättras för att utbildningen får både den bredd och det yrkesspecifika innehåll som en del remissinslanser har efterlyst. Del är sålunda enligt min mening angeläget atl oftalmologassistenterna får mer ulbildning i omvårdnad, akutsjukvård och operationssjukvård än vad en utbildning om 60 poäng tillåter. Det innebär att de bör kunna tjänstgöra på ögonpoliklinik, ögonoperation och vårdavdelning för ögonsjukvård. 1 frå­ga om utbildning för operationssjukvård vill jag peka på att operations­verksamheten idag inte enbart är förlagd till operationsavdelningar. På mänga polikliniker bedrivs en ganska stor operationsverksamhet. Detta gör att operalionsassistenier behöver kunskaper i omvårdnad och akut­sjukvård, ett behov som de bör kunna få tillgodosett i en utbildning om 80 poäng. Vidare vill jag framhålla att operationssjukvård är ett avgränsat yr­kesområde och därtill sä ansträngande alt mänga som är verksamma inom operationssjukvården inte orkar arbeta inom den under hela sin yrkesverk­samma tid. Genom atl en ulbildning om 80 poäng kan innehålla mer vård­kunskap kommer en bättre grund att kunna läggas för den som senare vill gå över lill verksamhet som utbildningen för allmän hälso- och sjukvård förbereder för.

Mot bakgrund av vad jag nu har anfört förordar jag att hälso- och sjuk­vårdslinjens inriktningar mot psykiatrisk vård, ögonsjukvård och opera­tionssjukvård skall omfatta 80 poäng. Jag förordar också atl den av Vård 77 föreslagna kursen i ortoptik om 40 poäng, vilken har stöd i remissopi­nionen, kommer till stånd som påbyggnadslinje.

I anslutning härtill vill jag ytterligare kommentera den av mig förordade inriktningen mot psykiatrisk vård, som syftar lill att utbilda för ledande

Prop. 1978/79:197

37

tjänst inom såväl öppen som sluten vård. Mitt förslag atl förlänga utbild­ningen i förhållande till Vård77:s förslag syftar bl. a. till att ge lillräckligt utrymme också för somatiskt ulbildningssloff

En del remissinstanser önskar behålla den principiella uppbyggnad som dagens utbildning för detla område har med grundutbildning följd av vida­reutbildning. Intresset för denna vidareutbildning är emellertid begränsal. Jag delar därför Vård77:s uppfattning att dagens studieorganisalion inle tillgodoser behovet av ulbildning för ledande tjänster inom den psykiatris­ka vården, ett prioriterat område inom hälso- och sjukvården.

Jag vill betona, atl milt förslag inte syftar till att begränsa de möjligheler som idag finns för sjuksköterskor att skaffa sig en ulbildning för tjänst inom psykiatrisk värd. Jag ser det tvärtom, i likhet med Vård 77, som en angelägen uppgift att erbjuda sjuksköterskor den kompletterande utbild­ning i psykiatri som kan fordras för ledande tjänster inom psykiatrisk vård. Det bör enligt min mening kunna ske genom att inriktningen mot psykiatrisk vård på den allmänna utbildningslinjen utformas på sådani sätt att kompletteringen kan hämtas från linjen. Jag förutsätter således att be­rörda högskolemyndigheter utvecklar en lämplig kurs som kan erbjudas personer med genomgången hälso- och sjukvårdslinje eller motsvarande nuvarande utbildning.

Vad jag nu har förordat bör skapa förutsättningar för högskolan att bidra till alt tillgodose samhällets behov av utbildade fördel kvalificerade arbe­tet i psykiatrisk vård och för att olika personalgrupper ges likvärdiga förut­sättningar att skaffa en för ändamålet väl avpassad utbildning.

Jag vill i detta sammanhang peka på en utbildning som kan lämpa sig för personer med genomgången hälso- och sjukvårdslinje och som önskar vidareutbilda sig inom området för arbetsledning och administration. Jag har erfarit att sådan utbildning i dag erbjuds som enstaka kurser på ett fler­tal orter.

Innan jag avslutar min behandling av hälso- och sjukvårdslinjen vill jag redan här anmäla att jag i det följande kommer att förorda atl utbildning för röntgendiagnostik och radioterapi om 90 poäng anordnas inom denna utbildningslinje.

Sammanfattningsvis innebär mitt förslag att en hälso- och sjukvårdslinje bör inrättas och att denna bör omfatta 80-90 poäng. Vidare bör påbygg­nadslinjer finnas i aneslesi- och intensivvård om 40 poäng, obstetrisk och gynekologisk vård om 50 poäng, hälso- och sjukvård för barn om 40 po­äng, öppen hälso- och sjukvård om 30 poäng samt i orioptik om 40 poäng. Dessa linjer skall bygga på genomgången grundutbildningjämte yrkeserfa­renhet om minst sex månader resp. två år när det gäller öppen hälso- och sjukvård.

Mina förslag rörande hälso- och sjukvårdslinjen får också vissa konse­kvenser beträffande formema för medelstilldelningen för vårdutbildning­arna inom den kommunala högskolan.  Medel lill sjukskölerskeutbild-

Prop. 1978/79:197

38

ningen anvisas f n, som etl schablonbelopp lill huvudmannen för utbild­ningen, medan medel för de övriga utbildningar som nu föreslås inordnade i hälso- och sjukvårdslinjen anvisas i huvudsak enligt de regler som gäller för bidrag till gymnasieskolan. Jag återkommer i del följande till dessa frå­gor.

2.4.3 Hörselvårdslinjen

Hörselvårdslinjen skall enligt förslaget anordnas så att den studerande skaffar sig kunskaper och färdigheter för yrkesutövning vid audiologisk avdelning och hörcentral. Utbildningen föresläs få i huvudsak samma mål som nuvarande utbildning på hörselvårdsassistentlinjen, nämligen att ge kunskap om den hörande och den hörselskadade människans beteende och reaktionsmönster och om de sjukdomar som inverkar på hörselförmågan saml de behandlingar som ingår i hörselvård. I de riktlinjer som anges för utvecklingen av den föreslagna utbildningen framhålls bl. a. behovet av att i denna också ingår kunskaper som syftar lill atl förebygga uppkomsten av hörselskador. Hörselvårdsassistentlinjen omfatlar för närvarande 80 po­äng. Som jag tidigare har redovisat föreslår Vård 77 att genomgången vårdlinje skall krävas för tillträde till den nya hörselvårdslinjen. Vård 77 anser all högskoleutbildningen därför kan kortas av med 20 poäng.

För egen del får jag anföra följande.

Genom beslut vid 1976/77 års riksmöte förlängdes hörselvårdsassistent-utbildningen med ett år lill alt omfatta två år eller 80 poäng (prop. 1976/77:59, UbU 1976/77:20. rskr 1976/77:246). Samtliga ämnen som tidi­gare ingick i utbildningen utökades dä väsentligt. Vidare tillkom vissa nya ämnen som pedagogik, administration och arbetsledning, matematik och psykoakustik. Nuvarande utbildning inleds med en för vissa vårdutbild­ningar gemensam grundkurs om 10 poäng som syftar till alt ge färdigheler i grundläggande omvårdnadskunskap. Den praktiska utbildningen omfattar klinisk praktik på vårdcentral, hörcentral och audiologisk avdelning.

Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig över förslaget om ny hör-selvårdslinje. UHÄ tillstyrker och framhåller att en samordning på sikt bör eftersträvas av den berörda utbildningen med utbildningar inom rösl-och talvård. Vidare påpekas att grundutbildning av hörselvårdsassislenter är synnerligen angelägen i dagens läge då påbyggnadsutbildning saknas. TCO tillstyrker att hörselvårdslinjen bör vara en självständig linje men finner det omöjligt att tillstyrka att utbildningen endast skall omfatta 60 po­äng. SACO/SR finner förslaget alt reducera hörselvårdsassistentlinjen från 80 till 60 poäng orealistiskt och anser alt förkunskaper i matematik, fysik och engelska är mycket väsentliga för utbildningen.

Jag delar TCO:s och SACO/SR:s uppfattning om behovet av bibehållen längd på denna utbildning. Jag vill bl. a. peka på att hörselvårdsassislenter förväntas få ökade uppgifter inom bl. a. skolan, åldringsvården och före-

Prop. 1978/79:197

39

lagshälsovården. Jag förordar sålunda atl hörselvårdslinjen skall ersätta hörselvårdsassistentlinjen. Linjen bör omfatta 80 poäng.

När del gäller anknytningen lill gymnasieskolan har jag tagit intryck av remissopinionen och anser att de studerande bör kunna vinna tillträde till utbildningen efter alternativa studievägar. Gymnasieskolans vårdlinje och linjer med kunskaper motsvarande sociala linjen i gymnasieskolan anser jag bör kunna tillgodose kraven på särskilda förkunskaper för antagning till hörselvårdslinjen. Naturvetenskaplig och teknisk linje bör således även kunna vara grund för denna linje i högskolan. Utbildningsinnehållet bör organiseras sä alt de som genomgått vårdlinjen eller motsvarande in­ledningsvis studerar ämnen med naturvetenskaplig inriktning medan övri­ga studerar värdkunskap och får vårdpraktik,

I anslulning till min behandling av hörselvårdslinjen vill jag la upp en fråga som rör delvis besläktade utbildningar, nämligen dem inom röst- och lalvårdsområdet. Inom detla fält finns dels logopedlinjen, dels speciallä­rarutbildningen till talpedagog. Förslag har lidigare lagts fram om alt inrät­ta s, k, logonomutbildning.

Värd 77 har, bl. a, på grundval av en skrivelse från dåvarande universi-leiskanslersämbetet (UKÄ) lill regeringen år 1976, berört frågan om hur detta utbildningsområde kan komma att utvecklas.

Vård 77 har framhållil behovel av samordning av de berörda utbildning­ama och avvisar, liksom på sin tid UKÄ. tanken på att inrätta en helt ny ulbildning inom området, Ulredningen framhåller också att del är viktigt atl man i en framtida översyn av utbildningarna uppmärksammar möjliga och lämpliga anknytningar till hörselvårdslinjen.

Som jag har anfört har UHÄ i sitt remissvar återkommit till behovel av den sist nämnda samordningen. Den bör enligt min mening bedömas uli­från en innehållsmässigt och studieorganisaloriskt mer samlad syn på ut­bildningsbehovet inom röst- och lalvårdområdet. Det kan enligt min be­dömning sättas ifråga om hithörande utbildningar, som förbereder de stu­derande för viktiga arbetsuppgifter inom vård och undervisning, inte leder lill onödigt snäva yrkesfunktioner. Det bör åtminstone prövas om utbild­ningarna kan samordnas i någon del. Det ankommer på UHÄ att ta erfor­derliga initiativ i denna fråga.

2.4.4 Medicinska servicehnjen

De utbildningar som idag motsvarar den av Vård 77 föreslagna medicin­ska servicelinjen är laboralorieassistenilinjen och medicinska assislentlin­jen vardera om 100 poäng, Laboralorieassistenilinjen har inriktningar mot fem områden, nämligen gren för biokemiskt- medicinskt kemiskt laborato­rium, gren för kliniskt- kemiskt laboratorium, gren för mikrobiologiskt la­boratorium, gren för histopatologiskt laboratorium och gren för kliniskl-fysiologiskl laboratorium, I samband med högskolereformen förlängdes

Prop. 1978/79:197

40

utbildningstiden för vissa grenai'. Del gemensamma innehållet i de fem ut­bildningarna breddades också lill alt omfatta ca en är. Syftet var främst atl öka rörligheten mellan resp. funktionsområden och att i viss utsträckning minska behovet av kompletteringskurser. Den nuvarande medicinska as­sistentlinjen är delad i gren för radioterapi resp. röntgendiagnoslik. Båda grenarna omfaltar 100 poäng. Innehållet är till slor del gemensamt. Ulbild­ningarna moderniserades i samband med inordnandet i högskolan.

Den medicinska servicelinjen föreslås av Vård 77 få sju varianter och omfatta 90 poäng. Den inleds enligt förslaget dels med en grundkurs som är gemensam med övriga linjer och dels med kurser som är gemensamma för samtliga varianter inom linjen. I ett första steg föreslås linjen uppdelad i huvudområdena röntgendiagnoslik och radioterapi resp. laboralorieområ-del. I ell andra steg föreslås utbildningen inriktas mot avgränsade verk­samhetsområden, röntgendiagnoslik och radioterapi, resp. hislopatolo-giskt. kliniskt fysiologiskt, kliniskt kemiskt, mikrobiologiskt och bioke-miskt-medicinskt kemiskt laboratorium. Vidare föreslås kurser i blod­gruppsserologi och klinisk cytologi.

Linjen syftar enligt förslaget till en större bredd än idag och bör därför snarare inriktas mot ett funktionsområde än etl yrke. Härigenom får de studerande en utbildning mol ett visst funktionsområde samtidigt som de får möjlighet att bredda sitt kompetensområde och att förbereda en even­tuell senare övergång till någol närliggande område utan alltför omfattan­de kompletteringar.

Remissinstansema delar utredningens uppfattning att den medicinska utvecklingen förutsätter goda kunskaper i naturvetenskapliga och tekniska ämnen hos de studerande på medicinska servicelinjen. En viss osäkerhet finns i remissopinionen om kravet pä naturvetenskapligt innehåll i utbild­ningen i förhållande till den treåriga naturvetenskapliga linjen i gymnasie­skolan. UHÄ gör bedömningen atl del därför är svårt att ta ställning till den föreslagna utbildningslinjens omfattning och innehåll. Förslaget att gruppera sju varianter inom en och samma linje har mötts av en blandad remissopinion. SÖ anser att de föreslagna varianterna motsvarar de områ­den som medicinsk service omfattar enligt socialstyrelsens utredning från 1975 och tillstyrker därför förslaget lill organisation av linjen. UHÄ, SACO/SR och TCO tillstyrker förslaget atl varianterna för laboralorieom-rådel hänförs till en linje. Varianlen för radioterapi och röntgendiagnostik bör däremot enligt UHÄ anordnas inom hälso- och sjukvårdslinjen. När det gäller den föreslagna utbildningstiden tillstyrks den av flera remissin­stanser, medan däremot bl. a. SACO/SR, TCO och Laboratorieassistent-elevföreningen avstyrker en utbildning om 90 poäng.

Vård 77 föreslår att gymnasieskolans vårdlinje skall utgöra grund för den medicinska servicelinjen. Flera remissinslanser har, som jag nyss anförde, avvisat delta förslag. För egen del har jag övervägt möjligheten att linjen organiseras på ett sådant sätt att de studerande kan vinna tillträde lill ut-

Prop. 1978/79:197

41

bildningen på alternativa studievägar. Enligt min bedömning bördetta va­ra möjligt. Jag vill nämna att mina förslag beträffande hörselvårdslinjen och rehabiliteringslinjen har samma principiella innebörd. Både gymnasie­skolans vårdlinje och linjer med kunskaper motsvarande sociala linjen bör enligl min mening kunna tillgodose kraven på särskilda förkunskaper för antagning till medicinska servicelinjen. Naturvetenskaplig och teknisk lin­je bör således även kunna vara grund för denna linje i högskolan. Utbild­ningsinnehållet bör organiseras så all de som genomgålt vårdlinjen eller motsvarande inledningsvis studerar ämnen med naturvetenskaplig inrikt­ning medan övriga studerar vårdkunskap och får vårdpraktik.

Den föreslagna utbildningstiden har fått kritik från vissa remissinstan­ser. Jag har förståelse för de synpunkter som framförts. Jag anser dock alt den allmänna höjningen av utbildningarna i behörighetshänseende i kom­bination med den grund jag har angett för att bedöma behovet av särkilda förkunskapskrav bör skapa förutsättningar för att inom ramen för 90 po­äng ge de studerande minst de kunskaper och färdigheter som nuvarande utbildning ger.

Den modell för utbildningens organisation som Vård 77 har låtit utarbeta syfiar bl. a. lill all underlälta för de studerande att efter genomgången ul­bildning verka inom ett brett arbetsområde. Jag räknar med atl Vård77:s modell kommer alt utgöra en utgångspunkt för högskolemyndighetemas överväganden i arbetet med den mer detaljerade utformningen av utbild­ningen.

Vård 77 har fört en diskussion om i vilken utsträckning utbildning för yrkesverksamhet inom röntgendiagnostik och radioterapi hör hemma inom det medicinska serviceområdet. Utredningen konstaterar, att de arbets­uppgifter som hör samman med dessa båda yrkesverksamheter åierfinns inom såväl omvårdnadsarbetet som inom det mer tekniska undersöknings-och behandlingsområdet. Utredningen har redovisat goda skäl föratt hän­föra utbildningarna till antingen hälso- och sjukvårdslinjen eller medicin­ska servicelinjen. Den stannar slutligen för del senare alternativet. Svå­righeten alt entydigt föra utbildningen för röntgendiagnostik och radiote­rapi lill någon av de nämnda linjema återspeglas i den splittrade remiss­opinionen.

För egen del får jag anföra följande. Syftet med att dela in högskoleut­bildning i linjer är bl. a. att skapa ändamålsenliga studieorganisatoriska ra­mar för atl utveckla en utbildning inriktad mol ett visst yrkesområde eller en viss sektor av arbetslivet. Vid en linjeindelning av utbildningar som har närliggande mål på arbetsmarknaden är del naturligt att det ibland kan vara svårt att avgöra till vilken linje en viss ulbildning skall hänföras. Rönt­gendiagnoslik och radioterapi är sådana fall. Jag vill i detta sammanhang erinra om en av Vård 77:s centrala utgångspunkter för dess förslag till stu­dieorganisation, nämligenbehovet av att skapa en sådan samverkan mellan samtliga berörda utbildningslinjer att del blir möjligt all utveckla inslag av

Prop. 1978/79:197

42

gemensamt ulbildningssloff och en viss gemensam referensram för de ut­bildade. Detta är av särskild betydelse för hälso- och sjukvårdslinjen och medicinska servicelinjen inom vilka personalgrupper skall utbildas som förutsätts nära samverka i vårdarbetet. Det är enligl min mening en ytterst angelägen uppgift för berörda högskolemyndigheter att skapa förutsätt­ningar för den samverkan över linjegränser som fordras för att det skall vara möjligt alt i utbildningen lägga en god grund för samarbete mellan oli­ka yrkesgrupper inom vården.

Mot denna bakgrund är enligl min mening frågan om vilken linje rönt-gendiagnostik och radioterapi skall tillhöra inte av den betydelse som den delvis har tillmätts i yttranden över utredningens förslag. För egen del fäs­terjag vikt vid att de som ulbildas i röntgendiagnoslik och radioterapi i si­na yrken skall ta hand om svårt sjuka patienter. De behöver därför en så­dan träning i omvårdnadsarbete som bäst tillgodoses inom hälso-och sjuk­vårdslinjen. Jag förordar därför atl en studieväg med inriktning mol rönt-gendiagnostik och radioterapi om 90 poäng inrättas inom hälso- och sjuk­vårdslinjen. Härav följer, all gymnasieskolans vårdlinje bör utgöra grund också för denna utbildning.

När det slutligen gäller de föreslagna kurserna i blodgruppsserologi och klinisk cytologi har några remissinstanser pekat på behov av förlängning av dessa. Jag delar utredningens uppfattning att utbildningen i klinisk cy­tologi även fortsättningsvis bör omfatta 24 poäng liksom att den i blod­gruppsserologi bör omfatta sex poäng. De bör organiseras som påbygg­nadslinjer.

2.4.5 Rehahiliteringslinjen

Nuvarande arhetsterapeuiuthildning som är treårig syfiar lill all ge kun­skap och färdighet som fordras för arbetsterapeulisk verksamhei inom öp­pen och sluten hälso- och sjukvård samt arbete inom social service och omvårdnad. Den är till sitt innehåll delvis besläktad med utbildningen av sjukgymnaster. I samband med att utbildningen år 1977 inordnades i hög­skolan slopades inträdeskravet på vårdpraktik och viss omfördelning av innehållet genomfördes. Denna omfördelning gör det möjligt att genomföra en samläsning för arbetsterapeutlinjen och sjukgymnastlinjen dels i en in­ledande grundkurs om 10 poäng, dels i studier omfattande ytteriigare 15 poäng. Den inledande grundkursen syftar bl. a. till att ge färdighet i grund­läggande omvårdnadskunskap.

Flertalet arbetsterapeuter arbetar inom sjukvården, främst kroppssjuk­vården. En del arbetar inom den rehabiliteringsverksamhet som bedrivs av landstingen och inom kommunemas åldringsvård och fritidsverksam­het. Ett mindre antal arbetar vid kriminalvårdsanstalter.

Sjukgymnastutbildningen syftar till atl ge den kunskap och färdighet som fordras för arbete som legitimerad sjukgymnast.

Prop. 1978/79:197

43

Före den I juli 1977 omfattade utbildningen två år. I samband med in­ordnandet av utbildningen i högskolan förlängdes utbildningstiden med en termin och inträdeskravet på vårdpraktik slopades även för denna ulbild­ning. Till grund för utarbetande av nya utbildningsplaner och kursplaner låg den läroplan för motsvarande utbildning i gymnasieskolan som har till­ämpats i Uppsala fr. o. m. höstterminen 1976. Den sistnämnda utbildning­en om fem terminer var utformad i huvudsaklig överensstämmelse med 1968 års ulbildningsutrednings (U 68) förslag i belänkandet (SOU 1973:58) Högskoleutbildning - hälso- och sjukvårdslinje m. m.

I och med all sjukgymnaslulbildningen förlängdes förstärktes inslagen i denna rörande beteendevetenskap, adminislralion och arbetsledning samt den kliniska praktiken i utbildningen.

Flertalet sjukgymnaster är knutna lill landstingskommunemas vårdin­rättningar eller annan offentlig inrättning. Drygt en fjärdedel är privat­praktiserande medan en mindre del arbetar i industrier och andra företag.

Vård 77 föreslår att nuvarande arbelsterapeutlinje och sjukgymnastlinje förs samman till en linje, rehabiliteringslinjen, med två varianler. Flertalet remissinslanser stöder förslaget. Det är ett uttryck för att arbetsterapi och sjukgymnastik är två behandlingsformer som kompletterar varandra i ar­betet för samma mål. Jag biträder förslaget och förordar alltså atl en reha­biliteringslinje kommer till stånd.

Utredningen har angett nästan identiska målformuleringar för de båda utbildningarna. Flera remissinstanser, däribland socialstyrelsen, anser alt de diffusa målformuleringarna kan leda till att arbetsterapeut/sjukgymnast kan komma atl framstå som synonyma begrepp. Jag vill därför betona nödvändigheten av att i det fortsatta utbildningsplanearbetet åsiadkomma en lämpligare avvägning mellan gemensamt och yrkesspecifikl utbild­ningsinnehåll.

Utredningen föreslår all gymnasieskolans vårdlinje skall läggas till grund för rehabiliteringslinjen. Därmed anser Vård 77 sig ha grund för att avkorta var och en av de nuvarande båda linjerna med 10 poäng. 1 fråga om arbetsterapeututbildningen anser Vård 77 dessutom att det inle finns skäl för att denna utbildning - som till sitt innehåll är besläktad med sjukgym­naslulbildningen - skall ha en längre utbildningstid. Utredningen föreslår därför att sjukgymnastutbildningen blir 90 poäng och arbetsterapeututbild­ningen 100 poäng.

Remissinstansema har olika uppfattning om vilka förkunskaper som är de mest lämpliga för studier inom rehabiliteringslinjen. Vård77:s förslag om atl vårdlinjen skall vara den linje i gymnasieskolan där kraven för sär­skild behörighet tillgodoses stöds inte av majoriteten bland remissinstan­sema. Förslag som framställs är att behörighel skall kunna uppnås också pä social linje eller naturvetenskaplig linje. I fråga om utbildningens längd anser remissinstanserna genomgående alt man antingen bör behålla da­gens poängtal eller åtminstone hålla frågan öppen tills nuvarande utbild­ningar har utvärderats.

Prop. 1978/79:197

44

Remissinstansema har övertygat mig om att även annan utbildning än gymnasieskolans vårdlinje bör kunna ligga till grund för rehabiliteringslin­jen. Arbetsterapeut- och sjukgymnastutbildningen har förutom inriktning­en mot vårdområdet även ett tämligen slorl inslag av naturvetenskapliga ämnen. Kunskaper motsvarande den sociala linjen i gymnasieskolan skul­le därför enligt min mening ge en i detta avseende tillräcklig och god bas för de studerande på rehabiliteringslinjen. Därav följer naturligtvis att också naturvetenskaplig eller teknisk linje ger en sådan bas.

Samtidigt finner jag del svårt att godta alt inte vårdlinjen skulle ge vär­defulla kunskaper för studier inom ett sådant vårdområde som rehabilite­ring. Undervisningen på rehabiliteringslinjen bör därför organiseras så att de som har genomgått vårdlinjen eller motsvarande inledningsvis studerar ämnen med naturvetenskaplig inriktning, medan övriga studerar vårdkun­skap och får vårdpraktik.

Med denna uppbyggnad av linjen anserjag att sjukgymnastutbildningen bör behålla den längd den har idag. För detta talar också de framtida ar-betsuppgiftema för denna personalgrupp.

I fråga om arbetsterapeututbildningen vill jag framhålla följande. I sam­band med högskolereformen år 1977 förnyades arbetsterapeututbildningen delvis. Den bör nu ses över i sin helhet. En stor del av utbildningen består av träning av de olika tekniker som används som hjälpmedel i behand­lingsarbetet. Teknikutbildningen bör i ökad omfattning inriktas även på arbetsterapeutens roll som expert och rådgivare till biträdande personal. Mot bakgrund av bl. a. teknikemas ändrade inriktning bör vid översynen av utbildningen särskilt övervägas en förkortning av utbildningstiden i den omfattning utredningen har föreslagit. Detta innebär att utbildningstiden blir densamma som för de blivande sjukgymnasterna. Jag utgår frän att SÖ och UHÄ lägger fram förslag härom i så god tid att rehabiliteringslinjen kan inrättas den I juli 1982.

Jag går nu över till frågan om vidareutbildning. Med undantag av den ämnesfördjupning som ges i vårdlärarutbildningen saknar arbetsterapeuter och sjukgymnaster vidareutbildningsmöjligheter. Inom sjukgymnasternas och arbetsterapeuternas egna organisationer bedrivs ell omfattande vida-reulbildningsarbele i syfte atl ge fördjupade kunskaper inom centrala äm­nesområden. Principiellt anser Vård 77 det önskvärt att vidareutbildning bedrivs i samhällets regi och atl ett syslem för vidareutbildning utvecklas successivt med utgångspunkt i de lokall upplevda behoven.

Flera remissinslanser tar upp behovet av vidareutbildning för arbetste­rapeuter och sjukgymnaster. SACO/SR ger exempel på områden där vida­reutbildning behövs, nämligen habilitering, psykiatrisk sjukvård, förelags­hälsovård och primärvård.

I och med högskolereformen har förutsättningar skapats för all bereda berörda grupper andra vidareutbildningsallemativ än lärarutbildning. Det­la kan ske i form av enstaka kurser.

Prop. 1978/79:197

45

Jag delar Vård77:s uppfattning att utvecklingen inom arbetsterapeuter­nas och sjukgymnasternas yrkesområden motiverar atl vidareutbildnings-möiligheterna vidgas för dessa grupper. Jag utgår från atl berörda högsko­lemyndigheter påbörjar ell planeringsarbete i detta syfte. Jag är emellertid inte beredd att förorda att särskilda resurser nu sätts av för vidareutbild­ning. Den allvarliga brist på utbildad personal som föreligger inom detta område kräver enligl min beslämda mening att en kvantitativ utbyggnad av rehabiliteringslinjen kommer i första hand. Jag återkommer strax lill denna fråga.

Även med en ökning av antalet utbildningsplatser på rehabiliteringslin­jen kommer bristen pä arbetsterapeuter och sjukgymnasteratt kvarstå un­der en lång lid. Mot denna bakgrund vill jag här beröra frågan om biträ­dande personal till arbetsterapeuter och sjukgymnaster.

I dag finns två assisterande personalgrupper med inriklning på rehabili­tering: lerapibiträden och fysiolerapibilräden.

För utbildning av hjälppersonal till arbetsterapeuter (lerapibiträden) finns en specialkurs i gymnasieskolan om en termin. Motsvarande utbild­ning finns även inom arbetsmarknadsutbildningen (AMU) och den kom­munala vuxenutbildningen.

Fysiolerapibilräden (sjukgymnaslbiträden) ulbildas inom AMU i en sex veckor lång teoretisk kurs. För tillträde lill nyssnämnda utbildningar krävs sjukvårdsbilrädesulbildning jämle praktik.

Hjälppersonalutbildningen bör även fortsättningsvis vara en gymnasial Ulbildning. Efter vad jag har inhämtat pågår inom SÖ etl arbete med att kartlägga om och i vilken utsträckning en samordning av nuvarande ut­bildningar för dessa personalgrupper kan genomföras. Frågan om olika grupper av hjälppersonal inom bl. a. rehabiliteringen och deras arbetsupp­gifter kommer enligt vad jag inhämtat att behandlas av ulredningen om sjukvårdens inre organisation (SIO).

Avslutningsvis vill jag ta upp frågan om huvudmannaskapet för sjuk­gymnastutbildningen.

Vård 77 har sett över nuvarande förhållanden inom sjukgymnastutbild­ningen för att utreda i vad mån det finns skäl för ett ändrat huvudmanna­skap. Några vägande skäl för en förändring har därvid inte kommit fram. Värd 77 föreslår därför ingen ändring i fråga om huvudmannaskapet intill dess huvudmannaskapsfrågan prövats för samtliga vårdutbildningar.

Som jag förut berört tillkallade jag i juli 1978 en utredning för atl se över frågan om enhetligt huvudmannaskap för högskolan (U 1978:16, Dir 1978:77). Med del ställningstagande som Värd 77 har kommit fram till finns det ingen anledning att föregripa utredningens arbete. Jag förutsätter att den lar del av det utredningsmaterial som Vård 77 grundade sitt ställ­ningstagande på.

Prop. 1978/79:197

46

2.4.6 Sociala servicelinjen

Utbildningen på sociala servicelinjen är inriktad mol grundläggande häl­so-. sjuk- och socialvård, handikappvård saml socialt utrednings- och be­handlingsarbete. Linjen omfattar 100 poäng (2,5 år). En avkortad studie­gång om 60 poäng finns för hemvårdare, undersköterskor och studerande från vissa grenar på gymnasieskolans vårdlinje.

Den av Vård 77 föreslagna sociala servicelinjen avses bygga på vårdlin­jen i gymnasieskolan och syfta till alt utbilda för etl större och bredare ar­betsfält än vad den gör i dag. Det gäller främst områdena 1. hemtjänst och äldreomsorg, 2. verksamhet bland personer med sociala avvikelser och 3. verksamhet bland psykiskt utvecklingsstörda. Utbildningen föresläs få tre inriktningar som svarar mot dessa verksamheter. Av dem svarar den första i stort mot det område som dagens utbildning syftar till. För att de stude­rande skall kunna tillgodogöra sig kunskaper och färdigheter för verksam­het på ledande befattningar inom samtliga dessa områden måste sociala servicelinjen enligt utredningen omfatta 80 poäng. Med hänvisning lill di­rektivens föreskrift om att dagens utbildningstider bör hållas föreslår ul­redningen en utbildning om 60 poäng med en delvis annan utformning. Förslaget innebär vidare att den nya sociala serviceutbildningen om 60 po­äng skall vara en allmän linje inom sektom för utbildning för administrati­va, ekonomiska och sociala yrken. Utredningen betonar att detta inle får innebära att man begränsar möjligheterna alt i utbildningen innefatta mo­ment i hälso- och sjukvård i lämplig omfattning.

Remissinstansema delar i allmänhet utredningens allmänna bedömning att utbildningen borde syfta lill att utbilda för ett bredare arbetsfält än den gör i dag. Många är tveksamma till om en ny utbildning med ett bredare ar­betsfält kan uppnås efter en utbildning om 60 poäng. De föreslår därför att uppläggningen av utbildningen övervägs ytterligare i syfte atl förlänga den till att omfatta 80 poäng. Några remissinstanser anser atl utbildningen bör bygga på en blivande social servicelinje i gymnasieskolan. För egen del får jag anföra följande.

I samband med högskolereformen modemiserades utbildningen inom det sociala serviceområdet. Utbildningen, som tidigare i hög grad var in­riktad på kvalificerad sjukvård, försköts då mot de öppnare behandlings-och boendeformer som utvecklats inom åldringsvården. Syftet var att sö­ka täcka behov hos även andra åldersgrupper än åldringar, nämligen psy­kiskt, fysiskt och socialt handikappade, barnfamiljer samt grupper med särskilda behov. I utbildningen kom därför atl ingå ett ökat inslag av admi­nistration och arbetsledning, psykologi, sociologi och socialmedicin. Ut­bildningen fick även ett eget s. k. karaktärsämne, social service.

Det sociala arbetet i framliden kommer atl präglas av en förskjutning mol förebyggande och allmänt servieeinriktade insatser. Socialvårdens servicekaraktär kommer att bli mer tydlig. Från att främst ha gällt handi­kappade, pensionärer och barnfamiljer riktas den nu också mot andra mål-

Prop. 1978/79:197

47

grupper. Det sker en successiv utveckling från institutionsvård till vård och behandling i öppna former. Samtidigt övergår arbetsorganisationen och insiiiuiionsvården från en hierarkisk organisation till arbetslag och mer grupparbete.

För atl göra del möjligt alt arbeta efter de intentioner och syften som so­cialutredningen har angett för den framtida socialtjänsten i sitt slutbetän­kande (SOU 1977:40) Socialtjänst och socialförsäkringstillägg måste olika personalgrupper inom socialvården få vissa gemensamma grundläggande kunskaper. Utbildningarna lill bl. a. socialassistent och psykolog kan där­för komma att beröras av mina förslag till riktlinjer för den sociala service­linjen. Jag vill i detta sammanhang nämna att den framtida dimensione­ringen av nyss nämnda utbildningar bör bedömas gemensamt.

Del förslag till ny social serviceutbildning som Vård 77 har lagt fram in­nebär ytterligare ett steg i riktning mot en breddad ulbildningsväg. Jag de­lar remissinstansernas positiva syn på förslaget att låta linjen täcka också behov av ulbildning för verksamhei bland personer med sociala avvikelser och bland psykiskt utvecklingsstörda. Jag instämmer vidare i de farhågor som många remissinstanser har yppat och som också ulredningen har pe­kat på, nämligen atl den föreslagna längden på utbildningen inle medger att de studerande bereds möjlighet att inhämta de kunskaper och färdighe­ter som krävs för ledande befattningar inom de avsedda områdena. Jag vill bl. a. peka på del krävande arbetet inom äldreomsorgen, utvecklingen inom omsorgsverksamheten och den nya sociallagstiftningen. Jag anser det därför motiverat att utbildningens uppläggning och dess längd prövas ånyo. Det bör ske med utgångspunkt i Vård 77:s förslag till specialiseringar och i en utbildningslid om 80 poäng (två år), I en sådan översyn bör ingå en prövning av vilken gymnasial bakgrund de studerande lämpligen bör ha. Utöver vårdlinjen bör den sociala linjen kunna utgöra alternativ.

Förslaget att överföra sociala servicelinjen till sektom för utbildning för administrativa, ekonomiska och sociala yrken har mötts av en splittrad re­missopinion. Socialstyrelsen anser att tyngdpunkten hos den sociala ser­viceutbildningen bör vara förlagd lill social verksamhet. Socialstyrelsen stryker dock samtidigt under angelägenheten av alt kunskaper i erforder­lig utsträckning också förmedlas från hälso- och sjukvårdslinjen. UHÄ:s bedömning är att ett statligt huvudmannaskap för sociala servicelinjen är en förutsättning för linjens långsiktiga utveckling och anknytning till so­ciala linjen. Landstingsförbundet har motsatt uppfattning. Kommunför­bundet anser att ett överförande av huvudmannaskapet till staten, förut­om sekiorsskifte, är nödvändigt för alt säkra kvaliteten i utbildningen och en anknytning till sociala linjen i gymnasieskolan,

I likhet med ett stort antal remissinstanser anserjag atl frågan om den sociala servicelinjens sektorstitlhörighet bör utredas ytterligare. Delvis rör det sig här om var tyngdpunkten i utbildningen skall ligga. Jag vill dock stryka under att en utbildning som den aktuella under alla omständigheter

Prop. 1978/79:197

48

måste knyta an till både hälso- och sjukvården och socialvården. Frågan vilken yrkesutbildningssektor utbildningen skall höra till är heller inte av grundläggande betydelse. Vilka utbildningar som skall tillhöra en viss sek­tor måste alltid kunna omprövas. Min förelrädare har också strukit under atl sektorsindelningen under inga villkor får bli ett hinder för all försöka tillvarata de samband som kan finnas mellan olika utbildningar (prop. 1975:9, UbU 1975:17, rskr 1975:179).

Några remissinstanser har i anslutning till den sociala servicelinjen tagit upp socialpedagogutbildningen. Denna ulbildning anordnas som lokal lin­je i Stockholm och Malmö. Utbildningen är treårig och förbereder de stu­derande för arbete inom insiiiuiionsvården med bam och ungdomar som har särskilda behov av stöd och omsorger samt inom omsorgsvården.

1 prop. 1976/77:59 om utbildning och forskning inom högskolan m. m. (s. 310) förordade jag att socialpedagoglinjen tills vidare borde anordnas som lokal linje och atl belräffande utbildningen i Stockholm Allmänna barnhu­set tills vidare skulle kvarstå som huvudman.

1 remissyttrandena över Vård 77:s betänkande har SFS krävt att social­pedagoglinjen blir en allmän utbildningslinje. TCO för fram samma förslag och anser också att sektorstillhörigheien liksom utbildningens längd bör prövas. TCO anser att utbildningen innehållsmässigt bör kunna samord­nas med sociala linjen och sociala servicelinjen.

Som jag har anfört anordnas socialpedagogutbildningen tills vidare som lokal linje. Jag har nyss förordat atl den sociala servicelinjen utreds vida­re. Det är naturligt atl, som TCO har föreslagil, socialpedagogutbild-ningens ställning och uppläggning tas upp i detla sammanhang. Också frå­gan om del framlida huvudmannaskapet för utbildningen i Stockholm bör prövas i anslutning härtill, varvid samråd bör ske med den nyssnämnda huvudmannaskapsutredningen.

Beträffande sociala servicelinjen och socialpedagogutbildningen anser jag sammanfattningsvis att en rad frågor behöver utredas vidare innan ut­bildningama kan få sin mer slutliga utformning. Jag avser att senare åter­komma till regeringen med förslag om ett uppdrag till UHÄ och SÖ i de frågor som jag här har tagit upp. Jag utgår från atl myndigheterna kan läg­ga fram förslag i dessa frågor i sådan tid att en reformerad utbildning kan träda i kraft den I juli 1982.

2.4.7 Sammanfattning

Det förslag till studieorganisation som jag har lagt fram i det föregående innebär sammanfattningsvis alt följande nuvarande allmänna utbildnings­linjer, nämligen hörselvårdsassistentlinjen om 80 poäng, laboralorieassi­stenilinjen om 100 poäng, medicinska assislentlinjen om 100 poäng, oftal­mologassistenllinjen om 80 poäng, operalionsassistenllinjen om 100 poäng och sjuksköterskelinjen om 105 poäng (altemativa studiegångar om 63, 65 och 73 poäng) ersätts av de allmänna linjer som jag anger i det följande.

Prop. 1978/79:197

49

Nuvurunde påbyggnadslinjer, nämligen blodgruppsserologi och hemotera­pi I

-II

I om 6 poäng, klinisk cytologi om 24 poäng, ortoptislutbildningen om 40 poäng och vidareutbildning av sjuksköterskor om högst 50 poäng er-sätls av de påbyggnadslinjer som jag anger i det följande.

Som jag har nämnt i det föregående bör sociala servicelinjen och rehabi­literingslinjen utredas ytteriigare. Sociala servicelinjen omfattar i dag 100 poäng med en alternativ studiegång om 60 poäng. Den föreslagna rehabili­teringslinjen motsvaras i dag av sjukgymnastlinjen om 100 poäng och arbelsterapeutlinjen om 120 poäng med en alternativ studiegång om 80 poäng.

Jug förordar således dels att följande allmänna utbildningslinjer inrättas den I juli 1982, nämligen hälso- och sjukvårdslinjen om 80/90 poäng, hör­selvårdslinjen om 80 poäng och medicinska servicelinjen om 90 poäng samt dels alt följande påbyggnadslinjer inrättas den I juli 1982, nämligen öppen hälso- och sjukvård om 30 poäng, hälso- och sjukvård för bam om 40 poäng, obstetrisk och gynekologisk vård om 50 poäng, aneslesi- och in­tensivvård om 40 poäng, ortoptik om 40 poäng, klinisk cytologi om 24 po­äng samt blodgruppsserologi om 6 poäng.

Jag avser atl senare återkomma till regeringen med förslag belräffande rehabiliteringslinjen och sociala servicelinjen i sådan tid alt dessa båda kan inrättas den I juli 1982,

2.5 Dimensionering av sjukgymnastutbildningen

F.n, föreligger stor brist på sjukgymnaster. Enligt socialstyrelsens vårdpersonalprogram från juni 1978 tyder prognoser på att antalet yrkes­verksamma sjukgymnaster år 1982 kommer att uppgå lill drygt 4 800. Ef­terfrågan vid motsvarande tidpunkt har uppskattats till ca 5 400, dvs. en brist på ca 600. Med en oförändrad dimensionering av utbildningen och om nuvarande yrkesverksamhetsgrad består, kommer den brist som har be­räknats för är 1982 inte atl vara avvecklad förrän in på 1990-talet.

1 detla sammanhang bör även yrkesverksamhetsgraden kommenteras. För aren 1976 och 1977 kan för övrig vårdpersonal konstateras en i stort sen oförändrad yrkesverksamhetsgrad, medan en minskning har skett för sjukgymnasterna. Antalel arbetsmånader per registrerad sjukgymnast var år 1976 endast 5.01 och år 1977 4,73. Yrkesverksamhetsgraden hos ar­betsterapeuter beräknas ligga avsevärt högre.

1 årets budgetproposition (prop. 1978/79:100 bil. 12 s. 474) har jag stru­kit under det nödvändiga i att en snabb utbyggnad av utbildningen kom­mer lill stånd. Jag återkommer nu till denna fråga.

Vård 77 föreslår ålgärder för att öka utbildningsvolymen och för alt sprida utbildningen till nya orter och därmed jämnare över landet. Utred­ningen föreslår ett handlingsprogram enligt följande.

4   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 197

Prop. 1978/79:197

50

a)

Lokalisera ulbildning till nya orter, bl. a. sådana där arbetsterapeut­utbildning redan finns. I första hand bör orter komma i fråga där förutsätt­ningama är goda för alt särskilt beakta den förebyggande vårdens och långtidssjukvårdens krav på denna typ av utbildning.

b)

Inrätta en tjänst med undervisningsskyldighet på den nya utbildnings­orten men knuten lill respektive institution på någon av de orter, som i dag har sjukgymnastutbildning, för att därigenom erhålla hög och jämn stan­dard pä undervisningen i anatomi och fysiologi samt garantera sambandet med aktuell forskning inom samma område.

c)

Knyta medicinsk specialist som expert till sjukgymnastutbildningen på nya orter enligt mönster från Uppsala med uppgift alt bevaka utbild­ningens intressen inom sjukhusklinikema. Denna funktion kan alternativt byggas in i en befattning.

d)    Utöka kapaciteten på lärarutbildningen för sjukgymnaster och ar­

betsterapeuter bl. a. i anslulning lill orter där ny utbildning skall startas,

e)    Medverka till alt vidga sjukgymnasternas och arbetsterapeutemas

undervisningsområde enligt Vård 77;s förslag beträffande forskningsan­

knytning. Syftet är att göra dessa kategorier beredda att överta eller med­

verka i ledning, planering och undervisning i större utsträckning än f n.

Därmed kan läkares medverkan i utbildningen koncentreras lill avsnitt där

den är helt nödvändig.

f) Genom enstaka kurser ge utbildning till instruktionsgymnaster.

g)    Utveckla formerna för sjukgymnasternas praktiska utbildning bl. a.

inom länssjukvården.

En arbetsgrupp inom UHÄ har lagt fram förslag (UHÄ-rapporl 1978:9) om hur man i mitten av 1980-talet skulle kunna nå upp till en utbildningska­pacitet som i stort svarar mot det beräknade ärliga behovet. Arbetsgrup­pen visar att antagningen till de befintliga utbildningarna skulle kunna ökas avsevärt. I anslutning härtill har UHÄ anmält, att UHÄ avser att läg­ga fram en plan för en kapacitetsökning i sina förslag lill anslagsframställ­ning för budgetåret 1980/81.

Jag anser att alla möjligheter måste tas till vara för att fullfölja strävande­na alt bygga ul sjukgymnastutbildningen. Av vad jag har anfört framgår, atl UHÄ har pekat främst på möjligheten av en ökning på befintliga orter medan däremot Vård 77 lägger vikt vid atl utbildningen anordnas på nya orter och atl länssjukvårdens resurser tas i anspråk. För egen del anserjag att åtgärder av båda slagen bör prövas. Jag vill dock framhålla, alt bristen på sjukgymnaster också har regionala aspekter. Från den synpunkten vo­re en utbyggnad på nya orter mer lillfredsställande. BI, a AMS och SÖ stäl­ler sig bakom en lokalisering till nya orter. Som exempel på sådana vill jag nämna Linköping och också Örebro, vilka redan nu har arbetsterapeutut­bildning.

Vad gäller förslaget att ta i anspråk länssjukvården anserjag atl man bör använda den hiltills outnyttjade praktikresurs som finns där. Framför allt

Prop. 1978/79:197

51

långtidssjukvården men även öppenvården blir viktiga arbetsfält för sjuk­gymnasterna i framtiden. Jag delar Vård77:s uppfattning atl dessa områ­den bör tas in i utbildningen på ett mera medvelel salt. Enligl min bedöm­ning har möjligheterna härtill ökat genom högskolereformen och tillkoms­ten av regionstyrelserna. Dessas uppgift blir här atl främja all utbildnings­resurserna på skilda orter för en och samma utbildning utnyttjas så effek­tivt som möjligt under nära samverkan mellan de lokala utbildningsmyn-dighelema och sjukvårdshuvudmännen.

Tillgången på lärare har hittills varit en begränsande faktor i ansträng­ningarna att utbilda fler sjukgymnaster. Under den sista femårsperioden har utbildats ca 70 lärare för arbetsterapeuter och ca 85 för sjukgymnaster. Trots detta föreligger brist på lärare. Antalet antagningsplatser på arbels­terapeutlinjen är ca 480, dvs. ca 100 fler än på sjukgymnastlinjen. Som framgår av årets budgetproposition (s. 513) är ett troligt skäl lill lärarbris-ten enligt UHÄ:s mening att många studerande på vårdlärarlinjen har be­traktat utbildningen som en vidareutbildning inom sitt område och inte haft för avsikt att bli lärare. Detta i sin tur beror pä att de saknat alternati­va vidareutbildningsmöjligheler inom området. I takt med alt kursutbudet i högskolan ökar är det sannolikt att en ökande andel av dem som söker sig till vårdlärarlinjen också kommer att vara inställda på att bli lärare.

Statsrådet Rodhe har i årets budgetproposition (s. 513) förordat, att vårdlärarlinjen fr. o. m. nästa budgetår skall anordnas även vid universite­ten i Uppsala och Linköping med 24 nybörjarplalser på vardera utbild­ningsorten. Vidare anförs att högskolemyndighelema inom resp. region bör pröva möjligheten att anordna utbildningen så, att den blir mer till­gänglig för sökande inom områden där bristen är som störst.

I arbetsterapeut- och sjukgymnastutbildningarna ingår också ett stort antal läkarlärartimmar, dvs. undervisning som anses böra meddelas av lä­kare. Jag delar Vård77:s uppfattning att det är angeläget att arbetsterape­uter och sjukgymnaster själva i högre grad övertar eller medverkar i ut­bildningen. Det ankommer på högskolemyndighelema att ta initiativ i den­na riktning.

Sammanfattningsvis vill jag framhålla följande. UHÄ och Vård 77 har vi­sat att det finns outnyttjade praktikplalsresurser. Antalet utbildade lärare är tämligen slort även om dessa nu inle är yrkesverksamma som lärare. Arbetsterapeutulbildningen, som har färre utbildade lärare, ungefär sam­ma volym läkarledd undervisning och samma svårigheter att få tillgång till praktikplatser, finns idag inrättad på tio orter medan sjukgymnastutbild­ning finns på fem. Enligl min uppfattning talar därför starka skäl för att en utbyggnad av sjukgymnastlinjen påbörjas omedelbart. Jag utgår från att UHÄ i sina förslag lill anslagsframställning för budgetåret 1980/81 kom­mer med förslag till en sådan utbyggnad.

Prop. 1978/79:197

52

2.6 Forskningsanknytning m. m.

Vårdutbildningarna inom den kommunala högskolan ger i dag inte behö­righel lill forskarutbildning. Även lärarna i dessa utbildningar saknar ofta forskarutbildning eller egen erfarenhet av forskning,

I prop, 1976/77:59 om ulbildning och forskning inom högskolan (UbU 1976/77:20, rskr 1976/77:246) framhöll jag aU strävandena att förverkliga principen om ett samband mellan forskning och grundläggande såväl stat­lig som kommunal högskoleutbildning skall vara en central del i del fort-sälta reform- och utvecklingsarbetet. Jag tillfogade också alt målel kom­mer att nås först på sikt.

En viktig form av forskningsanknytning är att forskningsresultat direkl las till vara i den grundläggande utbildningens innehåll och arbetsformer. Det ankommer på högskolemyndighelema att vidta sådana åtgärder. Se­dan budgetåret 1977/78 har särskilda medel anvisats för att stärka forsk­ningsanknytningen för de utbildningar som inte har anknytning till fast forskningsorganisation. Medlen disponeras av regionstyrelserna för hög­skolan. Regionstyrelsernas redogörelser för denna del av sin verksamhet visar att en stor del av medlen har använts för åtgärder inom vårdområdet. I årets budgetproposition (s. 535) föreslås en kraftig förstärkning av med­len för forskningsanknytning.

Regeringen har nyligen i prop, 1978/79:119 om vissa frågor rörande forskning och forskarutbildning lagt fram förslag om forskningsplanering och forskarutbildning. Vissa förslag i denna proposition är av stort intres­se för de här aktuella vårdutbildningarna. Det gäller bl, a förslaget om änd­rade regler för behörighet till forskarutbildning, I propositionen föreslås att ett system med dels allmän behörighet, dels särskild behörighet ge­nomförs. Kravet för allmän behörighel skall vara studier motsvarande 80 poäng inom allmän, lokal eller individuell utbildningslinje.

Såsom framgår av vad jag tidigare har anfört bör flertalet här berörda ut­bildningar förlängas i förhållande till Vård77:s förslag. Därigenom kom­mer samtliga berörda utbildningslinjer att ge allmän behörighet för tillträ­de till forskarutbildning. Jag vill nämna att den allmänna behörigheten är tänkt att avse behörighet till forskarutbildning inom samlliga fakulteter oberoende av vilken inriktning den behörighetsgivande grundutbildningen har.

Skillnaden mellan allmän och särskild behörighet till forskarutbildning kommer i många fall atl vara stor, I propositionen föreslås därför att sär­skilda "överbryggande kurser" skall komma till stånd för att göra över­gång till forskarutbildning lill en realistisk möjlighet för dem som har all­män men inte särskild behörighet. Vidare föreslås att 2 milj, kr, anvisas bl, a, för att utveckla och pröva sådana kurser.

I anslutning till forskningsanknytningen vill jag även ta upp frågan om försöksverksamhet med integrerad vårdyrkesutbildning. UHÄ har före­slagit atl en försöksverksamhet kommer lill stånd i Linköping.

Prop. 1978/79:197

53

Bukgrunden till LIHÄ:s förslag är bl. a. del arbete som på bred interna­tionell bas under flera år bedrivits inom OECD och dess Cenlre for Educa-tionul Research and Innovation (CERl). Inom CERI har man sedan år 1972 arbetat med de problem som i dag finns när det gäller den högre utbild­ningens relation till hälso- och sjukvården. Vid en konferens i Paris i de­cember 1975 sammanfattades olika aktuella utvecklingslinjer.

Vid bl. a. konferensen i Paris konstaterades atl begreppet regionalt häl­souniversitet kan - och bör - ges olika tolkningar beroende på olika för­utsättningar i varje land eller region. Man kan dock som genomgående ge­mensamma drag peka på bl. a. följande. För det första innebär begreppet ett sammanförande av längre och kortare vårdutbildningar (vård då tagel i en vid mening). Vidare innebär begreppet ell vidgal dellagande från den högre ulbildningens sida i regional hälsoupplysning och undervisning och i den prevenliva hälsovården och slulligen alt den traditionella medicinska forskningen kompletteras med en mer socialt och ekonomiskt inriktad forskning kring hälsovårdens problem.

Vid den nämnda konferensen rekommenderades de olika deltagande länderna alt snarast inleda olika försök i den riklning som nyss har skisse-rals. I många väslländer har man redan etablerat institutioner av detta slag. I Norden kan man peka på Tromsö och Kuopio som exempel på or­ter där man lagt upp vårdutbildningar på ett mindre traditionellt sätt. Sve­rige har dock ännu ingen motsvarighet till detta.

Riksdagen har vid 1977/78 års riksmöte beslutat atl temaorienterad forskning skall bedrivas vid universitetet i Linköping fr.o.m. budgetåret 1979/80 (prop. 1977/78:100 bil. 12. UbU 1977/78:22, rskr 1977/78:338). Denna verksamhet har varil och är föremål för ett omfattande utrednings-och planeringsarbete. Universitetet i Linköping har lagt fram en femårs­plan för uppbyggnad av temaorganisationen innefattande bl. a. start av te­mat ""Hälso- och sjukvården i samhället"" budgetåret 1980/81, För detta tema har även redovisats ett preliminärt program som har utformats av särskilda lednings- och expertgrupper.

Mot bakgrund av de förslag som tidigare har förts fram av UHÄ och universitetet i Linköping föreslår Vård 77 att möjligheterna utreds att i Linköping bygga upp en annorlunda bas för ett flertal samverkande vård-utbildingar, Syftel är bl, a, att uppnå en mera integrerad studieorganisa­tion än vad som är möjligt med enbart Vård 77:s arbete som grund,

Enligl min mening ger förekomsten av flera olika vårdutbildningar i Lin­köping goda förutsättningar för en försöksverksamhet. Förutom läkarut­bildning finns i dag utbildning av arbetsterapeuter, sjuksköterskor och landhygienister saml viss utbildning av laboratorieassistenter. Förslag finns också om lokalisering lill Linköping av sjukgymnast- och vårdlärar­utbildning. I Linköping finns även ett regionsjukhus. Den föreslagna te­ma-forskningen kring hälso- och sjukvården i samhället ligger i linje med Vård 77:s förslag och är därmed ytterligare etl skäl för alt i Linköping inle-

Prop. 1978/79:197

.54

da en försöksverksamhet med etl svenskt "'regionall hälsouniversilel"".

Jag avser alt inom kort återkomma till regeringen med förslag all uppdra åt UHÄ att utarbeta förslag till försöksverksamhet med integrerad vårdut­bildning m. m. i Linköping.

2.7 Genomförande m.m.

Vård 77 har föreslagil att den nya studieorganisationen skall gälla fr.o.m, läsåret 1980/81, Jag delar dock UHÄ:s och SÖ:s uppfattning alt denna tidpunkt inte är realistisk. En rad frågor rörande studieorganisa­tion, behörighet, statsbidragsregler m, m, återstår att behandla ytterligare. Högskolemyndigheterna behöver viss lid för att planera den nya utbild­ningen och förbereda tillämpningen av de nya regler för behörighet som jag har förordat. Ur de studerandes synvinkel är det angelägel atl föränd­ringar i behörighetsregler inte genomförs alltför snabbt. Jag föreslår därtör att ny studieorganisation och nya behörighetsregler träder i kraft den I juli 1982, Den föreslagna ettåriga vårdkursen bör starta höstterminen 1981 för att studerande från samtliga behörighetsgivande utbildningar skall kunna antas till berörd högskoleutbildning när den nya studieorganisationen bör­jar tillämpas,

Vårdutbildningama är oftast förlagda till landstingskommunala integre­rade vårdskolor som även har gymnasial vårdutbildning. Samutnyttjande bl. a. av lärare, lokaler och undervisningsmateriel förekommer. Statsbi-dragsreglema för skollokaler och undervisningsmateriel är desamma som för gymnasieskolan. För de kommunala högskoleutbildningarna exkl. sjuksköterskeutbildningen utgår statsbidrag till driften enligt regler som i huvudsak är utformade på samma sätt som gäller för gymnasieskolan. Till lärarlönerna som regleras statligt utgår statsbidrag med 100 procent. Den praktiska delen av utbildningen bedrivs oftast såsom inbyggd utbildning. För denna utgår statsbidrag med högst 15 000 kr. för varje klass och läsår. För sjuksköterskeutbildningen, även enskild sådan, gäller särskilda reg­ler. För denna utbildning utgår statsbidrag med ett schablonbelopp per termin och studerandegmpp.

Enligt mina förslag i del föregående skall hälso- och sjukvårdslinjen med olika inriktningar och påbyggnadslinjer ersätta nuvarande sjukskölerske-linje och påbyggnadslinje för vidareutbildning av sjuksköterskor jämle ett flertal andra allmänna utbildningslinjer i den kommunala högskolan vilka ej är sjuksköterskeutbildning. Olika slags statsbidragssystem kan således komma att tillämpas inom en och samma utbildningslinje. Jag avser att i annat sammanhang återkomma till regeringen med förslag att uppdra åt UHÄ och SÖ att i samråd belysa konsekvenserna av en sådan ordning och att lägga fram förslag till de åtgärder som erfordras.

Mina förslag kommer också att få konsekvenser för vårdlärarutbildning­en, i vad avser såväl studieorganisation som utbildningskapacitet. Jag ut-

Prop. 1978/79:197

55

går från att UHÄ i samråd med SÖ kommer att lägga fram förslag i dessa frågor.

3.    Hemställan

Med hänvisning till vad jag har anfört hemställer jag all regeringen före­slär riksdagen att

1.

godkänna de allmänna riktlinjer för vårdutbildningen inom hög­skolan vilka jag har angett och

2.

besluta om atl inrätta de allmänna utbildningslinjer och påbygg­nadslinjer som jag har förordat.

4.    Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar alt genom proposition föreslå riksdagen atl aniaga de förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Prop. 1978/79:197

56

Bilaga I till prop.

om v

ä

rdutbildning i

högskolan m, m.

Sammanfattning av betänkandet om ny vårdutbildning

Arhetsjåltshe skrivning

I kommitténs direktiv framhålls atl en viktig utgångspunkt för övervä­gandena om utbildningens uppläggning och huvudsakliga innehåll bör vara en bedömning av utvecklingen inom den del av vårdsektorn som berörs av kommitléns uppdrag.

Den arbetsfältsbeskrivning, som utformats inom ramen för kommitténs uppdrag, bygger på material som i olika sammanhang redovisats från ämbetsverk, utredningar, arbeismarknadsorganisationer och andra.

I arbetsfältsbeskrivningen ingår en översikt av de övergripande utveck­lingslinjerna, en beskrivning av utvecklingen inom olika sektorer av hälso-, sjuk- och socialvården och en beskrivning av arbetsfältet i framtiden. Det material som utarbetats publiceras i sin helhet som separat bilaga (DsU 1978: 04) lill VÅRD 77s betänkande.

Kommittén har för sin del ställt sig bakom det avsnitt som beskriver arbetsfältet i framliden. Detta har utgjort ett viktigt underlag för kommit­téns överväganden och förslag i övrigl.

Kommittén diskuterar arbetsfältet i framtiden med utgångspunkt från yrkesstrukturen inom hälso- och sjukvård, medicinsk service och social­vård. Avsikten är inte att göra en heltäckande redovisning av de olika yrkesgruppernas arbetsuppgifter. Däremot framhålls dels de uppgifter och verksamhetsområden som är specifika för respektive yrkeskategori, dels de förändringar av yrkesfunktionen som kan bli aktuella under den när­maste liden. 1 hälso- och sjukvårdsverksamheten finns många för vårdar­betet väsentliga uppgifter som inte är bundna till en särskild kompetens hos en viss personalgrupp. Dessa är snarare i varierande grad gemensam­ma för all vårdspersonal och rör bl. a. delar av den direkta patientvården, omvårdnaden och patientinformationen. De utvecklas inte närmare i ar­betsfältsbeskrivningen.

Eftersom syftet är att ge ett underlag för planeringen av de olika utbild­ningslinjerna begränsas framställningen huvudsakligen lill de yrkesgrupper som utbildas där. Vissa avsteg har dock gjorts för denna princip dä samtli­ga yrkeskategorier inom arbetsfältet är beroende av varandra i det prak­tiska arbetet.

Kommittén framhåller att en sådan beskrivning av arbetsfältet innebär en begränsning och del kan ligga en fara i att beskriva det så. Man kan riskera en låsning vid den nuvarande yrkesstrukturen och förhindras alt se alternativa möjligheter att lösa arbetsfältets problem. Det finns dessulom exempel på arbetsfunktioner som inte följer yrkesgränserna.

Den framtida hälso- och sjukvården liksom även socialvården måste utgå från en helhetssyn pä människan. Patientens eller klientens integritet, självbestämmande och akiiva deltagande är viktiga utgångspunkter i verk-

Prop. 1978/79:197

57

samhelen. Detla kommer all medföra atl många insalser kommer alt ske genom öppna vårdformer i människornas egen miljö, men ocksä att institu­tionsvården blir mer personlig. Del släller höga krav på olika yrkeskatego­riers kunskaper, inlevelseförmåga och handlingsberedskap. Arbetet måste inriktas på förebyggande insalser genom förbättring i samhällsmiljön och levnadsbetingelserna men också genom särskilda omsorger för individer och grupper av individer. För detta fordras kunskaper om samhällel och om hurde påverkar människorna. Del krävs också kunskap om samhällets vårdresurser pä olika nivåer liksom beredskap all deila i hälsovårdsarbeie i vid mening.

Befolkningsulvecklingen kommer all få viktiga konsekvenser för arbets­fältet i framtiden. Den snabba ökningen av antalet personer i de äldre åldersgrupperna medför alt anspråken pä samhällets vård och service ökar. Genom alt de äldres behov ofta är sammansatta och i sig rymmer olika dimensioner, kommer de också all medföra viktiga förändringar i arbetets innehåll förde flesta berörda yrkeskategorier. All personal inom hälso- och sjukvård liksom inom socialvärden måste förberedas med lanke på dessa särskilda behov. Del gäller främst dem som arbetar inom primär­kommunens äldreomsorg, inom primärvårdens hemsjukvård och sjuk­hemsvård samt inom den övriga långtidssjukvården. Men inslaget av äldre personer kommer att vara stort också inom korttidssjukvårdens arbetsom­råden vilket motiverar en allmänt ökad beredskap för de äldres behov av vård och service.

Man kan förutse förändringar i arbetsgruppens sammansättning, vilka kommer alt ställa höga krav på flexibilitet hos den enskilde. I lagarbete och i olika saniverkansformer är det viktigt att olika yrkeskategorier har ett gemensamt baskunnande och en realistisk uppfattning om varandras kun­nande och begränsningar. Hierarkiska strukturer bör motverkas och allas resurser tas tillvara inom samhällets vård och service.

Arbetsfältet kommer också i framtiden att behöva personer med speci­aliserade yrkeskunskaper inom både hälso- och sjukvård, medicinsk ser­vice och socialvård. Av dessa krävs en beredskap att fortlöpande utveckla sin yrkesskicklighet och att aktivt delta i utvecklingen av det egna arbets­området.

Genom en ökad satsning på forskning och utvecklingsarbete förväntas inte bara kunskapsmassan öka ulan även arbetets innehåll förnyas.

Det finns slora uppgifter inom arbetsfältet även när det gäller olika former av pedagogisk verksamhet. Inom de olika sektorerna pågår ständigt utbildning av olika studerandegrupper och av anställd personal. En peda­gogisk uppgift som uppmärksammas alltmer är den informations- och undervisningsverksamhet som riktas till patienter, klienter och deras fa­miljer.

Kommittén understryker att en av huvudfrågorna inför framtiden är frågan om människors omsorg om varandra,

Ulbildningens m

å

l

Kommittén har gjorl en sammanställning av ett antal enkätundersök­ningar, programförklaringar och forskningsrapporter som på ett eller annat säll berör högskolans vårdutbildningar. Syftet har varit atl se om delta material kan bidra till all belysa hur nuvarande utbildningsmål uppnåtts.

Av malerialel att döma ger nuvarande utbildningar i många fall bristande förberedelser för arbetsledande och undervisande arbetsupp­gifter

Prop. 1978/79:197

58

inriklning mol en myckel snäv yrkesfunktion

bristande samhällsförankring, Ulbildningarna kännetecknas i en del fall av att

arbetsformerna verkal passiviserande, något som i sin lur kan medföra bristande beredskap för förändringar

personalutvecklingen sätts på undantag, vilket bl, a, kan påverka för­mågan alt kommunicera med patienter/klienter, medarbetare samt an­höriga,

Enligl VÄRD 77s uppfattning måste delta uppmärksammas vid revide­ringen av vårdutbildningens mål och innehåll,

VÅRD 77 utgår från att den ram inom vilken arbetet med vårdutbildning­arnas mål skall bedrivas anges i regeringsformens allmänna målsättnings­paragraf (1 kap, 2 §) och i högskolelagen.

Med ledning av direktiven och av vad som lyfts fram i arbelsfällsbe-skrivningen definierar kommittén några viktiga vårdpolitiska utgångspunk­ter för arbetet med utbildningsmålen.

Kommittén för också en diskussion kring målens funktion ulifrån en indelning i tre huvudgrupper, individorienterade, samhällsanpassade re­spektive samhällsförändrande. Kommittén ansluter sig lill tanken på atl denna tredubbla funktion skall komma till ullryck i målformuleringarna i sin helhet.

Kommittén konstaierar all samhällets och individens iniresse ofta sam­manfaller men all de ibland kan vara molstridiga. De mål som VÅRD 77 formulerat kan således visa sig inrymma en del motsättningar. Kommittén anser emellertid inte all delta skall betraktas som ett hinder för ulbildning­ens uppläggning och genomförande. De olika synsätt som framträder i mulen kan i sig bli en del av utbildningen och därmed konstruktivt bearbe­tas',

VÅRD 77 betonar atl del mer än hittills måste uppmärksammas vad som händer med den studerande i undervisningssituationen,

Koinmiitén diskuterar också utbildningsmålen i relation till andra sty­rande faktorer och slår fast att målens funktion är beroende av hur övriga styrmedel uiformas. Målen kan således aldrig behandlas fristående,

VÅRD 77 ansluler sig i princip till den modell för styrning av högskole­studierna som kallas "mål - process resultalsyn". Denna modell inne­bär

generella målangivelser som anger inriklning

lokal debatt och precisering i linje med denna inriktning

regler och ramar som korresponderar

kontinuerlig utvärdering av lärare och studerande i samråd både av verksamheten - undervisningsprocessen och av resultatet.

För att denna modell skall ge avsett resultat, nämligen minsta möjliga avstånd mellan formella och informella mål, fordras emellertid genomgå­ende etl konsekvent synsätt. En förutsättning för att man skall kunna uppnå detta är. all målen verkligen uppmärksammas av dem som direkl berörs av utbildningen, alt målen analyseras och att tolkningar ständigt omprövas.

Det är enligt VÅRD 77s mening emellertid inte bara utbildningsmålen i sig själva, utan också den diskussion som förts i samband med att målen formulerats, som bör kunna ge utbildningen den önskade inriktningen. Detla är anledning till att också motiven för målen och den diskussion kommittén har fört i denna del av sitt arbete redovisas som en bakgrunds­teckning lill de mål kommittén slutligen stannat inför.

Prop. 1978/79:197

59

Som ell annat vikligl led i skapandet av en inlegralion mellan ulbildning­ens olika delar bör man se de exempel på arbelsformer och på gemensaml ulbildningsinnehäll som VÅRD 77 ger på annan plals i betänkandet och som ligger i linje med intentionerna bakom målformuleringarna.

Det är kommitténs förhoppning att utbildningsmålen och de bakomlig­gande motiveringarna skall tas till utgångspunkt för diskussioner i olika former i syfte att fortlöpande utveckla såväl utbildningsmål som utbild­ningsprocess. Sädana diskussioner är, enligl kommitténs uppfattning, etl av de bästa medlen alt höja effektiviteten i verksamhelen.

VÅRD 77 har mot bakgrund av de överväganden som redovisas vall all utarbeta sina förslag lill utbildningsmål på tre nivåer; kommittén har for­mulerat övergripande mäl för högskolans sektor för utbildning för vård­yrken, gemensamma mål för grupper av särskilt besläktade utbildningar saml mål för enskilda studievägar. Målen inom olika nivåer redovisas utan inbördes rangordning.

Syftel har varil att mäl för enskilda studievägar skall kunna relateras dels lill de övergripande målen, dels lill målen för den huvudgrupp som respektive inbildning har hänförts lill. Mål som angivils på högre nivå upprepas inle på lägre nivåer. De olika målen måsie därför ses i ell sammanhang och skall självfallet ges lika stor lyngd. VÅRD 77 föruisäiier atl såväl de övergripande målen som målen för den huvudgrupp som respektive ulbildning har hänförts lill. fogas lill varje enskild utbildnings­plan.

Anknytningen inellan gymnasieskola och högskola

De värd- och socialt inriktade ulbildningarna inom den kommunala högskolan tillhör idag grundskolans kompelensområde. Enligt kommitténs direktiv bör en utgångspimkl för VÅRD 77s arbete vara att de allmänna behörighetsvillkoren för högskoleutbildning i princip skall tillämpas för lilliräde lill linjerna. Detla ger enligt kommitténs uppfattning goda och nya förutsättningar för all höja kvaliteten inom respektive ulbildning.

En annan central utgångspunkt för VÅRD 77s arbete är att pröva möjlig­heterna att skapa ett naturligt samband mellan högskoleutbildningen på vårdområdet och motsvarande utbildning i gymnasieskolan.

VÅRD 77 räknar med all de värd- och sociall inriktade högskoleutbild­ningarna någon gång efter mitten av åttiotalet kommer i kontakt med studerande från den nya gymnasieskolan, som kan komma atl bli resultatet av gymnasieutredningens förslag. Kommittén diskuterar med hänsyn här­till frågan om anknytning mellan gymnasieskola och högskola i två skilda tidsperspektiv.

VÅRD 77 överväger olika studieorganisaioriska principmodeller för an­knytning mellan gymnasiskola och högskola. I etl kortare tidsperspektiv föreslår VÅRD 77 att den kommunala vård- och socialt inriklade högskole­utbildningen skall bygga pä gymnasieutbildning med motsvarande inrikt­ning eller på motsvarande kunskaper och erfarenheter. I samband härmed framhåller VÅRD 77 det som angeläget all man vid översyn av den vårdin­riklade gymnasieutbildningen också pä kort sikt beaktar de krav som ett samspel mellan vårdinriktad gymnasieutbildning och högskoleutbildning ställer.

För de studerande som saknar en vårdinriktad gymnasieutbildning före­slår kommittén en högst ettårig vårdinriktad kurs i gymnasieskolan. På så sätl kommer alla studerande som har för avsikt att påbörja vård- och socialt inriktad kommimal högskoleutbildning att ha i allt väsentligt samma

Prop. 1978/79:197

W)

kunskaper och ertarenheler. Samtliga studerande kommer härigenom all beredas lillfälle att utifrån kännedom om både vårdutbildning och våidar-hele välja mellan all direkl förisätta sin utbildning och atl gå ul i arbetslivet under en kortare eller längre period. Den föreslagna lösningen främjar enligl VÅRD 77s uppfattning en ålerkommande ulbildning. Samtidigt ökar de studerandes förutsättningar alt göra ell mer obundet val av ulbildning i högskolan eftersom grunden läggs i gymnasieskolan till ett förhållandevis stort anlal mer eller mindre samverkande vårdutbildningar i högskolan. Vidare innebär förslaget all högskolans studieorganisation på vårdområdet blir mer överskådlig.

Kommittén bedömer det inte vara möjligl atl i det kortare tidsperspekti­vet föreslå atl också de statliga högskoleutbildningarna på vårdområdet (l,ex, läkarlinjen) skall bygga på uteslutande vårdinriktad gymnasial ut­bildning. VÅRD 77 anser emellertid det angelägel atl studerande från l. ex. vårdlinjen även i delta tidsperspektiv ges ökade förutsättningar att söka sig till de längre högskoleutbildningarna på vårdområdel. Kommittén föreslår därför atl det i gymnasieskolan anordnas en kurs på förslagsvis högst ell läsår som ger kunskaper motsvarande samtliga nu gällande särskilda för­kunskapskrav för tillträde lill läkariinjen och andra jämförbara utbildning­ar. Kommittén anser atl en ökad andel studerande med gymnasial vårdut­bildning kompletterad med naturvetenskap kommer att utgöra ett naturligt och angelägel tillskoll i de längre vårduibildningarna pä högskolenivå. En sådan utveckling bör kunna bidra till att bryta den sociala och könsmässiga snedrekryteringen till vissa eftertraktade vårdutbildningar i högskolan samtidigt som det samlade intresset för naturvetenskapliga studier härige­nom skulle komma alt stimuleras.

I ell längre lidsperspektiv - då bl. a. resultatet av gymnasieuiredningens arbete kan komma att förverkligas - anser kommittén det önskvärt all i princip all vårdinriktad högskoleutbildning bygger på gymnasieutbildning med motsvarande inriktning.

Beh

ö

righet och urval

Bestämmelser om behörighet och urval är vikliga instrument för atl möjliggöra för nya studerandegrupper att få del av högskolans utbildning. För de utbildningar som utgör själva kärnan i VÅRD 77s uppdrag tillämpas ännu inte högskolans nya regler om behörighet och urval. För dem gäller tidigare behörighetskrav i form av grundskolekompetens.

Kommittén har enligt sina direktiv till uppgift att bl. a. överväga ålgärder för att förbättra möjligheterna atl få grundläggande vårdutbildning för personer som är eller har varil yrkesverksamma inom värden men som saknar eller har bristfällig utbildning.

VÅRD 77 ser i princip inga svårigheter med att låta villkoren för allmän behörighet omfatta också de utbildningar som tillhör VÅRD 77s område. 1 och med att dessa börjar tillämpas ges enligt VÅRD 77s uppfattning goda förutsättningar för en höjning av kvaliteten på utbildningen inom de berör­da linjerna. Detta beror på atl de studerande i ökad utsträckning kan förutsättas ha bättre förkunskaper än vad som i dag är nödvändigt. Detta får konsekvenser också i andra avseenden när det gäller utformningen av studieorganisationen i högskolan.

På endast en punkt tvingas kommittén föreslå avsteg från högskolans bestämmelser om allmän behörighet. Del gäller krav på redovisning av kunskaper i engelska motsvarande det allmänna behörighetskravet för behöriga via den s. k. 25:4-regeln. VÅRD 77 anser emellertid i princip att

Prop. 1978/79:197

61

det inle finns några sakliga ulbildningsmässiga skäl som lalar för atl be­handla de här aktuella utbildningarna på något annal sätt än övriga högsko­leutbildningar. Kommittén slår därför fast att det allmänna behörighetskra­vet på kunskaper i engelska i princip äger samma giltighet för de här diskuterade utbildningarna som för vilken annan högskoleutbildning som helst.

Trots allt som talar för ell krav pä kunskaper i engelska motsvarande del allmänna behörighetskravet för behöriga också via 25:4-regeln kan det enligt VÅRD 77s mening vara motiverat alt gä varsamt fram. Det är angeläget all bl. a. den personal, som varil med om att möjliggöra vårdens utbyggnad utan all ha blivit delaktiga av det begränsade utbildningsutbu­det, inle uteslängs från vidare utbildning som följd av hastigt och kraftigt förändrade behörighetsvillkor. För sökande till de aktuella utbildningarna gäller i dag inle krav på motsvarande kunskaper i engelska. VÅRD 77 föreslår därför all - under en övergångsperiod omfattande åtta år -behöriga via 25:4-regeln inte skall behöva redovisa kunskaper i engelska motsvarande del allmänna behörighetskravet för tillträde till de här ak­luella Ulbildningarna. Förslaget innebär att under en övergångsperiod på älta år bl. a. den vårdpersonal som fyllt 25 år och som arbetat sammanlagt i minsl fyra är. får - såvitt gäller krav på kunskaper i engelska - oförändra­de möjligheter att skaffa sig önskad ulbildning.

Vad gäller villkor för särskild behörighet blir del enligt kommitléns uppfattning naturligt att knyta dessa till t. ex. ämnena vårdkunskap och vårdpraklik i tillämpliga grenar och varianter inom den tvååriga vårdlinjen. Självfallet måste de särskilda förkunskapskraven på denna punkt uiformas så all dels den av kommittén föreslagna högst ettåriga vårdinriklade kursen i gymnasieskolan, dels andra lämpliga kombinationer av grundläggande vårdutbildning och yrkesverksamhel inom vårdområdet såsom t. ex. un-derskölerske- och skötaruibildning ger lillträde till de aktuella högskoleut­bildningarna i samma mån som genomgången vårdlinje.

Kommittén diskuterar frågan om etl eventuellt krav på yrkeserfarenhet för tillträde till de aktuella ulbildningarna. Erfarenheterna av den ålerkom­mande utbildning som förekommer på vårdområdet - t. ex. i anslutning till de avkortade studiegångarna inom sjuksköterskelinjen - är positiva. Kommittén anser de fördelar deila syslem visat sig ha bör las tillvara i den nya studieorganisationen. Formerna härför kan enligt kommitténs uppfatt­ning emellertid variera.

VÅRD 77s förslag lill anknytning mellan gymnasieskola och högskola ger den studerande möjlighet atl med kännedom om både vårdutbildning och vårdarbete på frivillighetens väg välja mellan fortsalt utbildning och yrkesverksamhel. en yrkesverksamhel som för många säkerligen kommer alt följas av en senarelagd fortsatt utbildning. Kommittén är inte beredd att föreslå något generellt krav på yrkeserfarenhet för tillträde till just de utbildningar som ligger inom VÅRD 77s område. Enligt kommitténs upp­fattning skulle detta bl. a. ställa stora krav på förhållandena på arbetsmark­naden. Det bör enligt kommitténs mening vidare finnas åtminstone en möjlighet att bedriva sin utbildning i en följd. Kommittén ser del som mer lämpligt all la tillvara erfarenhel från arbetslivet med hjälp av bestämmel­serna om urval.

I de nya urvalsreglerna utgör meritvärdering av arbetslivserfarenhet ett viktigt inslag. För att ta tillvara de många människors intresse för fortsatt vårdutbildning som under en längre tid yrkesarbetat inom vården föreslår kommittén en justering av de allmänna urvalsreglerna för de utbildningar

Prop. 1978/79:197

62

som ligger inom V.-RD 77s område. Ell sådani förslag får emellerlid inte i en alltför hög utsträckning premiera en kortvarig yrkeserfarenhet från just vårdområdel i förhållande till en mer allmän sådan. VÅRD 77 föreslår däiför all yrkesspecifik arbetslivserfarenhet i en urvalssilualion ges sär­skild tyngd först då den omfatlar minsl tvä år.

Gemensamt utbildningsinnehåll

Kommittén slår fast all all vård- och sociall inriktad ulbildning i framli­den bör känneiecknas av såväl bredd som specialisering. Vårdarbetet bör sällas in i ett siörre socialpolitiskt sammanhang. Därutöver måste kravet pä experlkunnande och specifik inriklning av uibildningsinnehållel för olika grupper tillgodoses.

Med utgångspunkt från direktiven ser emellertid kommittén i första hand sill uppdrag som atl söka finna naturliga samband mellan olika studievägar och pröva om det kan skapas gemensamma kurser för om möjligl samlliga studerande.

VÅRD 77 kan identifiera behov av gemensamt utbildningsinnehåll på två nivåer. Dels kan ell för alla vård- och sociall inriklade utbildningar gemen­saml utbildningsinnehåll urskiljas, dels kan detta enligl kommitténs be­dömning byggas på med utbildningsinnehåll gemensaml för grupper av besläktade utbildningar.

Kommittén ger exempel pä för samtliga studerande gemensaml utbild­ningsinnehåll för alt på så sätt ange lämplig inriktning av berörd utbildning på olika nivåer i högskolan. Syftel är alt ge samtliga studerande en gemen­sam referensram. VÅRD 77 föreslår att det för samtliga studerande gemen­samma utbildningsinnehållet skall omfatta mer än 10 poäng och organi­seras dels som en gemensam grundkurs omfattande minst 10 poäng och dels som gemensamma kurser senare i studiegången. När det gäller de sistnämnda kurserna vill kommittén inte ge förslag lill omfattning uttryckt i ett bestämt antal poäng. Den närmare utformningen av de gemensamma kurserna måste självfallet ske med utgångspunkt från lokala förutsättning­ar.

Kommittén ger också exempel på gemensamt utbildningsinnehåll för grupper av särskilt besläktade utbildningar.

Utbildningens organisation

Huvuduppgiften för VÅRD 77 är atl utifrån en vårdpolitisk grundsyn lägga fram förslag om principerna för studieorganisationen för i första hand de vårdutbildningar som tillhör den kommunala högskolan. En viktig ut­gångspunkt härför är den arbetsfältsbeskrivning som kommittén tagit fram.

Kommittén strävar efter alt tillgodose principen om ålerkommande ut­bildning. VÅRD 77 undersöker möjligheterna atl organisera ulbildningarna så att de kan läggas upp med elappavgångar. Kommittén förordar ett ökat utbud av alternativa och/eller valfria kurser. VÅRD 77s förslag till stu­dieorganisation syftar till atl göra utbildningsorganisationen i högskolan mer överskådlig än i nuläget och till alt begränsa antalet studievägar. Det är vidare angeläget alt utbildningslinjerna i framtiden görs bredare än idag.

Kommittén delar in sitt arbetsfält i tre områden, socialvård, hälso- och sjukvård samt medicinsk service.

Två frågor uppmärksammas särskilt. Del gäller frågan om långtidssjuk­vården och den psykiatriska vården. VÅRD 77 anser inte atl en särskild studieväg med inriklning mot långtidssjukvården ärdel bästa sättet att lösa utbildningsproblemen för denna del av vården. Kommittén anser i stället

Prop. 1978/79:197

63

atl ulbildning i långlidssjukvard måsie ingå som ell nalurligi och omfat­tande inslag i samtliga utbildningar inom kommitléns arbetsområde. Vad gäller den psykiatriska vården motiverar kommittén utförligt sin förslag att inrätta en särskild studieväg i högskolan mol detla vårdområde. Del psy­kiatriska vårdområdet är slorl och förtjänar enligl VÅRD 77 en egen sludieväg i högskolan. Den psykialriska vården som helhei kommer all ijäna på en sådan målmedvelen salsning på iilbildningssidan.

Inom socialvårdsområdel föreslår kommittén en ny social servicelinje. Utbildningen på linjen som föreslås omfatta tre terminer skall syfta lill all ulbilda för hemljänsl och äldreomsorg, verksamhet bland personer med sociala avvikelser saml för omsorgsverksamhel bland psykiskt utveck­lingsstörda. Kommillén föreslår all utbildningen överförs till sektorn för ulbildning för administrativa, ekonomiska och sociala yrken.

Inom området hälso- och sjukvård föreslår VÅRD 77 tre allmänna ut­bildningslinjer, nämligen hörselvårdslinjen, hälso- och sjukvårdslinjen saml rehabiliteringslinjen.

Hörselvårdslinjen föreslås omfatta 60 poäng och syfta lill alt utbilda för yrkesulövning vid audiologisk avdelning och hörcentral. Hälso- och sjuk­vårdslinjen föreslås få fyra varianter, varianten för psykiatrisk vård, vari­anlen för operaiionssjukvård, varianlen för ögonsjukvård saml varianten för sjuksköterskor.

Ulbildningarna för psykiatrisk värd, operationssjukvård saml ögonsjuk­vård föreslås samtliga omfatta 60 poäng. Varianten för psykiatrisk värd skall förbereda för arbetsledande funktioner inom olika verksamhets­former för denna del av vården. Varianterna för operaiionssjukvård och ögonsjukvård syftar till att ulbilda operalionsassistenier respektive oftal-mologassistenter.

Varianten för sjuksköterskor föreslås omfatta mellan 80 och 110 poäng. För all fungera inom en bred yrkesfunklion som sjuksköterska krävs en utbildning som ger kunskaper och färdigheter utöver dagens grundutbild­ning för sjuksköterskor. Detta innebär att utbildningen för sjuksköterskor bör utökas till alt omfatta minst 80 poäng. Kommittén föreslår mot denna bakgrund atl utbildning motsvarande såväl dagens grandutbildning som påbyggnadslinjer i fortsättningen ges som grundläggande högskoleutbild­ning på allmän utbildningslinje eller i förekommande fall som linjeanknuten enstaka kurs.

Studerande på varianten för sjuksköterskor skall enligt VÅRD 77s för­slag följa en studiegäng där utbildningen motsvarande de inledande 60 poängen är gemensam för samtliga. Kommittén förutsätter att flertalet studerande följer den studieväg omfattande totalt 80 poäng som leder fram till verksamhet inom ell brett område (långtidssjukvård saml akutsjukvård av medicinsk och kirurgisk karaktär). Övriga studerande väljer en speciali­sering för verksamhei inom områdena hälso- och sjukvård för barn, obstet-rik och gynekologi eller aneslesi- och inlensivvård. I anslutning till varian­ten föreslår VÅRD 77 att en linjeanknuten kurs inrättas med inriktning mot öppen hälso- och sjukvård.

I dagens sjuksköierskeutbildning finns en etappavgång inbyggd i studie­gången. Utbildningen består av grundutbildning till sjuksköterska på all­män utbildningslinje och vidareutbildning för bl. a. arbetsledande funktio­ner inom olika specialileler på påbyggnadslinjer.

Nuvarande grundutbildning för sjuksköterskor förutsätter emellertid att sjuksköterskan fullgör uppgifter som i praktiken är svåra att skilja från undersköterskans och som endasi i begränsad utsträckning svarar mot

Prop. 1978/79:197

64

sjuksköterskans samordnings- och ledningsfunktion och hennes roll som medarbetare i vårdlaget. I etl läge där all basutbildad personal har kunska­per och färdigheler motsvarande dagens undersköterska kommer den grundutbildade sjukskölerskans roll all bli oklarare. Den grunduibildade sjuksköterskan får utföra arbetsuppgifter hon inle har tillräcklig ulbildning för och som det förutsattes vidareutbildning för när den nuvarande utbild­ningen genomfördes.

I den föreslagna linjeorganisationen skapas en möjlighet till elappavgång som i dag saknas. Vissa allmänna utbildningslinjer har f.n. ell utbild­ningsinnehåll av grundläggande karaktär, som i princip motsvarar innehål­let i en gymnasial vårdutbildning.

Mot denna bakgrund har del också varit möjligt att organisera avkortade studiegångar för studerande med gymnasial vårdutbildning och yrkeserfa­renhet från vårdområdel. Lärostoffet i dagens utbildning, som bygger på grundskolans kompelensområde, är emellerlid inte organiserat så atl den studerande efter en viss lids studier har kunskaper och färdigheler motsva­rande vad den gymnasiala utbildningen ger. Den studerande som bara har genomgått viss del av denna utbildning har därför heller inte kompetens atl gå ut i arbetslivet. Kommitléns förslag all all vårdinriktad högskoleutbild­ning i princip skall bygga på gymnasial ulbildning med samma inriklning innebär däremot alt en naturlig etappavgång för samtliga studerande ska­pas vid övergången mellan gymnasieskola och högskola.

VÅRD 77 har diskuterat olika tänkbara vägar atl nå de kunskaper och färdigheter som krävs för yrkesverksamhet inom ett specialiserat område.

Kommittén har stannat för alt föreslå en modell som i princip innebär atl samlliga studerande förbereds för en bred yrkesfunktion som sjuksköters­ka samtidigt som utbildningen inom ramen för nu gällande sludielider medger specialisering för viss vårdgren.

Kommillén föreslår således all de studerande på varianten hålls samman de tre första terminerna. Därefter sker en uppdelning mol dels allmän hälso- och sjukvård (yiieriigare 20 poäng), dels en viss specialiserad vård­gren (ytterligare 40-50 poäng).

Kurser med inriklning mol en speciell vårdgren med syfte alt ge nödvän­diga kunskaper för verksamhet inom detta område måste då, förutom del specifika stoffet, även innehålla sådant som till sin karaktär svarar mol en bredare yrkesfunktion. Det bör således finnas vissl utbildningsinnehåll som är gemensamt för samtliga studerande på varianten även ovanför ireterminersnivån.

Tanken på att bibehålla en etappavgång i den studieorganisation som VÅRD 77 föreslår för sjukskölerskeutbildningen har diskuterats i kommit­tén.

Kommittén konstaterar atl en elappavgång efter 60 poäng inte längre motsvarar de krav som yrkeslivet släller. I direktiven framhålls del alt etappavgångar skall prövas i anslulning till förväntad personalstruklur. En Ulbildning omfattande endast 60 poäng har i arbetsfältsbeskrivningen inle bedömts svara mol funktionen som sjuksköterska och är därför heller ingen lämplig nivå att gä ut i arbetslivet på. Den nivå i utbildningen som enligt kommitténs bedömning närmast svarar mot denna funktion ligger i förslaget på 80 poäng. På denna nivå kan en elappavgång diskuteras.

En etappavgång efter 80 poäng skulle förutsätta all samtliga har kunska­per för verksamhet inom ett brett arbetsområde, även de som senare avsåg all specialisera sig. Specialutbildningen skulle då först kunna ta vid efter 80 poäng.

Prop. 1978/79:197

65

Med hänsyn lill den lid som oundgängligen måste avsällas för specialut­bildning betyder resonemanget ovan generellt en förlängning av sjukskö­lerskeutbildningen. Kommillén bedömer alt utrymmet för specialisering efter 80-poängsnivån. trots bällre förkunskaper ändå bör omfatta mellan 30-50 poäng. dvs. efter avslutad ulbildning totalt mellan 110- 130 poäng. Kommiitens direktiv medger inle utan vidare en sådan generell förlängning av utbildningen. Det har heller inte under utredningsarbetet enligt kommit­téns mening iitialals tillräckligt starka skäl för en allmän förlängning för just dennu ulbildning utöver förslaget all alla skall ha minsl 80 poäng.

Kommillén har mot den bakgrunden haft atl prioritera mellan atl föreslå en höjd grimdkompelens för alla och förbättringar på enskilda punkter (öppen hälso- och sjukvård, psykiatri) eller en elappavgång för samlliga och därmed en generellt utökad utbildningslid. VÅRD 77 har bedömt alt det senare alternativet skulle betyda en omfördelning av resurser inom ramen för uppdraget till förmån för en speciell del av sjuksköterskeutbild­ningen i en omfattning som skulle sätta andra angelägna behov i fråga. Efter all här ha pröval länken pä etappavgång gör kommittén i delta fall etl medvelel och noga överlagt avsteg från en värdefull planeringsprincip.

På en punkt har emellerlid kommittén funnit att en lids yrkesarbete krävs för alt fullfölja specialutbildningen, nämligen för utbildningen i öp­pen hälso- och sjukvård.

Utbildningen på varianten för sjuksköterskor skall enligt kommitléns förslag inriklas dels mol allmän hälso- och sjukvård, dels mol någol av områdena hälso- och sjukvård för barn, obsletrisk och gynekologisk vård saml aneslesi- och inlensivvård.

I anslulning lill hälso- och sjukvårdslinjen föreslår kommillén att två linjeanknutna kurser inrättas. Det gäller en linjeanknuten kurs med inrikt­ning mol öppen hälso- och sjukvård för sjuksköterskor samt en linjeanknu­ten kurs i orioptik för oftalmologassistenter. För tillträde till utbildningen i öppen hälso- och sjukvård krävs enligt VÅRD 77s uppfattning erfarenhet av yrkesarbete som sjuksköterska. Kommitténs förslag innebär på denna punkl alt utbildningen totalt utökas med 10 poäng.

Rehabiliteringslinjen föreslås få två varianler, en för arbetsterapi och en för sjukgymnastik. Linjen bör enligl förslaget omfatta 100 respektive 90 poäng, I anslutning till sin diskussion om rehabiliteringslinjen föreslår kommittén en rad åtgärder, vilka bör bidra till att möjliggöra en ökad dimensionering av utbildningen på linjen.

inom området medicinsk service föreslår VÄRD 77 endast en allmän utbildningslinje, den medicinska servicelinjen. Linjen föreslås fä sju vari­anler och omfatla 90 poäng. Utbildningen pä linjen skall syfta till att utbilda för laboratorieområdet saml för verksamhei inom områdena radio­terapi och röntgen. I anslutning till linjen föreslår VÅRD 77 att två iin-jeanknulna kurser inrättas. Studerande med genomgången naturveten­skaplig gymnasieutbildning bör enligt kommittén få tillgodoräkna sig mot­svarande delar i den medicinska servicelinjen.

Enligt kommitléns direktiv är det VÅRD 77 obetaget att undersöka förutsättningarna för yrkesteknisk högskoleutbildning inom sektorn för utbildning för vårdyrken. Kommittén diskuterar i anslulning härtill en pedagogisk utbildning av i första hand undersköterskor och skötare i psykiatrisk vård för att de skall kunna tjänstgöra som lärare för de egna grupperna. VÅRD 77 föreslår alt regeringen ger UHÄ i uppdrag att vidta åtgärder i syfte att snarast starta lärarutbildning för bl. a. skötare och undersköterskor.

5    Riksdagen 1978179. I saml. Nr 197

Prop. 1978/79:197

66

I etl särskilt avsnill behandlar VÅRD 77 frågan om vidareutbildning. Där framhålls bl. a. att varianten för psykiatri inom hälso- och sjukvårds­linjen bör uiformas sä all delar av studievägen kan läsas frislående av i första hand sjuksköterskor. Även andra vidareutbildningar har diskute­rats.

Kommittén diskuterar också frågan om studieorganisationens utveck­ling i ett längre lidsperspektiv. VÅRD 77 framhåller det angelägna i atl man vid översynen av också de längre vårdutbildningarna beaktar de krav som de samlade vårdutbildningarna ställer. Del gäller bl. a. att åstadkomma en ökad samordning mellan de längre och kortare vårdutbildningarna i hög­skolan. Kommittén ger exempel från tandvårds- saml hälso- och sjukvårdsområdet.

Kommittén lar fasta på ett förslag från UHÄ och universitetet i Linkö­ping om att i Linköping utveckla en annorlunda vårdyrkesutbildning. En­ligt kommitténs uppfattning bör en försöksverksamhet med integrerad vårdyrkesutbildning i Linköping syfta lill en långtgående samordning av de skilda ulbildningarna bl. a. för att skapa förutsättningar för ett intensifierat arbete med att förnya utbildningen. VÅRD 77 föreslår att regeringen ger UHÄ i uppdrag att i samråd med universitetet i Linköping och landstinget i Östergötlands län utreda denna fråga samt all lägga fram förslag till en försöksverksamhet i Linköping.

Utbildningens arbetsjörmer

Kommittén framhåller alt frågan om arbetsformerna måste ses mot bakgrund av utbildningsmålen. En annan viktig utgångspunkt bör vara den strävan till lokalt bestämmande, som högskolereformen innebär. Enligl VÅRD 77s uppfattning är del också viktigt, alt arbetsformerna inte binds för hårt lill någon eller några speciella teorier, som vid etl bestämt tillfälle är tongivande. Arbetsformerna måste i sig vara så flexibla, atl de underlät­tar förändring.

Kommittén förordar ett ökat individuellt sludieansvar. Samtidigt beto­nas alt läraren har ett grundläggande ansvar för utbildningen och att det hela liden är frågan om en samverkan mellan lärare och studerande i syfte atl nå utbildningsmålen.

Kommittén diskuterar arbetsformerna som attitydpåverkande faktorer. Valet av arbetsformer och lärarens attityder lill de studerande kommer sannolikt att speglas i de studerandes attityder lill patienter och klienter. Undervisningssituationen bör därför fungera som en slags "modellinstilu-lion".

Arbetsformerna bör vara sådana att det skapas förutsättningar för ut­vecklandet av den studerandes egen personlighet och av sådana attityder och värderingar som är väsentliga för den kommande yrkesutövningen.

Med tanke på utbildningsmålen understryker kommittén, att det är ange­läget atl utbildningsverksamheten inom högskolan i stor utsträckning or­ganiseras i form av lagarbete sä atl de studerande ges träning alt samverka dels med varandra, dels med lärare och annan personal.

Yrkeslivet kommer emellertid också att ställa krav på förmåga att la eget ansvar och falla självständiga beslul. Utbildningen måste därför ge de studerande möjlighet att förbereda sig också för sådana yrkesfunktioner.

Utbildningen inom vårdsektorn bör enligt kommitténs mening vara problemorienterad och lill vissa delar kunna organiseras som projekt. Utbildningsinnehållet bör byggas upp kring problem, som är relevanta för den kommande yrkesrollen. Kommittén pekar här på sambandet mellan teoretisk och praktisk utbildning.

Prop. 1978/79:197

67

VÅRD 77 anser det vara angelägel all man i högskoleuibildningen ut­vecklar nya meioder för utvärdering som inle inriktar sig på detaljkun­skaper ulan mer prövar förmågan all lösa sammansatta problem och atl använda sina kunskaper under skilda förulsäUningar.

Kommillén pekar på en del svårigheter när del gäller att genomföra undervisningen på det sätl som exemplifierats, bl. a. bristen på lärare.

Kommittén framhåller också behovel av pedagogisk fortbildning för den undervisande personalen.

Praktisk utbildning

VÅRD 77 har den 21 december 1977 till utbildningsministern överiämnal betänkandet "Praktikfrägor - ålgärder i ett kort perspektiv" (SOU 1978: 15). Del bildar bakgrund till övervägandena om praklikfrågorna i elt längre perspektiv.

Kommittén koncenirerar sig i föreliggande belänkande på en diskussion kring de utgångspunkter som bör ligga lill grund för planeringen av den praktiska utbildningen. Förutsätlningen är därvid all den närmare upplägg­ningen och inriktningen är en fråga för lokala planeringsorgan samt att ansvaret för genomförandet vilar på arbetslivet i samråd med skolan.

VÅRD 77 sammanfattar resultatet av redan gjorda praktikplatsinvenle-ri/igar och visar pä möjligheler lill ett effektivare utnyttjande av begränsa­de resurser.

Kommittén föreslår atl praktik inom sådana områden där ell specifikl yrkeskunnande krävs anges i respektive utbildningsplan. Den totala om-fiillningen av denna yrkesspecifika praktik kan anges med etl cirkamåtl (riktvärde).

Enligl direktiven skall VÅRD 77 utreda möjligheterna alt byta ut praktik mot tjänstgöring. Kommittén tar upp problemet enbart som en fråga om detla är lämpligt eller inle med hänsyn lill utbildningsmålet.

Kommitténs slutsats är all ell eveniudll ulbyte av praktik mol en tjänstgöring endasi kan bli aktuellt i motsvarigheten lill vissa av dagens påbyggnadslinjer. Byte av praktik mot tjänslgöring föruisäiier en överens­kommelse mellan arbetsmarknadsparierna samt den sluderandes och linje­nämndens medgivande, om sådan ijänlgöring inle är fastställd i utbild­ningsplanen.

Kommittén diskuterar praktikens roll i utbildningen och slår fast att praktik är nödvändig för god yrkesförberedelse. Den praktiska utbildning­en far dock inte inriktas alltför hårt på färdighetsträning. Del väsentliga bör vara an de studerande har sådana kunskaper och sådan färdighetsträning, alt de har handlingsberedskap inför nya situationer.

I fråga om praktikens innehåll och inriktning framhåller VÅRD 77 viklen av att de resurser som byggs upp inom primärvården utnyttjas.

Där flera sluderandekategorier har praktik på samma ställe bör under­visningen arrangeras i s. k. vertikal form, dvs. en lärare har hand om samlliga studerande under praktisk ulbildning av samma art.

Kommittén berör också frågan om praktik på kvällar och nätter och de konsekvenser sådan praktik kan få för studerande och lärare.

Den utökning av praktik på obekväm lid som evenluelll kan bli aktuell bör enligt VÅRD 77s mening i huvudsak förläggas till kvällstid.

Forskningsanknytning

Det är enligt kommitténs direktiv angeläget att VÅRD 77 i sina förslag lill studieorganisation för vårdutbildningarna beaktar kravet på anknytning

Prop. 1978/79:197

68

av dem lill forskningen. Även vårdläraruibildningens forskningsanknyi-ning bör i enlighel härmed övervägas.

Beroendcl mellan grundläggande högskoleutbildning och förtsatl hög­skoleutbildning och forskning är ömsesidigt. En närmare anknytning av utbildningar som hittills saknat forskningsanknytning till vetenskaplig verksamhet kommer också alt påverka innehållet i och uppläggningen av den fortsatta högskoleutbildningen och forskningen. VÅRD 77 ser denna ömsesidiga påverkan mellan grundläggande högskoleutbildning och fört­satl högskoleutbildning saml forsknings- och iilvecklingsarbele som etl biirande nioliv bakom satsningen pä forskningsanknytning. Inom vårdom­rådel kommer en forskningsanknytning av den grundläggande högskoleut­bildningen således atl påverka utvecklingsarbetet och härigenom direkt inverka på vårdens innehåll och verksamhetsformer. Ett förstärkt sam­band mellan grundläggande högskoleutbildning och forskning syfiar - när det gäller den grundläggande högskoleutbildningen - ytterst till all höja dennas kvalitet.

VÅRD 77 konstaterar atl del sedan en tid lillbaka har pågått och fortfa­rande pågår etl omfattande utvecklingsarbete i fråga om forskningsan­knytning av de här aktuella utbildningarna. Kommitléns bidrag till detta arbete gäller i första hand alt peka på vilka krav en forskningsanknytning av den grudläggande vårdinriklade högskoleutbildningen ställer pä utbild­ningens mål, innehåll och arbelsformer.

VÅRD 77 föreslår övergripande ulbildningsmål i vilka frågan om forsk­ningsanknytning särskilt uppmärksammas. Kommillén har sett detla som en viktig ulgängspunkl för forskningsanknytning av de aktuella utbildning­arna och förutsätter att detla leder till att både utbildningsinnehåll och arbelsformer ges en starkare anknytning än f. n. lill vetenskaplig verksam­het. VÅRD 77 strävar även i övrigl efter atl betona vikten av studieträning, kunskapsberedskap och metodskolning.

I analogi med utvecklingen inom områdei sociall arbete framhåller VÅRD 77 att man lokalt bör undersöka möjligheterna alt samla utbild­ningsstoff i ett brett upplagt tvärvetenskapligt ämne, förslagsvis kallat omvårdnadsarbete. Kommittén utgår vidare från atl högskolemyndighe­terna i bl. a. sin petitaarbete uppmärksammar och prövar frågan om etl program för en successiv uppbyggnad av en organisation för omvårdnads­forskning. VÅRD 77 anser att behovet av omvårdnadsforskning är klan dokumenierai. För den sociala servicelinjen kan det enligl kommittén bli aktuellt atl i viss utsträckning anknyta utbildningen lill forskningsområdel och kärnämnet socialt arbete.

Kommittén uppmärksammar också särskilt frågan om lärarnas utbild­ning i det övergripande syftet att ge den grundläggande högskoleutbild­ningen en anknytning till vetenskaplig verksamhei.

Kommittén har i sitt yttrande över FUNs betänkande (SOU 1977:63) förhållandevis utförligt diskuterat frågan om rekrytering till förtsatl hög­skoleutbildning. VÅRD 77 har där slagit fast alt kommillén inle är beredd atl låta längden på en allmän utbildningslinje vara det enda eller ens det avgörande kriteriet för att mäta dess grad av forskningsförberedelse. Kom­mittén har i enlighet härmed avvisat FUNs tanke på att allmän utbildnings­linje omfattande minst 80 poäng skall ge allmän behörighet för lilliräde lill försatt högskoleutbildning.

Mot bakgrund av VÅRD 77s förslag till ulbildningsmål, utbildningsinne­håll saml omfattning av respektive utbildningslinje föreslår kommittén att följande linjer - oavsett variant - inom dess område ger allmän behörig­hel för tillträde lill fortsatt högskoleutbildning

Prop. 1978/79:197

f,9

sociala servicelinjen

hörselvårdslinjen

rehabiliteringslinjen

hälso- och sjukvårdslinjen

medicinska servicelinjen.

Vårdutbildningarna inom den ställiga delen av högskolan skall självfallel också ge sådan behörighel.

Det är enligt VÅRD 77 angelägel all man inom ramen för den forlsalia högskoleutbildningen ger de studerande reella möjligheler alt anknyta utbildningen lill den egna yrkesinriktningen. Detla föruisäiier som kom­mittén ser det ell ökal samarbele mellan högskolan och yrkeslivel.

Kommillén föreslår bl. a. all de ulbildningsansvariga myndighelerna bör undersöka i vilken utsträckning det inom ramen för t. ex. vårdlärarulbild­ningen finns eftertraktade ämnesfördjupningskurser. som borde kunna anordnas också i andra former och som därmed kan bli tillgängliga även för andra än blivande lärare.

VÅRD 77 anser det angelägel all lärarna i arbeisierapeui- och sjukgym­nastutbildningarna ges förutsättningar att i ökad utsträckning överta en del av de uppgifter inom utbildningen som nu åvilar läkare. Kommillén före­slår därför all regeringen ger UHÄ i uppdrag atl föreslå ålgärder som skapar förutsättningar för arbetsterapeut- och sjukgymnasllärarna atl ta på sig en ökad andel av undervisningen i utbildningen på rehabiliteringslinjen.

Jämnare könsmässig rekrytering

Enligl sina direktiv skall VÅRD 77 överväga ålgärder som främjar en jämnare könsmässig rekrylering. Kommittén konstaterar all man, trots en mer än decennieläng intensiv debatt om könsrollsfrågor, fortfarande lyd-ligt kan urskilja en arbetsmarknad som är indelad efter kön och inte efter intresse och begåvning. Männen finns alltjämt företrädesvis i olika tek­niska yrken, medan kvinnorna dominerar vård- och serviceområdet.

Synen på manligt och kvinnligt i utbildning och yrkesliv häller emellertid långsamt på all förändras. I ökad utsträckning söker och antas kvinnor till utbildningar inom traditionellt manliga yrken.

Betydligt långsammare går del dock att förändra männens intresse för typiskt kvinnliga yrken och arbetsområden. Män med intresse och fallen­het för arbetsuppgifter inom kvinnodominerade områden hindras dessul­om av fördomsfulla attityder och brisl på informaiion att välja dessa områden som arbetsfält. Bristen på män har i sig också en negativ effekt när del gäller påverkan på ungdomars yrkesval. Fler män i vården skulle därför troligen bidra till all de unga männen efterhand skulle uppfatta vårdarbete som naturligt också för män och oftare välja delta.

Männens iniresse för olika vårdulbildningar har emellerlid totalt sett ökat någol. vilket kan ge anledning lill viss optimism angående möjlighe­terna alt i framliden nä en könsmässig utjämning. Men om detta skall ske långsamt eller inte beror bl. a. på vilka åtgärder som vidtas för att lösa problemet. Ulan speciella insatser kommer enligt kommitténs bedömning en utjämning sannolikt alt dröja.

Del är mol denna bakgrund som VÅRD 77 är beredd att föreslå att positiv särbehandling av del underrepresenterade könet prövas vid antag­ning. En sådan åtgärd bör enligl kommitténs uppfattning bli aktuell först vid antagning till utbildningar med så sned könsmässig rekrytering att minoritetskönel vid senaste antagningstillfället hade lägre andel än 30 % av utbildningsplatserna.

Prop. 1978/79:197

70

Kommitléns förhoppning är självfallel alt extra ordinära åtgärder av detla slag inle skall behövas i framliden. I ett övergångsskede synes de dock vara motiverade.

VÅRD 77 är medveten om de principiella invändningar som kan rikias mol en särbehandling av det ena könet. De positiva effekter som metoden leder till bör dock vägas mol delta. VÅRD 77 anser alt en särbehandling inte bör betraktas som en orättvisa mol del andra könet utan som en kompensation för de orättvisor, som finns inbyggda i de miljö- och kultur­faktorer som lidigare påverkat uppfostran och utbildning.

Kommittén redovisar Ivå allernaliva modeller för positiv särbehandling - minimikvot och lilläggspoäng - ulan att ta ställning till hur någon av dem närmare bör uiformas. Kommittén avslår också från att förorda endera av de två redovisade modellerna. Kommittén föreslår i stället atl SÖ och UHÄ fär i uppdrag atl dels utforma de bägge modellerna, dels initiera försöksverksamhet i de vård- och socialt inriktade högskoleutbild­ningarna med dem. Detta under förutsällning all försöken också innefaltar utbildningar där kvinnorna är underrepresenterade.

Efter utvärdering bör den med hänsyn till syftet lämpligaste modellen tillämpas under en övergångsperiod, vars längd bör bli beroende av hur snabbi ålgärderna ger avsett resultat.

VÅRD 77 vill understryka det angelägna i att den utredning, som UHÄ planerar angående kvotering lill samtliga utbildningslinjer i högskolan med sned könsmässig rekrytering, kommer till stånd. Om kvotering tillämpas inom samlliga högskoleutbildningar med sned könsmässig rekrylering, får en sådan åtgärd en siörre trovärdighet som jämställdhetsåtgärd än om den tillämpas enbart inom vissa.

VÅRD 77 påpekar all man också via den studieorganisatoriska upplägg­ningen och utbildningarnas innehåll och arbelsformer kan påverka del rådande könsrollsmönstrel.

Ur VÅRD 77s perspektiv är det mycket viktigt att ökad information ges till SYO-konsulenterna om behovel av jämnare könsrekrylering inom vårdområdel. Kommillén finner del också angdägel atl mer forskning kommer till stånd på detta område och all sådana undersökningar får en bred uppläggning.

Huvudmannaskap Jör sjukgymnaslulbildningen

VÅRD 77 skall enligl sina direktiv pröva frägan om huvudmannaskapet för sjukgymnastutbildningen. Enligl vad kommittén erfar kommer rege­ringen inom kort att tillsälla en förulsältningslös utredning om ett enhetligt huvudmannaskap för högskolan, VÅRD 77 koncenirerar sig bl, a. härför på alt utreda i vad mån nuvarande förhållanden inom sjukgymnastutbild­ningen talar för ett ändrat huvudmannaskap.

Kommittén har inle funnil några entydiga besked om vilken huvudman som bäst klarar alt genomföra utbildningen. Några vägande skäl för atl byta huvudman på någon eller några orter har inle framkommit.

Etl förslag från VÅRD 77 om enhetligt huvudmannaskap för sjukgymnastutbildningen skulle, om del snabbt genomfördes, medföra atl endera de två statliga eller de två kommunala utbildningarna nu skulle byta huvudman. Om den utredning som regeringen avser att tillsätta inom kort skulle komma till en annan slutsats än VÅRD 77, bl. a. med hänsyn till att dess uppdrag omfattar hela högskolan, skulle huvudmannaskapet pä tvä orter kunna komma att på nytt behöva ändras.

VÅRD 77 föreslår därför med hänvisning lill vad ovan framhållits ingen förändring i fråga om huvudmannaskapet för sjukgymnastutbildningen.

Prop. 1978/79:197

71

Genomförande

Enligl kommitténs direktiv skall de i det föregående redovisade försla­gen syfta lill genomförande omkring år 1980. Utredningsarbetet har från början varil inriktat på en reform av den här aktuella utbildningen höstter­minen 1980. Vad avser kommitténs förslag till nya behörighets- och urvals­regler bör en preliminär information kunna ges så snart förslaget överläm­nas till regeringen.

VÅRD 77 föreslår atl regeringen ger UHÄ två uppdrag redan under hösten 1978. Del gäller dels frägan all utreda en ny organisation av den grundläggande utbildningen för vårdyrken i Linköping, dels frågan om all skapa förutsättningar för arbetsterapeut- och sjukgymnastlärarna att ta på sig en ökad andel av undervisningen i rehabiliteringsutbildningarna.

VÅRD 77s samlade förslag innebär vad gäller de studieorganisatoriska förändringarna i stort oförändrade kostnader i förhållande lill nuläget.

Prop. 1978/79:197

72

Sammanställning   av   remissyttranden   över   betänkandet   (SOU 1978:50) Ny vårdutbildning

Utbildningens mål

Remissinstanserna finner i allmänhet de vårdpolitiska utgångspunkter som kommittén definierat för arbetet med utbildningsmålen angelägna och delar den grundsyn som varit vägledande när utbildningsmålen har formu­lerats. De grundläggande utgångspunkterna om helhetssynen på männi­skan/patienten och formuleringen av vårdideologin råder det allmän enig­het om. Flertalet remissinstanser är positiva till kommitténs förslag om dels övergripande mål. dels gemensamma mål för grupper av särskilt be­släktade utbildningar. Många anser alt innehållet i detla avsnitt är värde­fullt och kan utgöra en god grund för den måldiskussion som bör föras inom varje utbildning.

Genom övergripande mål betonas att samtliga berörda utbildningar ut­gör en integrerad enhet vilket bl. a. Skolöverstyrelsen (SÖ) anser angelä­get, SÖ vill vidare stryka under att vissa för all högskoleutbildning gemen­samma mål anges i högskolelagen. Där sägs bl, a, att utbildningen skall bygga på vetenskaplig grund, att den skall anordnas så atl de studerande förvärvar kunskaper och färdigheter samt utvecklar sin förmåga att kritiskt bedöma företeelser av skilda slag, främja personlig utveckling och förstå­elsen för andra länder och för internationella förhållanden. Liknande syn­punkter förs fram av Landsorganisationen (LO) som betonar vikten av att målen för vårdsektorns utbildningar anknyter till dem som riksdagen anta­git såsom mål för all högskoleutbildning. Däri inbegrips också all utbild­ningarna måste planeras så att en återkommande utbildning går att genom­föra. Universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) instämmer i de synpunk­ter som planeringsberedningen för vårdsektorn inom ämbetet för fram, men vill betona vikten av att sektorsmål och områdesmål förenas i ett ge­mensamt övergripande mål för att göra målformuleringarna mer lätthan-teriiga för dem som skall tolka målen. Planeringsberedningen ansluter sig i allt väsentligt till kommitténs förslag, men ansluter sig inte till kommitléns förslag att mål enbart skall ange inriklning. Konsekvensen härav blir alt linjenämnd beslutar om innebörden i godtagbart yrkeskunnande för re­spektive utbildning. Planeringsberedningen vidhåller att målen för nivåer­na under sektors- och områdesmål skall preciseras och fastställas centralt så atl de kan sägas ha uppfyllts vid genomgången utbildning. Inom den ra­men har linjenämnden att besluta om innehåll och genomförande.

Även socialstyrelsen anser del nödvändigt med centralt fastställda kon­kreta mål, dvs, kunskaper och färdigheter som ger ullryck för en yrkes­profil och som kan användas för att utveckla yrkesidentitet och yrkes-

Prop. 1978/79:197

73

funktioner. Beträffande det linjespecifika innehållet och varianternas inne­håll anser socialslyrel.sen atl av de centralt fastställda utbildningsplanerna bör klart framgå dels vilka målgruppers behov av vård/service som skall tillgodoses, dels i vilka situationer/miljöer som vård/service skall ges. Gymnasicutredningen anser att det synsätt som ligger bakom kommitténs diskussion om och formulering av utbildningsmål ger uttryck för samma strävanden som finns i utredningens egna direktiv. Eftersom det saknas en beskrivning av hälso- och sjukvårdens inre organisation i framtiden är del emellertid svårt att lill fullo bedöma de uppställda målen. Eventuella mot­sättningar mellan de olika målen är i dag svåra att se. Gymnasieutredning­en vill, liksom kommittén, framhålla vikten av att målformuleringarna dis­kuteras och bearbetas konstruktivt för att förnya och förbättra utbildning­en.

Enligt Kommunförhundet och Landstingsförbundet framstår förslaget atl formulera mål för högskolans sektor för vårdyrken resp, mål för grup­per av särskilt besläktade utbildningar som i huvudsak riktigt. Kommun­förbundet anser att även för socialvårdssektorn är det nödvändigt att sam­ordna utbildningsutbudet i breda utbildningsvägar som ger ett överblick-bart linjeutbud. Detta är en av orsakerna till att Kommunförbundet föror­dar en överföring av sociala servicelinjen till sektorn för administrativa, ekonomiska och sociala yrken i högskolan. Enligt Socionomförbundets uppfattning måste målformuleringarna i den slutliga utformningen ha en sådan bredd att de innefattar även de övriga socialt inriktade linjer inom högskolan som inte innefattas av Vård 77:s arbete. Centralorganisationen SACOISR kan instämma i vad kommittén säger om kunskaper och färdig­heter, breda baskunskaper, flexibel yrkesfunktion, analytisk och kritisk förmåga m.m. som mål för utbildningen. Däremot ställer sig SACO/SR frågande till sådana begrepp som individorienterade, samhällsanpassade resp. samhällsförändrande mål, produkt och process i undervisningssitua­tionen m. m. Det förefaller som om kommittén ser en motsättning mellan ä ena sidan kunskaper och å den andra personlighetsutveckling, förståelse av begrepp och sammanhang och förmåga att kritiskt värdera information. Organisationen menar tvärtom att goda kunskaper är förutsättningen för förståelse, analys och lösning av nya problem. De av kommittén uppställ­da målen borde enligt SACO/SR normalt leda till en utökning av kursinne­hållet i många av de behandlade utbildningslinjerna. Tjänstemännens centralorganisation (TCO) saknar en övergripande analys av de behov och problem i samhället och hos medborgarna som utbildningarna skall relate­ras till. Viktiga frågor att ta ställning till i detta sammanhang är bl. a. vilka problem som kan lösas genom en förändrad utbildning och vilka problem som kan lösas genom en förändrad arbetsorganisation. Vidare bör då ana­lyseras vilka konsekvenser en förändrad arbetsorganisation får för utbild­ningen. TCO anser att en komplettering av målbeskrivningarna bör göras av innebörd att alla utbildningar anordnas så att den studerande skaffar sig

Prop. 1978/79:197

74

överblick över samhällets och hälso- och sjukvårdens samt socialpoliti­kens utveckling, resurser och meioder i syfte att kunna förslå individens sociala situation samt all kunna tillgodose dennes sociala behov.

Sveriges jorenade studentkårer (SFS) finner målen bra utformade men någol diffust formulerade och hävdar bestämt att i stället för all "skaffa sig beredskap" handlar del om kunskaper som är nödvändiga för yrkes­verksamheten. Formuleringen bör således vara "skaffar sig förmåga alt . . ."". annars kan en beiydande standardsänkning bli följden inom hälso-och sjukvården. Sveriges sjuksköterskeelevers förbund (SSEF) framhåller all målen för de enskilda utbildningslinjerna måste ges en klar och konkret inriktning i de utbildningsplaner som kommer atl utarbetas. SSEF ställer sig tvivlande lill alt kommitténs förslag till utbildningsmål kan uppnås inom de utbildningsorganisatoriska ramar som kommillén föreslår. Folk­partiets ungdomsförbund (FPU) vill betona alt kommittén bör utveckla och definiera vad flexibel yrkesfunktion är. Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund (SSU) anser atl när det gäller utbildningarnas mål skall de studerande ha möjligheter atl vara med i planering och uppläggning av olika kurser. Moderata ungdomsförbundet (MUF) ser som viktigast att de olika utbildningsalternativen får sin egen profil, dvs. att eleverna erhåller goda personalkunskaper. Detta anses nödvändigt för att varje yrkeskate­gori skall kunna medverka till goda behandlingsresultat. De handikappa­des riksförbund (DHR) ansluter sig i huvudsak till förslagen till mål men anför viss kritik. Del gäller de övergripande målen att kritiskt bedöma in­formation om vikliga samhällsfrågor och atl skaffa sig breda baskunskaper som grund för flexibel yrkesfunklion. DHR menar att om vårdpersonalen i framtiden skall kunna ta initiativ till förändringar av sädana förhållanden i samhällel. som påverkar människors hälsa, krävs en bred kunskap om samhällsförhållanden och förmåga att kritiskt bedöma inte enbart informa­tion om samhällsfrågor utan även samhällsföreteelser som sådana. De bre­da baskunskaperna måste finnas, men DHR menar atl djupet i utbildning­en är viktig. De olika yrkesutbildningarna måste få sin egen profil, varje yrke sin kunskapsresurs att tillföra vårdlaget.

När det gäller gemensamma mål anser DHR att i det sammanhanget måste individens självbestämmande och inflytande betonas. Samma sak gäller målen för gruppen hälso- och sjukvård. En tidsenlig "vårdideologi" med betoning av individen som en aktiv medlem av vårdlaget måste inta en central plats i utbildningsmålen. För samtliga utbildningar måste ell vik­tigt mål vara att de studerande skaffar sig kunskaper om hur samhället på­verkar människor, beredskap att stimulera människor till självständighet och oberoende och beredskap att ta initiativ till kontakter med skilda sam­hällsorgan för att påverka samhällsmiljön.

Prop. 1978/79:197

75

Anknytningen mellan gymnasieskola och högskola

En allmän uppfattning bland remissinslanserna är att de kortare vårdut­bildningama skall jämställas med andra högskoleutbildningarmed avseen­de på de allmänna behörightsvillkoren. Meningarna är emellertid slarkl delade om förslaget alt behöriga sökande skall ha en gemensam basutbild­ning i form av tvåårig vårdlinje eller eltåig vårdlinje som komplement till annan gymnasieutbildning. Fletalel remissinslanser lillstyrker i princip all vårdutbildningama i högskolan bygger på vårdinriktad gymnasieutbild­ning. Bland dessa märks socialstyrelsen. UHÄ. Centrala studiestöds-nämnden, gymnasieutredningen. Landstingsförbundet. LO. TCO, Sveri­ges elevers centralorganisation (SECO). Samarbetsorganisationen för Sveriges vu.xenstuderande, Centerns ungdomsförbund (CUF) och SSU. Genom att den för samtliga studerande gemensamma basen läggs i gymna­sieskolan ökar möjligheterna alt redan där utveckla en för ell slort antal studerande till skilda vårdyrken gemensam referensram, menar bl. a. so­cialstyrelsen. En tidig inriktning mol vårdarbete lorde både gagna verk­samheten och öppna breda valmöjligheter för de studerande, anför Lands-ting.sJÖrhiindet. Del innebär inget slutligt yrkesval och även vaije yrkesval inrymmer för övrigt i sig ulvecklingsmöjligheler. En del remissinstanser -exempelvis UHÄ framhåller dock atl av de föreslagna vårdlinjerna i högskolan synes för rehabiliteringslinjen och medicinska servicelinjen den natuvetenskapliga linjen vara en väl så god grund eller till och med lämpli­gare grund. För den medicinska servicelinjen bör särskild behörighel kun­na nås även genom annan gymnasielinje som inom matematik, fysik och kemi ger kunskaper minst motsvarande naturkunskap på tvåårig social lin­je, anser bl. a. UHÄ. SACOISR anser att genomgången treårig naturveten­skaplig linje bör uppställas som förkunskapskrav för lilliräde till medicins­ka servicelinjen och rehabiliteringslinjen. När del gäller rehabiliteringslin­jen, varianten för sjukgymnastik, vill UHÄ uttala sig för en alternativ grund för den enskilde i form av naturvetenskaplig linje eller kunskaper i naturkunskap motsvarande två årskurser pä sociala linjen. SSEF, Svens­ka laboratorieassistentelevföreningen (SLEF) och FPU menar atl anknyt­ningen till gymnasieskolans vårdlinje inte skall vara generell utan prövas för varje enskild linje i högskolan. För den föreslagna hälso- och sjuk­vårdslinjen är anknytningen lill vårdlinjen hell naturlig medan vissa vård­yrkesutbildningar t. ex. laboralorieassistentutbildningen hellre bör ha gymnasieskolans naturvetenskapliga linje som bas. Denna uppfattning de­las av TCO, som framhåller atl särskilda behörighetskrav för antagning till hörselvårds- och rehabiliteringslinjerna samt laboratorieassistenlul-bildningen bör vara kunskaper i matematik och naturkunskap motsvaran­de minst tvåårig social linje. För laboratorieassislenluibildningen bör vårdkunskap inte uigöra särskilt behörighetskrav, menar TCO. Även Landstingsförbundet anser sig vara öppen för atl vissa utbildningar inom vårdsektorn kan behöva bygga på andra förkunskaper än dem som vård-

Prop. 1978/79:197

76

linjen i gymnasieskolan ger. Det gäller bl. a. ulbildningarna till laboratorie-och hörselvårdsassislent. SÖ tycker atl vägen lill olika högskoleutbild­ningar i ett kortsiktigt perspektiv bör hållas öppen för studerande med oli­ka studiebakgrund i avvaktan på resultat av gymnasieutredningen. Sålun­da måsie även vägen till de vård- och sociall inriktade utbildningarna vara öppen föl' studerande frän andra linjer i gymnasieskolan än de med mot­svarande inriklning. framhåller SÖ. Det är vidare angeläget - enligt SÖ -alt behovet av anknytning mellan de till arbetsmarknadsutbildningen och kommunala vuxenutbildningen förlagda vårdutbildningama och den före­slagna högskoleutbildningen blir beaktat. Negativa lill förslaget om gym­nasial vårdutbildning som bas för vårdutbildningar inom högskolan är Arbctsmarknadssiyrcisen (AMS). Medicinska forskningsrådet (MFR), SACOISR. SFS. Svenska läkaresällskapet, MUF, Handikappinstitutet och HandikappjÖrbundens centralkommitté. Bland dessa framhålles atl de olika vårdutbildningarna skiljer sig från varandra i sådan grad att en ge­mensam basutbildning av föreslagen utformning inte är motiverad. Del an­ses även oklart hur utbildningen på vårdlinjen kommer alt gestalta sig men sannolikt blir utrymmet för undervisning i naturvetenskapliga ämnen och främmande språk begränsal. Sådan utbildning anses vara mycket betydel­sefull för merparten av de kortare vårdutbildningarna. All gymnasieutbild­ning som skall meritera för fortsatt utbildning inom vårdyrkena måste in­nefatta en gedigen utbildning i såväl biologi som matematik och övriga na­turvetenskaper, anser SACOISR. Gymnasieutbildning med naturveten­skaplig och i viss mån även beteendevetenskaplig inriktning måste tillmä­tas Slort värde vid antagning även till de kortare vårdyrkesutbildningarna. Minskning av de naturvetenskapliga kunskapema under nuvarande nivå måste få en starkl negativ inverkan på kvaliteten inom vårdutbildningar­na, anser Svenska läkaresäliskapei. Sällskapet ser även med stor oro på hur forskningsanknytning och forskarrekrytering inom vårdutbildningarna kommer att påverkas om den naturvetenskapliga grunden för utbildning undanrycks. Inom sjukvårdsområdet finns utrymme för och behov av be-fatlningshavare med skiftande utbildningsbakgrund, intresse och erfaren­heter, hävdar AMS. Rekrytering från de teoretiska linjema, t. ex. tekniska linjen, naiuivelenskaplig linje liksom från vissa yrkesinriktade linjer, bl.a. verksiadsteknisk linje ger, enligt AMS:s uppfattning, bakgrundskunskaper av värde för vårdutbildning och för arbetsuppgifter inom vårdområdet. SACOjSR liksom AMS och UHÄ vill fästa uppmärksamheten på att en alltför specialiserad behörighet skjuter ned det reella valet av ulbildnings­väg till grundskolans högsiadium. Detta torde också bidra till att konser­vera den sneda könsmässiga rekryteringen till vissa vårdutbildningar. Vid utformningen av den framlida gymnasieskolan liksom av komplelierings-möjligheterna i anslutning till denna måste dessa förhållanden beaktas, me­nar UHÄ . Förslaget att vårdlinjen så småningom skall bli inkörsporten till de långa vårdutbildningarna utgör enligt bl. a. SFS  och SACOISR etl

Prop. 1978/79:197

77

starkt hot mot den nalurvelenskapliga linjens exisiens. eftersom underla­get för denna linje därigenom minskar väsentligt. När del gäller den före­slagna sociala servicelinjen förslär s

Någon entydig opinion kan inle skönjas beträffande den ettåriga vård­linjen som komplement till annan gymnasieutbildning. Denna kurs skall enligt förslagel också kunna vara ell led i återkommande ulbildning och ge en yrkesfunklion i princip molsvarande undersköterskans. UHÄ. LO. TCO. Landstingsförbundet, CUF och SSU vill tillstyrka den föreslagna ettåriga kompletteringskursen med vårdinriktning. LandstingsJörhundet anser atl den ettåriga kompletleringskursen ger de förkunskaper som be­hövs och innebär jämfört med nuläget inle någon längre sludielid för ele­ver fiån andra gymnasielinjer. Efter kursens slut kan eleverna om de så väljer - på ett naturligt sätl gå in i vårdarbetet. Enligt LO och UHÄ bör emellerlid kompletleringskursen kunna anpassas i längd och innehåll så alt de olika studerandegruppernas kunskaper och erfarenheter tillvaratas. Den bör också kunna anpassas till skilda utbildningars krav på förkunska­per. S«(7«/.sA'r('/i'('/; och SÖ har svårt att ta ställning. Socialstyrelsen förut­sätter att även yrkespraktik ingår i den frislående kursen för vårdyrkesut­bildning saml atl kursen leder fram till yrkeskompetens. I delta samman­hang måsie dock praklikfrågan uppmärksammas. Del är angelägel all när­mare utreda hur yrkespraktiken skall kunna realiseras vid en ökad dimen­sionering av vårdyrkesutbildning. Socialstyrelsen anser alt en belysning uv vilka konsekvenser förslaget till kompletterande vårdkurs får för di­mensioneringen av nuvarande specialkurser i gymnasieskolan vore värde­full för ställningstagande till förslaget. SÖ vill understryka den principiella belydelsen av att det skapas en utbildningsgång, där varierande teoretisk bakgrund och skiftande arbetslivserfarenhet kan tillvaratas. SÖ anser det inte möjligl att i detta sammanhang ta ställning lill denna fråga som även aktualiserar tillämpningen av motsvarande princip inom andra utbild­ningsområden än de nu aktuella. Samtidigt påpekar SÖ all när del gäller den ettåriga vårdkursen bör även de resurser som finns inom såväl arbets­marknadsutbildning som kommunal vuxenutbildning kunna utnyttjas. SÖ erinrar också om sin framställning till regeringen den 13 juli 1978 med för­slag till vissa förändringar i tvåårig vårdlinje, vilket bl. a. innebär all den praktiska utbildningen görs mer flexibel och basen breddas för att kunna öka antalel praktikplatser och skapa förutsättningar för ulbildning i enlig­het med Vård 77:s förslag. AMS kan inte tillstyrka förslaget om komplette­rande utbildning i vårdkunskap bl. a. på grund av att tillgången på under-

Prop. 1978/79:197

78

sköterskor också pä sikt kommer alt vara åtskilligt siörre än efterfrågan. Därtill kommer atl den kompletterande vårdkursen skulle kräva tillgång på praktikplatser. Enligt AMS bör dessa reserveras för mer angelägna vårdutbildningar. För dem som inte har gymnasial vårdutbildning skulle enligt AMS:s uppfattning de vårdkunskaper som är eiforderliga för all stu­derande skall kunna följa undervisningen kunna byggas in i respektive högskoleutbildning. MFR kan i likhel med sill ställningstagande lill vård­linjen i gymnasieskolan inle lillslyrka en linje som komplement lill annan gymnasieutbildning. Detsamma gäller SF.5' som även framhåller all pågå­ende arbete i gymnasieutredningen inle skall föregripas. SECO vill också avvakta gymnasieutredningen men är positiva till den ettåriga kompletle­ringskursen som en tillfällig lösning. Gymnasieutredningen anser att ef­fekterna av förslaget inte har analyserats belräffande dimensioneringen av vårdlinjen och den vårdinriklade ettåriga specialkursen saml kraven pä lä­rarresurser och praktikställen. Enligl förslaget kommer det all friställas resurser frän högskolans vårdinriklade utbildningar. Det är inle självklart att antalet praktikplalser och läiaiTesursema är tillräckliga för såväl en ut­ökning av vårdlinjen som dimensioneringen av den ettåriga specialkursen. Förslaget torde enligt gymnasieutredningen resultera i atl antalet sökande till vårdlinjen ytterligare ökar. Till detta kommer att den ettåriga special­kursen bör dimensioneras så atl den ger reella möjligheter att välja vårdin­riktad utbildning i högre åldrar. Vidare bör man beakta eventuella konse­kvenser för rekryteringen till befintliga specialkurser. Frågan är också hu­ruvida eventuellt frigjorda resurser verkligen kommer att överföras till gymnasieskolan. Vissa av dessa resurser skall dessutom överföras till de primärkommuner som nu anordnar vårdlinjen. Detla fordrar en klar fördel­ning av resurserna på högskola respektive gymnasieskola. SSEF förordar att den kompletterande vårdkursen på gymnasial nivå bör omfatta tre ter­miner då avsikten bl. a. är atl den skall ge samma kompetens som nuva­rande undersköterskeutbildning. Vidare anser SSEF atl vårdutbildning på gymnasial nivå skall följas av minst sex månaders yrkesverksamhet innan högskolestudiema påbörjas. SACOISR anser att förslag till kompletle-ringskurser för den som gått fel linje i gymnasieskolan är riktigt i så måtto att ett utbildningssystem bör undvika att skapa återvändsgränder. Inga närmare uppgifter om kompletteringens innehåll presenteras vilket gör det svårt att bedöma förslagets värde i praktiken.

När det gäller förslaget om den ettåriga naturvetenskapliga kompletle­ringskursen för dem som gått gymnasieskolans vårdlinje och vill söka till statlig högskoleutbildning framhåller några remissinstanser - bland dem UHÄ, SÖ. gymnasieutredningen och Landstingsförbundet det angeläg­na i att de studerande ges ökade förutsättningar att söka till de längre vård­utbildningarna, SÖ har i annat sammanhang förordal en ettårig naturve­tenskapligt inriktad specialkurs i gymnasieskolan. Denna kurs bör tillsam­mans med vårdinriktad gymnasial utbildning kunna ge kunskaper och er-

Prop. 1978/79:197

79

farenheter som motsvarar samtliga särskilda förkunskapskrav för tillträde till läkarlinjen och andra högskoleutbildningar som bygger på molsvarande behörighet, SÖ anser det motiverat att försöksvis pröva en komplelle­ringsväg med vårdutformningen av den gymnasiala utbildningen. En över-arbetning av utredningens förstag till utbildningar beträftande behörig-helskomplettering från olika gymnasielinjer måste ske enligt SÖ, TCO på­pekar att goda kompletteringsmöjligheter bör finnas för elever som inte genomgått adekvata utbildningar. Därigenom undviks atl de studerande redan i grundskolan måste avgöra sitt studieval. SACOISR instämmer men hävdar all det är mycket tveksamt om ett naturvetenskapligt komplel-teringsår kan ge tillfredsställande kunskaper för de långa vårdutbildningar­na. Även MFR anser det troligt alt nivån på naturvetenskapliga kunskaper kommer atl bli lägre än hos nuvarande sökanden. Samarbetsorganisatio­nen jör Sveriges vuxenstuderande påpekar att en möjlighet till komplette­ring med naturvetenskapliga studier skulle kunna motverka snedrekryte­ringen till de längre utbildningama inom den statliga högskolan. Del är emellertid tveksamt om den föreslagna tiden är en tillräcklig grund för förståelsen av nalurvelenskapliga ämnen och laborationer.

I etl längre perspektiv föreslår Vård 77 att i princip all vårdinriktad hög­skoleutbildning skall bygga pä gymnasieutbildning med molsvarande in­riktning. Högskoleutbildningen skulle då kunna starta från en högre kun-skapsmässig nivå än vad den gör i dag. Förslaget utgår från alt en framtida etappuppbyggd gymnasieutbildning kan komma att omfatta utbildnings­program på till sammanlagt tre år. Flertalet remissinstanser som yttrat sig i denna fråga anser att utformningen av framtidens gymnasieskola är helt avgörande för ställningstagande lill utredningens långsiktiga principför­slag. UHÄ framhåller att frågan om anknytningen mellan gymnasieskola och högskola måste ses i elt vidare sammanhang, där en viktig utgångs­punkt måste vara flexibilitet i utbildningssystemet och största möjliga valfrihet för den enskilde. Ur den synpunkten delar UHÄ planeringsbe­redningens bedömning av det längre tidsperspektivet med en mindre diffe­rentierad gymnasieskola med bredare studievägar. I ell längre tidsper­spektiv anser TCO atl flertalet av högskolans vårdinriklade utbildningar bör knyta an till de motsvarande utbildningar i gymnasieskola som kan bli resultatet av gymnasieutredningens arbete. TCO vill i sammanhanget föra fram atl värdlinjen i den kommande gymnasieskolan bör få större inslag av naturvetenskapliga ämnen än nuvarande linje. För många av högskolans studiegångar saknar vårdlinjen viktiga naturvetenskapliga ämnen såsom matematik, fysik och kemi. påpekar Mt/F. Ifall vårdlinjen skall ligga till grund för intagning lill all vårdutbildning i högskolan måste denna utbild­ningslinje väsentligi förändras till sitt innehåll och utbildningstiden på lin­jen rimligen föriängas, framhåller MUF. Liknande synpunkter framförs av de remissinstanser som är negativa lill vårdlinjen som grund för korta vårdulbildningar inom högskolan. Gymnasieutredningen anser det inte va-

Prop. 1978/79:197

80

la möjligt all nu avgöra huruvidu all vårdinriktad högskoleutbildning i fninuiden skall byggu på gymnasieutbildning med molsvarande inriklning. En principiell modell skulle enligl gymnasieulredningen kunna innefalta bicdurc. mer sammanhållna ulbildningsvägar med inriktning mot olika yr-kcsoniiYulcii i arbetslivet. Förutsatt all den framtida gymnasieskolan får en sådan principiell uppläggning, bör inom den kunna rymmas studievägar som kan ge tillräckliga förkunskaper lill alla högskoleutbildningar som onifuitus av Vård 77:s förslag. En annan mindre långtgående modell skulle kunna innehålla såväl i huvudsak yrkesinriktade som lill övervägande del stiidietörbciedande alternativ. Även om delta i sig innebär relativt slora förändringai' jämfört med dagens gymnasieskola, är det enligl gymnasieut­redningen inte troligt att en sådan modell svarar mol de förutsättningar som Vård 77:s förslag bygger på.

Beh

ö

righet och urval

Inle någon remissiiisluns ullalar sig mol att de allmänna behörighetsvill-koien för högskoleutbildning skall tillämpas för lillträde till utbildningarna inom den kommunala högskolan. Del anses inle finnas några sakliga ut-bildningsniässiga skäl som lalar för all behandla de här aktuella utbild­ningarna på någol annal säll än övriga högskoleutbildningar. Förslaget att undanta de s.k. 25:4-orna från kravet på gymnasiekunskaper i engelska under en övergångslid på åtta år har inte vunnit remissinstansernas gillan­de. Endast AMS. socialstyrelsen. Landstingsförbundet och LO tillstyrker förslaget om undanlag för kunskaper i engelska - dock inte ulan vissa in­vändningar. Socialstyrelsen anser det vara rimligt atl under en övergångs­period inle kräva kunskaper i engelska av de studerande, som genomgått vissa hiltills anordnade specialkurser inom ramen för gymnasieskolans vårdyrkesutbildning. Socialstyrelsen förutsätter att dessa gymnasiala vårdyrkesutbildningar kommer att i sig ge särskild behörighel till grundläg­gande vårdinriktad högskoleutbildning. I dessa specialkurser tillgodoses för närvarande inte de kunskaper i allmänna ämnen som uppställs som all­mänt behörighetskrav lill högskoleutbildning. Sådana undantag medges nu såsom individuella dispenser enligt högskoleförordningen. Behovet av en generell dispens såsom övergångsbestämmelse bör prövas utgående härifrån. Det vore emellertid önskvärt att åtgärder vidtas för att reducera övergångstiden. Landstingsförbundet vill påpeka att den berörda gruppen ges möjlighet atl läsa engelska som frivilligt ämne inom ramen för sin hög­skoleutbildning. LO anser att övergångsperioden bör vara längre än åtta år. Kraven på engelska kan nämligen under en lång tid vara hindrande för en stor grupp redan yrkesverksamma inom området, framhåller LO. Sär­skilt med hänsyn lill de utfästelser som statsmaktema gjort tidigare, måste förslaget om en höjning av behörighetsnivån redan 1980, enligt UHÄ. be­dömas som oacceptabelt. UHÄ vill förorda en övergångstid om tre år från det att beslut i frågan fattas. Med denna övergångstid torde inga särskilda

Prop. 1978/79:197

81

regler för kravet på engelska för de s.k. 25:4-orna behöva gällu. Plane­ringsberedningen för vårdsektorn inom UHÄ förulsätier dock en generös individuell bedömning för studerande som efter denna tidpunkt inle upp­fyller de särskilda förkunskapskraven i engelska. SÖ. MFR. SACOISR, TCO. SFS, SSEF. SLEF, Samarbetsorganisationen för Sveriges vuxen­studerande. Svenska läkaresällskapet. FPU. MUF, SSU. Handikappin­stitutet och HCK anser del inle lämpligt alt göra undanlag från regeln om allmän behörighet till högskolan belräffande kunskaper i engelska. 1 stället påpekas atl inom vårdutbildningarna och för den akluella yrkesverksam­heten är kunskaper i engelska mycket värdefulla. För att ingen av formella skäl skall behöva utestängas frän utbildningen anserSÖ alt generösa över-gångsbeslämmelser av mera generell art bör tillämpas under en tillräckligt lång övergångsperiod. Dessa övergångsbestämmelser skall även inkludera ämnet engelska. Om övergångsperioden görs tillräckligt lång hinner man med den framförhållning i informationen som är nödvändig för att de grup­per som i dag saknar kunskaper i engelska skall ges reell möjlighet alt komplettera detta ämne. Dessutom finns enligl högskoleförordningen möjlighet för antagningsmyndigheten alt medge viss sökande befrielse frän ett eller flera behörighetsvillkor, SÖ utgår från att denna möjlighet kommer atl finnas kvar även i framtiden. Genom sådana här övergångs­bestämmelser och nu gällande dispensmöjligheter menar SÖ alt kravet pä allmän behörighet i engelska inte medför en sådan skärpning av tillträdes­villkoren alt det - som Vård 77 uttrycker del - radikalt skulle försämra utbildningsmöjligheterna för den personal som varit med om atl möjliggöra vårdens uppbyggnad. Ytterligare skäl för atl inle gå fram med särskilda bestämmelser är att antalet behöriga sökande vid 25:4-regeln förmodligen blir begränsal. Något undantag beträffande den allmänna behörigheten har ej heller gjorts i annat sammanhang, påpekar SÖ, SACOISR anser att Vård 77 ger en rad goda skäl för att bibehålla kravet på kunskap i engelska. Icke desto mindre vill ulredningen under älta års lid generellt undanta studeran­de av kategorin 25:4 från detta krav, SACO/SR vill bestämt understryka att engelska bör vara obligatoriskt av de skäl som kommittén själv har an­fört. Särskilt för inhämtande av kunskaper under utbildningen och den fortsatta yrkesutövningen, samt med hänsyn till forskningsanknytning och möjligheten atl efter en kortare vårdyrkesutbildning övergå till de längre vårdutbildningarna. Utöver de skäl utredningen själv för fram för behovet av goda kunskaper i engelska vill TCO peka på alt forskningsanknytningen kräver atl de studerande kan läsa viss litteratur på engelska. Svenskan är ett litet språkområde och den vårdinriklade forskningen har bara påbörjats i vårt land. Om urvalet skulle begränsas enbart lill svensk eller nordisk lit­teratur skulle det bli mycket litet. Över huvud taget är läromedlen ännu in­le anpassade vare sig lill högskoleutbildning eller lill den helhetssyn och probleminriktning som förordals i undervisningen av kommittén. Nuva­rande bestämmelser i högskoleförordningen ger möjligheter till dispens 6   Riksdagen 1978/79 I saml. Nr 197

Prop. 1978/79:197

82

från krav på lärokurs i engelska, TCO anser del vara väsentligt all för sö­kande som inte uppfyller behörighetskravet tillräckliga resurser, såväl ul­bildningsmässiga som ekonomiska, ställs till förfogande i syfte att ge möj­lighet för denna kategori atl inhämta kunskaper som kan ge samma utbild­ningsmöjligheter och förutsättningar i yrkeslivet som för övriga studeran­de.

Flertalet remissinstanser - där\bland socialstyrelsen, SÖ, UHÄ. AMS. Landstingsförbundet, SACOISR och TCO - stöder kommitténs uppfatt­ning atl krav på yrkeserfarenhet inle skall utgöra villkor för särskild behö­righet. För lillträde till vissa av de berörda utbildningarna gäller visserli­gen i dag krav på yrkeserfarenhet, I likhet med utredningen anses i allmän­het atl några avgörande skäl för åtskillnad mellan de olika högskoleutbild­ningarna på denna punkt inle föreligger. En allmän uppfattning är atl det för närvarande saknas förutsättningar att praktiskt tillgodose de studeran­des behov av lämplig yrkeserfarenhet frän vårdarbetet och att därför krav inte kan uppställas. Socialstyrelsen vill emellertid inte utesluta att en an­nan förläggning av en obligatorisk yrkeserfarenhet än före antagning till högskoleutbildning bör kunna övervägas och eventuellt prövas. Socialsty­relsen anser det viktigt att denna fråga utreds närmare. Så länge arbets­marknaden präglas av en betydande ungdomsarbetslöshet vore det enligt Landstingsförbundet oförsvarligt atl kräva erfarenhet från arbetslivet som inträdesbiljett till utbildningen, eftersom många då automatiskt vore ute­stängda från vidare utbildning. Samtidigt skulle många ungdomar hindras från all få stadigvarande arbete, då platsema är upptagna av dem som skaffar sig erfarenheter för ytterligare utbildning. Av samma skäl menar Landstingsförbundet att man noggrant måste följa utvecklingen i samband med intagningen till högskolans vårdutbildningar, så att arbetslivserfaren­heten inte heller faktiskt blir helt utslagsgivande, SACOISR instämmer i att praktik ej skall vara behörighetskrav för lillträde till utbildningen med hänsyn till önskvärdheten av enhetlighet i antagningsbeslämmelserna till högskoleutbildning. Planeringsberedningen för vårdsektorn inom UHÄ framför liknande synpunkter och påpekar att justeringar av högskoleför­ordningens bestämmelser om urval inte bör göras för vissa utbildningslin­jer, utan måste ha generell syftning, I annat fall bryts den enhetlighet i lill-trädessystemet som eftersträvas i högskoleförordningen. Vård 77:s för­slag i dessa hänseenden bör därför övervägas inom en vidare ram och re­sultaten av UHÄ;s utvärdering av resultatet av antagningen vid UHÄ mås­te få spela en viktig roll, TCO anser att en lids yrkeserfarenhet mellan gymnasieskolan och högskolan måste ses som mycket värdefull men vill inte ställa något krav på detta, eftersom sådan inte finns beträffande övrig högskoleutbildning. Det troliga är att de flesta som genomgått vårdlinjen kommer att yrkesarbeta någon period innan de söker lill högskoleutbild­ning. På sikt bör man emellerlid söka en lösning enligt principen om åler­kommande utbildning, I en framtid är del önskvärt med arbetslivserfaren-

Prop. 1978/79:197

83

het föie all högskoleulbildning. Möjligheter lill lösning sammanhänger bl,u, med rådande arbetsmarknadsläge, SFS har största förståelse för Vård 77:s skäl alt avvisa kraven på förpraktik men vill ändå framhålla vik­len UV densamma, SFS föreslår därför all en ingående undersökning görs på de olika linjerna angående behovel av förpraktik samtidigt som möjlig­heterna för förpraktik och yrkesverksamhel undersöks, SSEF. SLEF. CUF. FPU. SSU och HCK föreslår atl yrkesverksamhet skall uppställas som särskilt behörighetskrav för antagning till högskolestudier. Mot bak­grund av atl Vård 77 förordar principen om återkommande utbildning fin­ner SSEF kravet på att slopa yrkesverksamhet mellan gymnasieskolans vårdlinje och högskolans sjuksköterskeutbildning makligt, SSEF anser att del skall finnus ell krav pä minsl sex månaders yrkesverksamhel mellan dessa utbildningar. Erfarenheterna från nuvarande treterminsutbildning av sjuksköterskor har visal ull yrkeslivserfarenhet mellan vårdlinjen och sjukskölerskeutbildningen är myckel värdefull, SSEF delar inte kom­mitléns uppfattning atl sådant behörighelskrav måste gälla lika för alla ut­bildningar inom sektorn. En viktig del av sjuksköterskefunktionen är att vara arbetsledare för bl, a, sjukvårdsbiläden och undersköterskor. Därför är del av stor vikt all sjuksköterskan har egen paktisk erfarenhet av dessas yrkessituation, framhåller SSEF, SFFF delar denna uppfattning, CUF vill föreslå minsl 15 månaders yrkeslivserfarenhet före inträde lill all högsko­leulbildning. FPU finner att kravet på förpraktik ligger helt i linje med Vård 77:s skisserade system med återkommande utbildning och atl det därför normalt bör krävas. SSU anser att elt års yrkesverksamhel mellan gymnasieskolans vårdlinje och högskolan skall vara ett obligatorium. HCK menar att yrkeserfarenhet borde vara ett behörighetskrav för tillträde till hälso- och sjukvårdslinjen samt till den sociala servicelinjen,

Förslagel atl yrkesspecifik verksamhet, som är längre än två år, skall ge högre poäng vid urval än arbetslivserfarenhet i allmänhet har tillstyrkts av SÖ, LO. TCO. SSEF och Samarbetsorganisationen för Sveriges vuxen­studerande. SÖ påpekar att ett införande av sådana särskilda regler för vårdsektorn som föresläs av Vård 77 utgör en avvikelse från högskoleför-orningen, SÖ tillstyrker dock förslaget med hänvisning till kommitténs di­rektiv om att främja ulbildning för inom vaden yrkesverksamma. För att man skall kunna värdera en gedigen yrkeserfarenhet och samtidigt undvi­ka spekulation bör den föreslagna perioden om två år förlängas till exem­pelvis fyra år, framhåller LO, TCO understryker vikten av atl högre pcäng ges först efter yrkesverksamhel inom områdei på minst två år. Eftersom arbetslivserfarenhet generellt ger poäng är det troligt atl i en konkurrenssi­tuation med många sökande till vårdsektoms linjer del stora flertalet kom­mer atl ha arbelslivserfarenhel och då företrädesvis från vårdområdet, Gvnuuisietitredningen drar motsatt slutsats. Det är inte befogat att upp­ställa särskilda urvalsregler för de vårdinriklade högskoleutbildningarna då flertalet av de sökande sannolikt kommer att ha yrkesverksamhel från

Prop. 1978/79:197

84

just vårdområdet. Härtill kommer att det är svårt all avgöra vad som skall belrakias som yrkesverksamhel av betydelse för den sökta utbildningen. Enligt AMS:s uppfattning är all slags yrkesverskamhet av värde för ar­betsuppgifter inom vårdsektorn, MFR avstyrker förslaget med hänvisning till att tidigare ställningstaganden från statsmakterna lett till nuvarande ur­valsregler, MFR anser emellertid alt en ingående analys av effekterna av nu gällande urvalsregler är synnerligen angelägen,

Etl fåtal remissinslanser har kommenterat förslaget om positiv särbe­handling av i respektive utbildning underrepresenierat kön. En del remiss­inslanser lillstyrker förslagel, medan andra bestämt avstyrker, SÖ och UHÄ anger båda att förslaget om positiv särbehandling ansluter till resp, ämbetsverks jämslälldhetsprogram. Socialstyrelsen avvisar förslagel un­der hänvisning till all del är en konstlad metod. Från socialstyrelsens ut­gångspunkt bör intresse och begåvning avgöra rekryteringen till vårdom­rådet, SSEF och SFS är negativa på både principiella och praktiska grun­der. Enligt deras uppfattning leder förslaget till att kvinnornas arbets­marknad ytterligare försämras, SACOISR avvisar förslaget, TCO ställer sig inte negativ till förslagel men anger som en förutsättning att verksam­heten också skall innefalta utbildningar där kvinnorna är underrepresente­rade, TCO förutsätter också att yttranden inhämtas från de fackliga orga­nisationerna när förslag till försöksverksamhet föreligger och innan sådan startar. Svenska läkaresällskapet kan inte stödja förslaget om könskvote­ring vid antagning till de olika vårdyrkesutbildningarna. Gymnasieutred­ningen tycker atl förslaget bör genomföras, dvs, att UHÄ och SÖ ges i uppdrag all initiera en försöksverksamhet.

Gemensamt utbildningsinnehåll

För samtliga utbildningar föreslås dels ett gemensamt utbildningsinne­håll om mer än 10 poäng och dels gemensamma kurser senare i utbildning­en. Remissinstanserna delar i allmänhet utredningens principiella syn att vissa utbildningsmoment kan vara gemensamma för flera korta vårdutbild­ningar. Bland dessa märks UHÄ, socialstyrelsen. SÖ, MFR, Landstings­förbundet. TCO, SFS, SECO och SS6'. Många instanser vill peka på den spänning som finns mellan å ena sidan kravet på ökad bredd i utbildningen och å den andra kravet på yrkesförberedelse i betydelsen specialisering av utbildningsinnehållet. Bl, a, framhåller SÖ, UHÄ och SFS att man så långt möjligt bör undvika atl en gemensam utbildning sker på bekostnad av det för respektive linje specifika innehållet. Några högskolor är slarkl kritiska och framhåller all en utökning av samhälls- och beteendevelenskapliga ämnen kommer att ske på bekostnad av det yrkesspecifika stoffet i utbild­ningen, vilket man finner oacceptabelt. Andra hävdar att en tillfredsstäl­lande avvägning mellan bredd och specialisering knappast kan uppnås utan all vissa av de berörda utbildningarna förlängs. Här kan nämnas UHÄ, SACOISR, SSEF, SLEF. FPU och HCK, En förutsällning för alt

Prop. 1978/79:197

85

SSEF och SLEF skall kunna godta förslaget om en gemensam grundkurs är atl utbildningama förlängs i molsvarande omfattning.

Socialstyrelsen framhåller att utbildningen för verksamhet inom hälso-och sjukvård i flertalet fall måste vila på en naturvetenskaplig, biologisk och medicinsk grund. Även om en breddning och fördjupning av kunska­perna med beteende vetenskapligt och samhällsvetenskapligt stoff framstår som nödvändig måste en sådan breddning och fördjupning balanseras mol kravet på ovannämnda baskunskaper. Socialstyrelsen förutsätter att detla beaktas såväl i den föreslagna högskoleutbildningen som i den gymnasiala utbildningen för hälso- och sjukvård. Den omstrukturering av hälso- och sjukvårdens organisation som påbörjats utgår från en helhetssyn på indivi­den och kräver ett ändrat synsätt på yrkesrollerna som innebär atl perso­ner med olika kompetenser arbetar i lag. Detta förutsätter bl. a. kunskaper hos personalen om sociala faktorers betydelse för hälsotillståndet. Dagens gymnasiala vårdyrkesutbildning tillgodoser inte det kunnandet och av den anledningen anser socialstyrelsen alt detla kunskapsstoff bör tillföras hög­skoleutbildningen och därvid inordnas i det gemensamma linjespecifika stoffet. I förslaget ges inte någon upplysning om hur kunskapsområden av gemensaml intresse relaterar sig lill olika utbildningslinjer. För en bedöm­ning av kvalitet och kvantitet är det nödvändigt att ha tillgång till utförliga­re redovisning, menar socialstyrelsen, UHÄ vill framhålla atl det gemen­samma utbildningsinnehållet närmare måste utredas i fråga om omfatt­ning, uppläggning och form, I deUa instämmer/WF7?, SACOISR, Sveriges socionomjörbund och SSEF, Det bör enligt SACOISR övervägas om del gemensamma utbildningsinnehållet bör vara återkommande inslag i ut­bildningen eller en sammanhållen utbildning och var i utbildningen det ska inplaceras, SACO/SR anser alt den gemensamma grundkurs om minsl 10 poäng som förelås inleda samtliga högskoleutbildningar i många fall inte är av något mer betydande värde. De allmänna moment som föreslås ingå i grundkursen fordrar en omfattande grundkunskap och en relativt långvarig praktisk erfarenhet av arbete i hälso- och sjukvården. Liknande synpunk­ter framförs av SFS som föreslår en gemensam kortare omvårdnadskurs om ca 10 poäng för alla linjer. SSEF finner del märkligt att kommittén av­stått från att diskutera det yrkesspecifika innehållet i utbildningarna och anser atl etl gemensamt utbildningsinnehåll måste diskuteras i relation till det yrkesspecifika. Socialstyrelsen pekar på samma problem. I och med atl detta inte klarlagts är det enligl socialstyrelsen inle möjligl atl avgöra hur det gemensamma linjespecifika innehållet påverkar det yrkesspecifi­ka. Enligt socialstyrelsen måste värdet härav vara olika för de skilda vari-anlema inom linjen.

Utbildningens organisation

Förslaget till studieorganisation med fem allmänna utbildningslinjer -sociala servicelinjen, hörselvårdslinjen, rehabiliteringslinjen, hälso- och

Prop. 1978/79:197

86

sjukvårdslinjen saml medicinska servicelinjen - för vårdyrkesulbildning inom den kommunala högskolan stöds i princip av merparten av remiss­instanserna. Den studieorganisaioriska modellen syftar till all begränsa antalet studievägar och därmed göra utbildningsorganisationen mer över­skådlig. Den innebär vidare en utbildningsorganisation med en gemensam grundkurs och en stegvis differentiering mot funktionsområdena social­vård, hälso- och sjukvård saml medicinsk service. Del övervägande flerta­let remissinslanser beklagar atl utredningen genom sina direktiv varit be­gränsad till att nuvarande studietider i huvudsak skall gälla vilket försvå­rat möjligheterna atl göra en bedömning av utbildningens längd utifrån vård- och utbildningspolitiska motiv. Förslag om utbildningslinjernas längd har därför mötts av en kritisk remissopinion. Främst gäller detla ut­bildningar omfattande 60 poäng och som leder fram till en smal yrkesfunk­lion. Socitdstyrelsen tillstyrker i princip den föreslagna linjeorganisatio­nen men förutsätter omarbetning av vissa linjer med hänsyn lill det yrkes­specifika innehållet i vissa varianler inom dessa. Styrelsen skulle gärna ha sett att förslagen för samtliga linjer skulle ha innehållit en studieorganisa­lion baserad på en gemensam grundläggande utbildning inom respektive linje och en möjlighet till profilering mol viss verksamhei genom obligato­riska alternativa kurser. Utifrån de begränsningar som direktiven utgör an­ser UHÄ all förslagel till sludieorganisalion i huvudsak är riktigt utformat. UHÄ ser det dock som otillfredställande att de krav på förändringar som arbetsfällsbeskrivningen ger stöd för inle kan tillgodoses på ett adekvat sätl med de förslag som kommittén lägger. Till förslaget med en ny studie­organisation finns en rad praktiska problem knutna. UHÄ förutsätter atl dessa är lösta innan genomförandet av ny studieordning sker. I övrigt de­lar UHÄ de synpunkter pä förslaget som planeringsberedningen för vård­sektorn inom UHÄ anger. SÖ finner atl den utveckling inom hälso- och sjukvård saml social service som framgår av arbetsfältsbeskrivningen och som medför ökad efterfrågan på vård med förändringar i yrkesfunktioner och krav på personal med speciell utbildning gör det nödvändigt med en ändring av utbildningsorganisationen så att den bällre svarar mot arbets­marknadens behov. SÖ stöder förslaget om en indelning av de berörda ut­bildningarna i tre områden, nämligen socialvård, hälso- och sjukvård samt medicinsk service och finner del underiag härför som arbetsfältsbeskriv­ningen ger väl grundat. TCO ansluter sig i huvudsak till den föreslagna lin­jeorganisationen men har avvikande mening i flera fall om längden på ut­bildningarna. TCO anser del vara olämpligt att i linjernas utbildningsbe­skrivningar ange att viss ulbildning leder till vissa tjänster och påpekar alt endast yrkesområden bör anges. Vidare framhåller TCO all ansvarsför­hållandet mellan linjenämnd och högskolestyrelse bör utredas och betonar atl en uppföljning och utvärdering av linjenämndemas arbete är myckel angelägen. MFR konstaterar att förslaget lill studieorganisation i många fall innebär förkortningar av nuvarande utbildningar. Med hänsyn till att

Prop. 1978/79:197

87

Vård 77 endasi givit lidsramarna för de olika utbildningarna är det svårt alt se vilka effekter utredningens förslag kommer ull få på uibildningsinne­hållel. I avsaknad av en närmare bedömning av värdcl av gymnasiesko­lans vårdlinje vars framlida utformning och omfattning inie är avgjord i förhållande till de olika utbildningarna, utan slöd av en diskussion om kunskapernas bredd och djup och ulan ledning av en uppskattning av vad som för varje yrke är en önskvärd utbildning framstår, enligt SACOISR. kommitténs förslag till sludielider som föga mer än en gissning. SSEF an­ser del omöjligl all bredda utbildningen och utöka innehållet inom oför­ändrade utbildningslider utan att kvaliteten och yrkeskunskapeina för­sämras. Denna uppfattning framförs även av SLEF. FPU och MUF.

Gymnasieutredningen anser all förslagel lill principiell studieorganisato-risk modell i slort sell ligger i linje med de egna direktiven, enligl vilka ut­bildningen skall möjliggöra värvning av studie- och yrkeseiiärenhet samti-digl som den skall bevara individens valfrihet för framtiden. Vård 77:s för­slag bygger på anlagandel atl gymnasieskolan kommer att utformas enligl en av flera länkbara modeller. Med den utgångspunkten kan det vara rim­ligt atl förutsätta all den framtida gymnasiala vårdutbildningen inom sam­ma studietid som på dagens vårdlinje kommer alt kunna ge tillräckliga teo­retiska förkunskaper för de av Vård 77 behandlade högskoleutbildningar­na. För all inom en sådan modell nå samma nivå i fråga om yrkeslekniska kunskaper och färdigheter som i dagens tvååriga vårdutbildning kan där­emot enligl gymnasieutredningen komma att krävas en längre studielid än två år.

UHÄ vill i likhet med bl. a. SÖ, 7CO. SSEF och FPU betona att plane­ringsprincipen om återkommande utbildning är en central fråga inom hög­skolan. Ell tillstyrkande av kommitténs förslag i fråga om sjukskölerske­utbildningen skulle enligt dessa medverka till en tillbakagång i utveckling­en av ålerkommande utbildning. SACOISR anser att krav på yrkesverk­samhel bör ställas och att de formella kraven är hell otillräckliga för behö­righet som sjuksköterska. Socialstyrelsen anser atl ulbildning för speciali­sering torde kunna anordnas som alternativa kurser efter den obligatoris­ka grundläggande ulbildningsdden, SÖ är tveksam till förslaget om infö­rande av alternativa och/eller valfria kurser och menar att dispensförfa­rande och möjlighet till individuell studiegång som tillämpas för närvaran­de ger tillräcklig flexibilitet i utbildningen.

När del gäller linjeindelning delar SÖ kommitténs uppfattning att man ej bör anordna någon särskild studiegång med inriktning mot långtidssjuk­vård. Sådan utbildning bör i stället ingå i den föreslagna hälso- och sjuk­vårdslinjens variant för sjuksköterskor. Kunskaper om och erfarenhet av långtidssjukvård och vård av åldrande människor borde enligl SÖ ingå i al­la utbildningslinjer inom vårdsektom. Detta synsätt redovisar även UHÄ. Landstingsförbundet, TCO, SACOISR och SSU. Styrelsen för Göteborgs högskoleregion finner all i utredningen förts en övertygande argumenta-

Prop. 1978/79:197

88

tion för atl ej inrätta en speciell studieväg med inriktning mot långtidssjuk­vården, TCO framhäller att utbildning i gerontologi kan ges som linjean­knuten kurs,

I fråga om förslaget att sociala servicelinjen studieorganisaloriskt skall placeras inom sektorn för ulbildning för administrativa, ekonomiska och sociala yrken har meningama gått isär. En allmän uppfattning är atl sek­torstillhörigheien för social servicelinje bör utredas ytteriigare. Socialsty­relsen efterlyser en lösning för anknytningen mellan gymnasieutbildning och högskoleutbildning för del sociala området. Enligt UHÄ:s bedömning är ell slalligt huvudmannaskap för sociala servicelinjen en förutsättning för linjens långsiktiga utveckling och anknytning till sociala linjen. En överföring av linjen lill AES-sektom skulle enligt UHÄ skapa möjligheter all ulveckla linjen såväl innehållsmässigt som studieorganisaloriskt. Landstingsförbundet är positiv till atl social service förs till AES-sektorn under förutsättning av oförändrat huvudmannaskap. UHÄ förordar i lik­het med SÖ. Landstingsförbundet och TCO att sektorstillhörigheien ut­reds ytterligare. SACOISR finner vårdsektom bra för sociala servicelinjen med hänvisning till alt föreståndare inom åldringsvård måste kunna göra vissa medicinska bedömningar.

Utbildningen till röntgen- och radioterapiassislenter förutsätts ske inom ramen för medicinska servicelinjen. Denna gruppering finner UHÄ. Landstingsförbundet och SACOISR olämplig. I arbetet ingår mycket om­vårdnadsarbete, exempelvis omhändertagande av svårt sjuka patienter. UHÄ. TCO och Landstingsförbundet förordar därför atl dessa varianler anordnas inom hälso- och sjukvårdslinjen,

Socitila servicelinjen

Förslaget om en ny social servicelinje om 60 poäng och med syfte atl ut­bilda för verksamhei inom hemtjänst och äldreomsorg, bland personer med sociala avvikelser samt för omsorgsverksamhet bland psykiskt ut­vecklingsstörda har behandlats av de flesta remissinstanser. Diskussionen om seklorstillhörighei för social servicelinje har redovisats i det föregåen­de. När det gäller innehållet delar flertalet remissinstanser utredningens bedömning alt den nya sociala servicelinjen måste syfta till att utbilda för ett bredare arbeisfäli än vad linjen gör i dag. Några remissinstanser är dock inle beredda alt tillstyrka förslaget till utformning av linjen och före­slår att frågan övervägs ytterligare. Många avvisar förslaget om utbild­ningens längd och menar att den bör omfatla 80 poäng. UHÄ är tveksam om en ny utbildning med ett bredare arbetsfält kan uppnås efter en utbild­ning om 80 poäng. Socialstyrelsen anser del vara angeläget alt en anknyt­ning mellan den sociala servicelinjen och den sociala linjen kommer till stånd samt att tyngdpunkten hos den sociala serviceutbildningen bör vara förlagd till social verksamhet. Det sociala inslaget i utbildningen bör kun­na kompletteras med erforderligt kunnande av hälso- och sjukvårdande

Prop. 1978/79:197

89

art. Särskilt under en övergångsperiod är del nödvändigt att rusta även den sociala servicepersonalen inom äldreomsorgen för vissa insatser av sjukvårdande karaklär. SÖ anser alt utbildningen på sociala servicelinjen bör syfta lill ledande befattningar inom såväl hemtjänst och äldreomsorg som verksamhei bland personer med sociala avvikelser och bland psy­kiskt utvecklingsslörda och därför bör omfatta 80 poäng. I detta instäm­mer S-4CO/SW och TCO. Om en utökning kan genomföras bör enligl SÖ och TCO nuvarande kurs i gymnasieskolan för föreståndare vid vårdinsti­tutioner och elevhem för psykiskt utvecklingsstörda kunna utgå. vilket in­nebär en kostnadsminskning. Med hänsyn till all sociala servicelinjen av­ser alt leda lill självsländigt arbete i den öppna vården vill även AMS ifrå­gasätta om den föreslagna utbildningens omfattning är tillräcklig. Om­sorgskommittén hälsar med lillfredsställelse förslagel om en social servi­celinje. Med denna ges bl. a. den grundutbildade personalen inom vården av psykiskt utvecklingsstörda möjligheler lill reguljär vidareutbildning som hitintills saknats. Det hade dock varit önskväil om linjen ej begränsats till 60 poäng, framhåller omsorgskommitlén. TCO och SFS anser alt so­cialpedagogutbildningen skall bli en allmän linje. Enligt TCO bör sektors-tillhörighet och längd prövas i samband med att utbildningen fastställs som allmän linje. Innehållsmässigt bör socialpedagogutbildningen samord­nas med social linje och social servicelinje, anser TCO.

Hörselvårdslinjen

Förslaget om en ny hörselvårdslinje omfattande 60 poäng och kunskaper och färdigheter för yrkesutövning vid audiologisk avdelning och hörcentral som hörselvårdsassislent har behandlats av några få remissinstanser. UHÄ tillstyrker förslaget och framhåller att på längre sikt bör en samord­ning eftersträvas av den berörda utbildningen med utbildningar inom röst-och talvärd. Att reducera hörselvårdslinjen från 80 till 60 poäng finner SACOISR inte vara realistiskt. Vårdlinjen som bas kompenserar på intet vis sänkningen. Ämnena matematik, fysik och engelska anses vara myc­ket väsentliga för utbildningen. SACO/SR påpekar att grundutbildning av hörselvårdsassistenter är synnerligen angelägen i dagens läge då påbygg­nadsutbildning saknas. TCO tillstyrker att hörselvårdslinjen bör vara en självständig linje men finner det omöjligt att tillstyrka att utbildningen en­dast skall omfatta 60 poäng. Den tekniska utvecklingen och elt omfattande behov av utbildning av rehabiliteringskaraktär och medicinskl-teknisk ka­raklär talar mot alt förkorta utbildningen. TCO anser att utbildningen bör omfatla 80 poäng och att delar av utbildningen bör ske inom vartdera om­rådet rehabilitering och medicinsk service.

Hälso- och sjukvårdslinjen

Förslaget om en hälso- och sjukvårdslinje med fyra varianter och med en omfattning av 60 till 110 poäng har fått stor uppmärksamhet i remissopi-

7    Riksdagen /97S/79. / saml. Nr 197

Prop. 1978/79:197

90

nionen. Anknytningen till gymnasieskolan har berörts i det föregående. F-lertulet remissinslunser hai' sett vårdlinjen som en lämplig grund för häl­so- och sjukvårdslinjen. De föreslagna varianterna för psykiatrisk vård. operaiionssjukvård och ögonsjukvård om 60 poäng saml för sjuksköter­skor om 80 lill 110 poäng har i allmänhel bedömts vara en ändamålsenlig organisatorisk indelning. Det anses vikligl atl del skapas möjlighei för siu-derande från variunlerna för psykiatri, oflalmologi och operationssjuk­vård alt gå vidare och erhålla ulbildning till sjuksköterska. Det övervägan­de fiertalel remissinslanser som yllral sig anser emellerlid att de föreslag­na varianterna om 60 poäng är för korta. Varianlen för sjuksköterskor har av bl. a. socialstyrelsen. UHÄ och SÖ kritiserats ulifrån möjligheterna att göra ell rättvist urval lill de ire föreslagna specialiseringarna, nämligen i hälso- och sjukvård för barn och ungdom, i obstetrisk och gynekologisk vård saml i aneslesi- och intensivvård. Vidare ogillas att dessa påbörjas fö­re 80 poäng och ulan möjlighet till etappavgång. Denna utformning av häl­so- och sjukvårdslinjen har inte fåll remissinstansemas stöd. Både UHÄ och .SÖ anser att utbildningen på hälso- och sjukvårdslinjen bör organise­ras så att gemensam basutbildning om 80 poäng bör ges varianlen för sjuk­sköterskor och atl specialiseringar bör anordnas efter den grundläggande utbildningen. När det gäller variantema för psykiatri, operationssjukvård och ögonsjukvård har flertalet uttalat sig för alt dessa förlängs lill alt om­fatta 80 poäng. Några har också betonat atl sjukskölerskeutbildningen även fortsättningsvis bör organiseras i etapper med möjlighet till mellan­liggande praktik.

Socialstyrelsen ifrågasätter att tre varianler brutits ut från hälso- och sjukvårdslinjens variant för sjuksköterskor. Det gäller särskilt varianten för psykiatrisk vård eftersom rekryteringen till denna variant inte förutsät­ter genomgång av gymnasieutbildning i psykiatrisk vård eller yrkeserfa­renhet från detta område. Styrelsen kan inle acceptera att den föreslagna högskoleutbildningen i psykiatrisk vård skall utgöra utbildning till ledande tjänster i psykiatrisk vård, UHÄ delar utredningens uppfattning att hög­skolan skall bidra till atl läcka samhällets behov av utbildade för det kvali­ficerade arbetet i psykiatrisk vård och atl olika personalgrupper inom psy­kiatrisk vård ges likvärdiga förutsättningar att skaffa rätt utbildning. Det finns dock enligt UHÄ:s bedömning risk att målet för den nya utbildning­en inte kan uppnås på den utbildningstid som föreslås, UHÄ menar i likhet med flera av sina remissinstanser att det finns starka skäl att föreslå en förlängning av utbildningstiden. Även SÖ, LandstingsjÖrbundet. AMS. SSU och FPU tillstyrker en särskild studieväg med inriklning mol psykia­trisk vård syftande till atl utbilda för ledande ijänst inom såväl öppen som sluten psykiatrisk vård. I likhel med UHÄ finner SÖ det anmärkningsvärt atl utredningen med den föreslagna utbildningen om 60 poäng kan uppnå detta syfte. Varianten för psykiatrisk vård är enligt SFS alltför komplice­rad föratt kunna rymmas i de föreslagna 60 poängen./I WS finner det ange-

Prop. 1978/79:197

91

läget alt skötare bereds tillfälle all erhålla högskoleulbildning inom det psykialriska området och att tillfälle ges för dessa atl komplettera sin ut­bildning med de yrkesspecifika delarna. SACOISR och TCO avstyrker den föreslagna psykialriska varianlen. Detta förslag skulle kunna innebära atl den somatiska utbildningen blir eftersall för personal inom den psykiatris­ka vården, anser SACO/S/? och tillägger att utbildningstiden inte bör vara kortare än inom allmän hälso- och sjukvård. TCO framhåller att den psy­kiatriska vården måste få en nivå som är jämbördig med den somatiska vården. TCO föreslår i stället en vidareutbildning om 40 poäng för sjukskö­terskor och skötare inom psykiatrisk vård med minst två års yrkeserfaren­het. SACOISR finner det angelägel alt pröva möjligheten att lägga upp varianten för psykiatrisk vård så all delar av sludievägen kan läsas fristå­ende. Därigenom skulle man bl. a. skapa möjligheter för sjuksköterskor med allmän hälso- och sjukvårdsutbildning att bygga på med psykiatrisk utbildning. SSEF anser alt del även i fortsättningen bör finnas påbygg­nadslinje för sjuksköterskor inom psykiatri.

Den föreslagna varianten för operaiionssjukvård har av några remiss­inslanser bedömts som otillfredsställande. UHÄ anser i likhet med utred­ningen att en linje snarare bör inriktas mot etl funktionsområde än mot ett visst yrke. Denna planeringsprincip omfattar enligt UHÄ inle varianten för operaiionssjukvård. Det yrkesspecifika innehållet har minskat med 20 poäng framhäller socialstyrelsen. Utbildning i operationssjukvård måste baseras på en grundläggande hälso- och sjukvårdsulbildning saml fogas samman med utbildning i aneslesi- och inlensivvård, anser socialsty­relsen. UHÄ påpekar all den föreslagna varianten kommer alt medföra omfattande vidareutbildningsbehov och bör mot den bakgrunden helst omfatla 80 poäng. Utbildningen i operationssjukvård måste enligt SACOISR åtminstone jämställas med allmänskölerskans och läggas på 80 poängs nivå. Upp till 60 poäng bör den inordnas i sjuksköterskeutbild­ningen varefter utbildning i operationssjukvård adderas med 20 poäng. Detta skulle skapa en breddning och åstadkomma atl operalionsassisten-ten får möjlighet till kompletterande utbildning i t. ex. aneslesi. Ett alter­nativ som SACO/SR nämner är atl utbildningen för aneslesi-, operalions-och inlensivvård utgör en gemensam påbyggnadslinje på 40 poäng där be­hörigheten inom de olika specialitelema förvärvas efter yrkespraktik. TCO önskar också en förlängning av utbildningen till operationsassistent. Behov av kunskaper i omvårdnad och akutsjukvård är slort. Ett större in­slag av vårdkunskap skulle underlätta möjligheterna att komplettera lill an­nan vårdutbildning, framhåller TCO. Vad avser varianten för operations­sjukvård anser SFS att sjuksköterskan har en bäitre helhetssyn på patien­ten än den som enbart är utbildad inom operationsvärden. SSEF anser att det bör finnas särskild påbyggnadslinje för sjuksköterskor inom opera­tionssjukvård även i fortsättningen. Sjuksköterskan har en bredare utbild­ning än operationsassistenten, vilket underlättar samarbetet mellan ope­rationsavdelningen och vårdavdelningen.

Prop. 1978/79:197

92

Liknande argument som anförts mol varianterna för psykiatrisk vård och operationssjukvård anförs mol den föreslagna varianlen för ögonsjuk­vård, nämligen att den är för kort. En reducering av de yrkesspecifika de­larna kan inte uppvägas av en ökning av del föreslagna gemensamma ut­bildningsinnehållet pä hälso- och sjukvårdslinjen. Socialstyrelsen förordar en utbildningsgång för ögonsjukvården baserad på en grundläggande ut­bildning i hälso- och sjukvård. SACOISR framhåller all förslaget i realite­ten innebären sänkning av oflalmologassistenternas utbildning. UHÄ och TCO anser det önskvärt att utbildningen förlängs. Samtidigt anser UHÄ inte att tillräckliga skäl föreligger för all avstyrka utredningens förslag, TCO anser att utbildningsavsnittei rörande ögonoperation bör fördubblas i förhållande lill nuläget. Vidare måsie studierna omfatta ökad utbildning i omvårdnad och framförallt akutsjukvård. Den föreslagna linjeanknutna kursen i orioptik om 40 poäng tillstyrks av SÖ och UHÄ .

Den kritik som riklats mol den föreslagna varianten för sjuksköterskor har inledningsvis berörts. Socialstyrelsen. UHÄ. SÖ. TCO. SSU och SSEF delar kommitléns uppfattning atl alla studerande på varianten skall ha minst 80 poäng. Vidare förordas att samtliga studerande inom varian­ten får en basutbildning om 80 poäng. Enligl UHÄ innebär en sådan mo­dell en förlängning av utbildningstiden för specialutbildningarna så all häl­so- och sjukvård för barn omfattar 120 poäng, aneslesi- och intensivvård 120 poäng samt obslretrisk och gynekologisk vård omfattar 130 poäng. En sådan studieorganisation innebär enligt UHÄ flera fördelar bl. a. alt nuva­rande möjlighet till elappavgång bibehålls. Detta behov har också framhål­lits av SÖ. En annan fördel är enligt UHÄ att konkurrensen med studeran­de på hälso- och sjukvårdslinjen på de orter där specialiseringarna finns fö­reträdda skulle undvikas. Urvalsproblem till de föreslagna specialisering­arna har även påpekats av socialstyrelsen och SÖ, Av betänkandet fram­går inte heller hur de sjuksköterskor, som genomgått varianlen allmän häl­so- och sjukvård, kan tillgodoräkna sina kunskaper om de önskar genomgå någon av specialutbildningarna, konstaterar oc/a/.vO'''/-*''" Ytterligare en väsentlig fördel som erhålls i den av UHÄ förordade studieorganisatio­nen är atl alla studerande garanteras ett gemensaml utbildningsinnehåll ovanför 60 poäng. SACOISR efteriyser yrkeserfarenhet och större for­mella krav inom varianten för sjuksköterskor. Kommittén har enligl SACO/SR inte analyserat behovet av utbildning av denna för primärvår­den så viktiga sjuksköterska. Den föreslagna utbildningen till allmänsjuk­sköterska måste enligt TCO läggas till grund för fortsatt specialutbildning. Mellan grundutbildning och specialutbildning bör ligga yrkeserfarenhet under minst sex månader. Liknande synpunkter framförs av SSU och SSEF. SSEF betonar att grundutbildningen av sjuksköterskor skall mot­svara dagens grundutbildning och vidareutbildning i medicin och kirurgi,

SACOISR anser att förslaget om en särskild studiegång med inriklning mot hälso- och sjukvård för barn är välkommet. SACO/SR och TCO anser

Prop. 1978/79:197

,3

alt den föreslagna linjeanknutna kursen om 30 poäng inom öppen hälso-och sjukvård är för kort med tanke på alt den skall leda fram till behörig­het som distriktssköterska, TCO anser all utbildningen bör omfatta 40 po­äng och inriktas mot hälso- och sjukvård för barn och ungdom samt vux­na, SACOISR anser del positivt all man även i fortsättningen kräver erfa­renhet som sjuksköterska i offentlig vård under minst två år som villkor för behörighel, TCO delar denna uppfattning.

Vad gäller studiegången med inriklning mol obstetrisk och gynekologisk vård anser SVICO/S/? alt barnmorskor liksom hittills bör vara legitimerade sjuksköterskor med den föreslagna utbildningen om 80 poäng, Etl års yr­keserfarenhet bör föregå specialisering i obsletrisk och gynekologisk vård som enligt SACO/SR bör omfatta 60 poäng. Även TCO anser att utbild­ningen bör förlängas i förhållande lill nuvarande vidareutbildningar med hänsyn lill de vidgade arbetsuppgifter som ålagts genom riksdagens be­slut, t, ex, preventivmedelsrådgivning, avancerad graviditetsövervakning och nya metoder under förlossningsarbetet såsom smärtlindring m, m.

Den föreslagna studiegången i anestesi- och intensivvård tillstyrks av TCO som i likhet med UHÄ anser atl den bör omfatla 40 poäng efter ge­nomgången grundutbildning om 80 poäng, dvs, sammanlagt 10 poäng ut­över förslagel.

Medicinska servicelinjen

När det gäller den föreslagna medicinska servicelinjen finns en viss osä­kerhet i remissopinionen om det naturvetenskapliga innehållet i utbild­ningen i förhållande till den treåriga naturvetenskapliga gymnasielinjen och vilka effekter delta får för studieorganisationen. UHÄ gör bedömning­en atl det är svårt att la ställning till den föreslagna studieorganisationens omfattning och innehåll. De föreslagna sju varianterna om vardera 90 po­äng har i huvudsak fått remissinstansernas stöd. Dock inle av SACOISR och TCO. SÖ anser alt de föreslagna variantema motsvarar de områden som medicinsk service omfattar enligt socialstyrelsens utredning från 1975. När det gäller grupperingen av variantema inom en och samma linje har meningama varit delade. SÖ tillstyrker även i delta avseende utred­ningens förslag och hänvisar till arbetsfältsbeskrivningen i vilken viklen av en helhetssyn på individen betonas när det gäller såväl olika medicins­ka som sociala vårdinsatser. UHÄ tillstyrker förslaget alt variantema för laboratorieområdet hänförs till medicinska servicelinjen men förordar att varianten för radioterapi och röntgendiagnostik anordnas inom hälso- och sjukvårdslinjen. Liknande synpunkter framförs av SACOISR. som påpe­kar atl röntgen- och radioterapiassistenter i stor utsträckning handhar pa­tientvärd som är en klart sjukvårdande uppgift. SACO/SR anser också alt en begränsning av utbildningstiden för röntgen- och radioterapiassislenter inte är acceptabel. TCO ansluter sig principiellt till uppläggningen av ut­bildningen för laboratorieassistenter och delar helt utredningens uppfatt-

Prop. 1978/79:197

94

ning alt den medicinska utvecklingen förulsätier att laboratorieassistenter har goda baskunskaper i naturvetenskapliga och tekniska ämnen. TCO anser emellertid att laboralorieutbildningen bör utgöra en egen linje med fem varianler omfattande 100 poäng vardera. Den funktionsinriklade ui­bildningen bör liksom belräffande varianlen för röntgen och radioterapi omfatta tvä steg av vilket det första medger en viss flexibilitet och det and­ra leder till den slutliga yrkeskompetensen. SLEF instämmer i huvudsak i denna uppfattning.

Vissa synpunkter har framförts avseende de föreslagna linjeanknutna kurserna i blodgruppsserologi och klinisk cytologi. SÖ föreslår att utbild­ningen i blodgruppsserologi byggs ut till att även omfatta immunologi. Därvid kan en omfattning om 10 poäng övervägas. SACOISR instämmer i atl immunologi tas in i medicinska servicelinjen och vill föreslå all linjen utökas med ytterligare en variant, nämligen blodgruppsserologi och Irans-fusionslära saml att nuvarande påbyggnadsulbildning inom immunhema-lologi och hemolerapi om 6 poäng efter hand byggs ut med ytterligare mo­duler lill en linjeanknuten kurs om 20 poäng inkluderande avsnill inom kli­nisk immunologi. Vidare framhåller SACO/SR alt ell kortare utbildnings­avsnitt i blodgruppsserologi och transfusionslära måste ingå i varianten för klinisk kemi. TCO anser också den föreslagna linjeanknutna kursen i blod­gruppsserologi otillräcklig med hänsyn lill den snabba utvecklingen som skett på transplanlalionsområdet. Liknande synpunkter anförs angående klinisk cytologi. TCO anser alt nuvarande cytologassistenlulbildning ut­ökas främst vad gäller undersökning av bröst och prostata. Vidare efterly­ses möjlighet till vidareutbildning.

SÖ vill i nuvarande läge tillstyrka den föreslagna kursen i klinisk cyto­logi. En eventuell påbyggnadsulbildning i cytologi som efterfrågats av fö­relrädare för utbildningen bör i stället enligt SÖ i ett första skede anordnas som enstaka kurs.

Rehabiliteringslinjen

Förslaget om rehabiliteringslinje med en variant för sjukgymnastik och en för arbetsterapi har fått stöd i remissopinionen. Även om uppdelningen av rehabiliteringslinjen i princip stöds så råder stor tveksamhet till ut­formningen av varianterna inom linjen. Direkt negativ är SACOISR som förordar två separata utbildningslinjer för att inte sudda ul den yrkesspeci­fika profilen. Möjlighet till gemensamma kurser i begränsad omfattning i den senare delen av utbildningen kan vara en fördel under förutsättning all de lokala förhållandena medger detta, framhåller SACO/SR. Socialstyrel­sen har svårt att se hur kunskaper och färdigheter utöver de som redovi­sats bli gemensamma kan komma att rymmas inom de föreslagna varian­terna arbetsterapi och sjukgymnastik. En analys är därför nödvändig för att de angivna funklionema skall bli tillgodosedda inom ramen för båda ul­bildningarna. UHÄ ställer sig tveksam till den strävan till utjämning av

Prop. 1978/79:197

95

variunlcrnus ulbildningslungd som kommer till ullryck i förslagel lill reha-bilileringslinje. UHÄ anser all en bedömning av ulbildningsiiden måsie ut­gå från de båda varianternas utbildningsbehov. Delta har inle lillräckligt belysts i förslagel. Vidare anser UHÄ all det är önskvärt all ulvärderaden nya sjukgymnaslulbildningen innan yiieriigare en förändring görs av ul­bildningens längd. Förslagel atl på sikt ytterligare samordna de två varian­terna såväl innehållsmässigt som i frågu om utbildningstid bör enligt UHÄ utredus.

Förslagel om utbildningurnus längd inom rehabiliieiingslinjen. dvs. 90 poäng för sjukgymnaslulbildningen och 100 poäng för arbelsteiupeulul-bildningen. har inte fåll remissinslansernas stöd. SFS finner förslaget an­märkningsvärt med hiinsyn till del utvidgade arbetsfältet och de många nya moment som skall tillföras utbildningen. En avkortning och ytterligare samordning av sjukgymnast- och arbetslerapeutulbildningarna innebär atl yrkesprofilerna för arbetsterapeuter och sjukgymnaster ytterligare suddas ut och en ny yrkeskategori bildas, nämligen funktionslerapeul. SACOISR anför liknande synpunkter och framhåller att utbildningarna i ställei för en nedskärning från 120 resp. 100 poäng rimligen bör förlängas lill 130 poäng för arbetsterapeuter och 110 för sjukgymnaster. TCO kan inle tillstyrka en nedskärning av utbildningstiderna med del underlag ulredningen redovisat och anser all en utvärdering av nuvarande utbildningar måste komma lill stånd innan beslul fallas. TCO vill i sammanhanget erinra om all den nuva­rande vårdlinjen inle utgör tillräcklig grund för rehabiliteringslinjen. Deila innebär enligl TCO atl nuvarande kurs i vårdkunskap om 10 poäng bör lig­ga kvar inom högskoleutbildningen. Både SÖ och UHÄ är tveksamma lill omfattningen utbildningarna föreslås få. SÖ framhåller alt båda utbild­ningarna i dag är mycket komprimerade med mänga studieavbrott. Enligt arbetsfällsbeskrivningen behöver ulbildningarna breddas för att anpassas till kommande verksamhet i primärvård och social service. SÖ anser vidare att en grundlig analys av utbildningarnas innehåll mot bakgrund av vårdinriktad gymnasieutbildning som inträdeskrav borde ha gjorts innan förslaget lill utbildningarnas omfattning lades fram. TCO och socialstyrel­sen anser atl målen för de båda varianterna bör preciseras. Det är främst de gemensamma inslagen i arbetsterapi- respektive sjukgymnastyrkesut­övningen som uppmärksammats men ej i tillräcklig omfattning skillnader­na mellan de båda arbetsområdena. Denna synpunkt framförs även av SACOISR och SFS. Nya överväganden bör göras innan utbildningsplaner fastställs så att avvägningen mellan gemensam och yrkesspecifik utbild­ning blir tillfredsställande, anser TCO.

Beträffande arbetsterapeututbildningen nämner kommittén att denna in­nehåller betydande inslag av tekniker vilket är naturligt med hänsyn till yr­kets speciella karaktär. Kommillén anför all avsevärt med tid går åt för in­lärning av dessa kunskaper och alt dessa avsnitt i viss utsträckning skulle kunna läggas ut på arbetsplatserna som inskolning. SÖ vill här understry-

Prop. 1978/79:197

96

ka att denna fråga är angelägen för alla utbildningar. TCO kan för sin del inle accepiera all delar av utbildningen lyfts ur och läggs ul i arbeislivel in­nan elt sådant förfarande prövats allmänt med avseende på flera utbild­ningar och innan frågor om praktikanlavtal och arbetsgivarnas skyldighe­ter behandlats. SFS påpekar att den svenska arbetsterapeutulbildningen internationellt redan nu ligger på den undre gränsen som är tre år för all erkännas av World Federation Occupalion Therapisl. En avkortning av den svenska utbildningen skulle innebära en klar sänkning av ulbildning­ens internationella standard.

När det gäller varianten för sjukgymnastik eflerlyser socialstyrelsen en utvärdering av försöksverksamheten i Uppsala som ger slöd för en för­kortning av utbildningen. Inte heller sjukgymnastens yrkesfunktioner ta­lar enligl socialstyrelsens bedömning för en reducering. AMS redovisar fle­ra skäl mot den föreslagna förkortningen av sjukgymnastutbildning och hänvisar lill yttrande av den 1 I november 1974 i vilket styrelsen tillstyrkt en förlängning av utbildningen med motivering atl sjukgymnastens ar­betsuppgifter sedan lång lid breddals. Även i fortsättningen kan man räk­na med vidgade krav på yrkeskunnande inom sjukgymnastemas område. Den ökade levnadsåldem medför en ökning av hjärt- och kärlsjukdomar samt av sjukdomar i stödje- och rörelseorgan. Med den ökade moiorise-ringen följer ökad olycksfallsfrekvens. Den stress individerna utsätts för i dagens samhälle medför psykiska och fysiska sjukdomstillstånd. Inom alla dessa områden kan sjukgymnasterna göra stora insatser, framhåller AMS. Omsorgskommittén vill framhålla att sjukgymnasterna i dag har en otill­räcklig ulbildning för behandling av olika rörelsehinder och för de speciel­la krav som behandling av psykiskt utvecklingsstörda ställer. Det är enligt omsorgskommittén risk för att en nedskärning av sjukgymnastutbildning­en ytterligare försämrar detta förhållande, SFS konstaterar atl den svens­ka sjukgymnastutbildningen internationelll sett är en relativt kort utbild­ning och alt den utomlands vanligtvis omfattar fyra år, Fiertalel remissin­stanser delar de synpunkter kommittén framför beträffande behovet av en utökad dimensionering av sjukgymnastutbildningen liksom behovet av spridning av utbildningen till nya orter, Socialsryrelsen anser att man bör förlägga utbildningen till de orter där nödvändiga samlade resurser finns, dvs, där tillgång till institutioner, lärare och forskningsanknytning finns, SÖ vill särskilt understryka behovel av en utökad kapacitet på lärarutbild­ningen för sjukgymnaster men även för arbetsterapeuter. AMS anser att olika åtgärder snarast bör vidtas främst beträffande tillgången på lärare för att möjliggöra en utökad utbildning av sjukgymnaster. För att erhålla en hög standard på undervisningen förutsätts alt den ökade utbildningen sker inom ramen för nuvarande institut saml de planerade i Umeå och Linkö­ping, framhåller SACO/ST?.

När det gäller påbyggnadsutbildning underslryker socialsryrelsen. SÖ. UHÄ, AMS och SACOISR vikten av alt frågan om vidareutbildning för

Prop. 1978/79:197

97

sjukgymnaster tas upp till konkret behandling. Behov av vidareutbildning anses även föreligga för arbetsterapeuter. En viss specialisering har redan kommit till stånd inom dessa båda yrken konstaterar SACO/SR. De olika aktiviteter för vidareutbildning som finns måste stödjas och formule­ras, samtidigt som kompetenskrav för olika specialområden fastställs. SACO/SR anser all denna utbildning bör omfatta 20-40 poäng för arbets­terapeuter och sjukgymnaster. Exempel på områden där behovet av på­byggnad är uppenbart anger SACO/SR vara habilitering. psykiatrisk sjuk­vård, företagshälsovård och primärvård.

Yrkesteknisk högskoleutbildning

Förslagel om försöksverksamhet med yrkesteknisk högskoleutbildning som innebär atl lärarutbildning ges för bl. a. skötare och undersköterskor har mötts av en blandad remissopinion. SÖ anser atl det behov av utbild­ning hos personer med lång yrkeserfarenhet som yrkesleknisk högskoleut­bildning söker läcka redan tillgodoses inom vården genom det utbildnings­utbud som finns t. ex. i form av avkortad sjuksköierskeutbildning för un­dersköterskor och skötare i psykiatrisk vård. Det kan därför inte anses lämpligt att splittra utbildningsresurserna på ytterligare organisatoriska al­ternativ. UHÄ anser atl om den av Vård 77 föreslagna lärarutbildningen skall komma till stånd så bör den anordnas vid vårdlärariinjen inom sek­torn för utbildning för undervisningsyrken. UHÄ framhåller vidare att då nuvarande dimensionering av vårdlärarutbildning anses otillräcklig, bör den ökas i stället för att en ny utbildning skall anordnas. Antalet sökande lill nuvarande 60-poängs lärarutbildning överstiger betydligt antalet antag­na. Socialstyrelsen tillstyrker utredningens förslag att regeringen ger UHÄ i uppdrag att vidta åtgärder för att starta yrkesteknisk högskoleut­bildning av lärare. När det gäller bristen på lärare lill bl. a. vårdbiträdes-och skötarutbildningarna ärAMS:s uppfattning att man skulle kunna bred­da rekryteringsunderlaget för lärarutbildning genom alt vända sig till and­ra yrkeskategorier än sjuksköterskor/sjukskötare inom vårdområdet. Bris­len på sjuksköterskor/sjukskötare är beiydande och förväntas inte kunna hävas de närmaste åren. Sedan något år har AMS tillsammans med arbets­marknadens parter försökt att få till stånd bristyrkesulbildning för vårdlä­rare inom arbetsmarknadsutbildningen. Rekryteringen skulle i första hand omfatta ulbildning av ålderdomshemsföreståndare, personal med ulbild­ning från sociala servicelinjen samt undersköterskor och skötare. Svårig­heterna har varit betydande. Bl. a. är frågan om en ändring av behörig-hetsbestämmelsema för vårdlärare olöst. AMS är därför positiv till utred­ningens förslag att anordna försöksverksamhet med lärarutbildning av un­dersköterskor och skötare. LO vill betona vad Svenska Kommunalarbeta­reförbundet anfört om yrkesteknisk högskola och ser det som angeläget att högskolestudier också skapas där de studerande ej behöver ändra sin yrkesroll. Detta gäller givetvis under förutsättning att inga sådana utbild-

Prop. 1978/79:197

98

ningar föiekommer inom det reguljära utbildningsutbudet. SACOISR av­visar förslaget som de anser vara illa underbyggt. Exempelvis framgår del inte hur omfattande den yrkeslekniska högskoleutbildningen skall vara. SACO/SR anser atl man i stället bör utvidga den nuvarande vårdlärarut­bildningen så atl brislen på vårdlärare kan minskas. 7CO anför liknande synpunkter och avstyrker förslaget som enligt dem innebär alt de utbild­ningsresurser som finns splittras på ett olyckligt säll.

Utbildningens arbetsjörmer

Flertalet remissinslanser är positiva till kommitténs diskussioner om ul­bildningens arbelsformer. Utom utvärdering av utbildningens arbetsfor­mer inom ulbildningens ram framhäller socialstyrelsen att utvärdering av utbildningen i relation till vård- och serviceverksamhet är nödvändig, UHÄ delar uppfattningen att val av arbelsformer skall beslutas av lärare och elever tillsammans men vill samtidigt påpeka atl linjenämnderna här måste ha inflytande, SÖ anser i likhet med ulredningen att arbetsformerna måste Slå i samklang med innehållet i utbildningen, SÖ delar också upp­fattningen alt arbetsformer i sig kan utgöra en attitydpåverkande faktor men vill dock påpeka att det inte enbart är lärarnas attityder lill de stude­rande som speglas i de studerandes attityder till patienter och klienter. Miljön på praktikplalsen spelar också en stor roll. SÖ anser atl såväl fält­studier som övriga föreslagna arbetsformer kräver stora lärarresurser och medför behov av utökad lärarutbildning. SÖ vill särskilt understryka be­hovet av en utökad fortbildning som mera än hittills behöver inriktas på olika arbetsformer i undervisningen. Del förutsätter dock att medel härför ställs lill förfogande. SFS ställer sig positiv till de arbetsformer som kom­mittén föreslår och instämmer i att lärarutbildningen är av mycket slor vikt. SFS ansluter sig också till förslaget alt lärarna hela tiden skall ha en direkt vårdnadsanknyining och/eller forskningsanknytning. TCO tillstyr: ker uiredningens förslag om hur arbetet bör bedrivas och lämnar några kompletterande synpunkter. Bl. a. framhåller TCO att utöver atl lösa upp­gifter i samverkan med andra kommer de som skall arbeta inom vården också att få arbetsuppgifter som kräver förmåga atl ta ansvar och fatta självständiga beslut. I utbildningen måste därför arbete i grupp, som inne­bär kollektivt ansvar för att gruppen når önskat resultat, kombineras med träning i all arbeta självständigt och dra egna slutsatser. Enligl TCO ställs stora krav på förnyelse av vårdlärarutbildning samt fortbildning av lärarna för att nya arbetsformer i undervisningen skall kunna genomföras. LO ställer sig frågande till vad kommittén avser med förslaget alt arbetsfor­merna bör vara sådana atl del skapas förutsättningar för utvecklandet av sådana attityder och värderingar som är väsentliga för den kommande yr­kesutövningen. Därest kommillén avser attityder och värderingar som har att göra med befattningshavarnas relationer till varandra (arbetsgiva­re-arbetstagare) avstyrker LO atl dylika värderi;igar ingår i utbildningen.

Prop. 1978/79:197

99

SACOISR delar kommitténs syn pä ulbildningens arbetsformer och stry­ker under behovet av pedagogisk fortbildning för lärarna samt ökad lärar­utbildning. I likhel med kommillén vill gymnasieutredningen framhålla viklen av att sambandet mellan teoretisk och praktisk utbildning blir så­dant alt den studerande får möjlighet all se helhelen och därmed också uppleva sin ulbildning och kommande yrkesroll som meningsfull, dvs. all den studerande får tillfälle att ingå i arbetslaget under en längre samman­hängande praktiktid.

Praktisk utbildning

Remissinstanserna anser i allmänhel alt praklikplatstillgångar är en mycket väsentlig faktor när del gäller vårdulbildningarnas innehålls- och volymmässiga ulveckling. Man inslämmer i kommitténs bedömning alt del är nödvändigt alt pröva nya meioder för alt öka tillgången pä praktikplal­ser. SÖ stöder kommitléns uppfattning atl de lokala organen bör få besluta om den praktiska ulbildningens närmare uppläggning och inriklning. När det gäller den lokala planeringen bör enligl SÖ:s mening en lolal planering göras som även omfaltar arbelsmarknadsulbildningens behov av praktik­platser. UHÄ anser all kommilléns förslag i huvudbelänkandel angående praktisk ulbildning inle skiljer sig från de förslag som fanns angivna i del-belänkandet (SOU 1978:15) Praktikfrägor - ålgärder i elt kort perspektiv. Eftersom åtgärder vidtagits i anledning av delbetänkandet och dä UHÄ tills vidare räknar med atl i stort sett samma ordning i fråga om praktisk ulbildning skall gälla ser UHÄ delta avsnitt som ell diskussionsinlägg. UHÄ ansluler sig i allt väsentligt till kommitléns resonemang. Enligt soci­alstyrelsens uppfattning bör den praktiska utbildningen i högskolan ges en annan utformning än inom gymnasieskolan. I högskolan bör undervisning­en inriktas på att lära de studerande att använda sitt kunnande i problem­situationer. Praktiken bör därmed ulgå från individerna/klienler-na/palienierna och deras behov av vård och service. När del gäller verk­samheter, som är förenade med dygnelrunlservice, bör de studerande få erfarenheter från vårdarbete under dygnels alla timmar. AMS vill starkl understryka kommitténs rekommendation atl de lokala instanserna i sam­band med utarbetandet av kursplaner beaktar tillgången pä praktikplatser och effektivt utnyttjar de tillgängliga praktikplatserna. AMS vill också er­inra om att arbetsmarknadsutbildningen har ett stigande behov av prak­tikplatser inom vårdområdel, LO vill betona värdet av all en praktisk ul­bildning fortsätter efter den kursplanebundna utbildningens slut. Dess längd och omfattning torde vara en fråga för parterna all sluta avtal om, TCO ansluter sig lill huvudlinjerna i kommitténs förslag om praktisk ut­bildning. Praktiken bör kunna anpassas till den enskildes behov och in­tresse i så slor uisiräckning som möjligl inom givna ramar för att nå utbild­ningsmålet. För att rätt kunna bedöma patientens vårdbehov krävs grund­lig praktisk erfarenhel. Kliniska studier måste därför prioriteras, anser

Prop. 1978/79:197

100

TCO. Vidare delar TCO uppfattningen all praklikhandledning skall ske i vertikal form. s. k. vertikal handledning. En problem kan emellerlid upp­stå genom alt elever från olika skolformer kommer att undervisas av sam­ma lärare. Läraren måste då enligt TCO kunna anpassa utbildningen efter de olika devkaiegoriernas utbildningsnivå. SACOISR delar utredningens uppfattning att del inte är möjligl atl ulöka studerandeantalei om inle sär­skilda ålgärder vidtages, t. ex. i form av högre lärarlälhel. Organisaiionen inslämmer i att samtliga personalkategorier med handledande uppgifter skall fä grundläggande ulbildning inom områdei. Vidare är del enligl SACO/SR av störsia vikt alt man vid dimensionering av personal lar hän­syn lill all ulbildning av studerande skall bedrivas vid enheten.

Forskningsanknytning

I den grundläggande högskoleutbildningen bör erforderliga kunskaper för utvecklingsarbete ingå, anser socialstyrelsen. Med hänsyn härtill bör högskoleulbildningens forskningsanknytning inriktas pä melodskolning och förberedelser för fördjupade studier. Socialstyrelsen anser atl alla lin­jer för vårdyrkesutbildning i högskolan bör ge allmän behörighet för lillträ­de lill fortsatt högskoleulbildning. Vidare bör såväl yrkespedagogisk som administrativ utbildning bli ett naturligt led i den fortsalla högskoleutbild­ningen för samtliga yrkesgrupper. SÖ anser att forskningsanknytningen bör bedrivas under sådana former alt den som genomgår grundläggande ul­bildning får en forskningsberedskap i sin yrkesfunktion. SÖ har tidigare ut­talat att allmän utbildningslinje omfattande minst 80 poäng skall ge allmän behörighet för tillträde till fortsatt högskoleutbildning. SÖ anser dock atl skäl föreligger all tillstyrka utredningens förslag i fråga om allmän behörig­hel för tillträde till forskarutbildning tiols alt inle alla linjer omfaltar 80 poäng. UHÄ ansluler sig i stort till de synpunkter som planeringsbered­ningen redovisat. Del påpekas atl utredningen till största del berör endasi en aspekt av forskningsanknytning, nämligen arbetsmetod och melodskol­ning. UHÄ vill ånyo åberopa behovel av forskningssamband i ulbildning­ens innehåll så långt det i dag är möjligl. UHÄ anser alt kraven på allmän behörighet om 80 poäng bör mjukas upp för alt främja rekrytering från fler­talet kortare vårdutbildningar till forskarstudier. I övrigl vill UHÄ påmin­na om de synpunkter som lämnades i samband med yttrandet över forskar­utbildningsutredningens betänkande i UHÄ-rapporl 1978:12. UHÄ arbetar för närvarande med frågan om omvårdnadsforskning. Belräffande förslaget om allmän behörighet för forskarutbildning anser MFR att man bör avvak­ta de förslag som kan bli resultatet av forskarutbildningsutredningens be­länkande. TCO delar utredningens uppfattning att samtliga berörda vård-tjnjer bör ge allmän behörighet till forskarutbildning. Det ter sig emellertid orealistiskt all utbildningar på 60 poäng skall kunna ge både tillräckligt yr­kesspecifikl kunnande och förberedelse för fortsatt högskoleulbildning. För att lärarna skall kunna genomföra en integrering av FoU-arbete i sin

Prop. 1978/79:197

lOi

undervisning behöver samlliga lärare ulbildning i forskning och forsk­ningsmetodik. Enligl TCO bör målet på sikt vara atl flertalet lärare inom kommunala högskolan är forskarutbildade liksom fallel är inom den statli­ga högskolan. SACO/SR vill understryka betydelsen av forskningsanknyt­ning för de kortare vårdutbildningarna med hänsyn till utbildningskvalitet och behovet av aktiv forskning inom hälso- och sjukvården. Enligt organi­sationen bör man i nuläget syfta lill att i första hand ge i vårdyrkesutbild­ningen engagerade lärare forskningsanknytning i olika former och all de i mån av önskemål och kompelens erbjuds möjlighet att delta aktivt i forsk­ning. SFS anser att förutsättningen för att en forskningsanknytning skall komma till stånd är att frågan om dess organisation är löst. SFS anser att utredningen inte fullgjort sill uppdrag på denna punkt. Vidare påpekar SFS behovet av relevanta förkunskaper i högskoleutbildningen. Även lärarens möjlighet till forskning och undervisning måste utvecklas inom den kom­munala högskolan. SFS vill understryka all även annan forskning än om­vårdnadsforskning är viktig. DHR anser att samtliga linjer bör ge allmän behörighel för lillträde lill fortsatt högskoleutbildning och atl en forsk­ningsorganisation successivt byggs upp.

Prop. 1978/79:197

102

Innehåll

Proposition om vårdutbildning inom högskolan

1

Inledning ....................................................................      2

2

Föredragandens överväganden ..................................      3

2.1

Allmänna utgångspunkter...........................................      3

2.2

Mål för utbildningen.................................................... 

10

2.3

Behörighet och urval m. m.......................................... 

14

2.3.1

Allmän behörighet..................................................... 

. 

14

2.3.2

Särskild behörighet................................................... 

17

2.3.3

Urval och antagning ................................................. 

21

2.3.4

Jämnare könsmässig rekrytering.............................. 

. 

24

2.4 Studieorganisalion ..................................................... 

26

2.4.1

Allmänt .................................................................... 

. 

26

2.4.2

Hälso- och sjukvårdslinjen........................................ 

. 

32

2.4.3

Hörselvårdslinjen   ................................................... 

38

2.4.4

Medicinska servicelinjen ........................................... 

39

2.4.5

Rehabiliteringslinjen................................................. 

. 

42

2.4.6

Sociala servicelinjen.................................................. 

46

2.4.7

Sammanfattning....................................................... 

48

2.5

Dimensionering av sjukgymnastutbildningen.............. 

. 

49

2.6

Forskningsanknytning m.m.......................................... 

52

2.7

Genomförande m.m..................................................... 

. 

54

3

Hemställan  ................................................................. 

55

4

Beslut........................................................................... 

. 

55

Bilaga I  Sammanfattning av betänkandet (SOU 1978:50) Ny Vård­

utbildning ........................................................................ 

. 

56

Bilaga 2 Sammanställning  av  remissyttranden  över betänkandet

(SOU 1978:50) Ny vårdutbildning..................................... 

. 

72

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1979