Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition

1978/79:62

om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt, m.m.;

beslutad den 2 november 1978.

Regeringen föreslår riksdagen alt antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoil denna dag.

På regeringens vägnar OLA[REDACTED_EFTERNAMN]

SVEN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

1 propositionen föreslås vissa ändringar i bestämmelsema om regelbun­den permission (s. k. korttidspermission) från kriminalvårdens anstalter. Sålunda markeras möjligheten all vägra permission när det föreligger på­taglig risk alt den intagne gör sig skyldig till fortsatt brottslighet. F. n. gäl­ler inskränkningar i rätten till korttidspermission för sådana särskilt flykt­benägna intagna som avses i 7 § tredje stycket kriminalvårdslagen. Kret­sen av sådana intagna föreslås bli något utvidgad till att omfatta även andra intagna än brottslingar med intemalionell anknytning och narkotikabrotts­lingar som kan befaras fortsätta en brottslig verksamhei av särskilt allvar­lig karaktär. 1 motsatt riktning verkar förslaget i propositionen att flertalet intagna på lokalansialter och öppna riksanstalter bör kunna erhålla regel­bunden permission oftare än som nu sker.

Med hänsyn till bl. a. regeringsformens krav på lagform för begränsning­ar i skyddet för den kroppsliga integriteten föreslås en reglering i kriminal­vårdslagen av möjlighetema att företa kroppsvisitaUon och kroppsbesikt­ning av de intagna i kriminalvårdens anstalter. Motsvarande bestämmelser föreslås också i häkteslagen.

För att kunna genomföra den differentiering efter narkotikaberoende av kriminalvårdsklientelei som statsmakterna har beslutat föreslås bl.a. att intagen i kriminalvårdsanstalt som kan misstänkas vara påverkad av nar­kotika får föreläggas att lämna urinprov.

Riksdagen 1978179. I saml. Nr 62

Prop. 1978/79: 62

Prop. 1978/79: 62

1    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1974:203) om kriminalvård i an­stalt

dels alt 7 och 32 §!j skall ha nedan angivna lydelse,

dels all i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 52 a-52 d §§, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

Vid fördelning av de iniagna mellan öppna och slutna anstalter iakttages följande.

Intagen bör placeras i öppen anstalt, om icke annan placering är påkal­lad med hänsyn till föreliggande fara för alt han avviker eller eljest av sä­kerhetsskäl eller med hänsyn till alt möjlighet bör beredas honom till så­dant arbele eller sådan undervisning, utbildning eller särskild behandling som icke lämpligen kan anordnas i öppen anstalt.

Den som dömts till fängelse i lägst två år eller till internering med en minsta lid av två år eller mer skall placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn till atl han saknar fasl anknytning lill rikel eller eljesl kan befaras atl han är särskilt benä­gen att avvika och fortsätta en brottslig verksamhet, vilken på grund av omjailning och inriktning är av särskilt allvarlig karaktär. Vad som sagts nu gäller dock ej om annan placering kräves för en ända­målsenlig förberedelse av förestå­ende frigivning eller överföring lill vård utom anstalt eller eljest syn­nerliga skäl föreligger för placering i öppen anstalt.

Den som dömts till fängelse i lägst två år eller till internering med en minsta tid av två år eller mer skall placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller till ar­ten av hans brottslighet eller eljest kan befaras att han är särskilt benä­gen att avvika och fortsätta en brottslig verksamhet av särskilt all­varlig karaktär. Vad som sagts nu gäller dock ej om annan placering kräves för en ändamålsenlig förbe­redelse av förestående frigivning el­ler överföring till vård utom anstalt eller eljest synneriiga skäl förelig­ger för placering i öppen anstalt.

32 

§

För att underiätta anpassningen i samhället kan intagen beviljas till­stånd att lämna anstalten för viss kort tid (korttidspermission), om ej avsevärd fara för missbruk förelig­ger, Kortlidspermission får också ges, om annan särskild anledning föreligger därtill.

För att underlätta anpassningen i samhället kan intagen beviljas till­stånd att lämna anstalten för viss kort tid (korttidspermisson), om ej påtaglig fara för jörtsatt brottslig verksamhet eUer avsevärd fara för annat missbruk föreligger. Kort­tidspermission får också ges, om annan särskild anledning föreligger därtill.

Prop. 1978/79:62

3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Intagen som avses i 7 § iredje stycket och på skäl som där anges är pla­cerad i sluten anstalt får beviljas korttidspermission endast om synnerliga skäl föreligger därtill.

För korttidspermission får ställas de villkor som kan anses erforderiiga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat. Är noggrann till­syn behövlig, kan föreskrivas atl den intagne under permissionen skall va­ra ställd under bevakning.

52 a §

Om det Inte är uppenbart obe­hövligt, skall den som intages i kri-ininalvårdsanslalt vid ankomslen lill anstalten kroppsvisiieras för ef­tersökande UV föremål som han en­ligt vad som följer av denna lag ej får Inneha.

I övrigt får intagen kroppsvisiie­ras jör eftersökande av föremål som nyss sagts endast når

1.    anledning förekommer att så­

dant föremål skall anträffas på ho­

nom,

2.

det sker i anslutning till större undersökning som or säkerhetsskäl görs av utrymmen Inom anstalten och den intagne har eller har haft särskild anknytning till utrymme som berörs av undersökningen,

3.

den Intagne skall mottaga el­ler har haft obevakat besök, eller

4.

den intagne efter vistelse utanför anstalten kominer åter till denna.

Vad som har sagls i andra styc­ket utgör ej hinder mol att i annal fall företages sådan ytlig kroppsvi-siiation som bedömes nödvändig av säkerhetsskäl och som endast avser eftersökande av vapen eller annat farligt föremål.

52 b §

Intagen får kroppsbeslktigas när anledning förekommer att föremål som han enligi vad .som följer av denna lag ej får inneha skall anträf­fas på honom.

Den som är intagen 1 sluten an­stalt får kroppsbeslktigas åven ifall som avses i 52 a § andra stycket 24, om det är oundgängligen på-

Prop. 1978/79:62

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

kallat av hånsyn till ordningen och säkerheten i unslulten. Närmare föreskrifter härom meddelas av re­geringen eller myndighet som rege­ringen bestämmer.

52 c §

Kroppsvisilation eller kroppshe-siktning jår inie görus mer ingåen­de än vad åndamålel med åtgärden kräver. AU den hänsyn som om­ständigheterna medger skall iaktta­gas. Om möjligt skull vittne närva­ra.

Annan kroppsvisilation än som avses i 52 a § iredje siyckei eller kroppsbesiktning får, när åtgärden gäller kvinna, ej verkställas eUer bevittnas av annan än kvinna, läka­re eller legitimerad .sjuksköterska.

Föremål, som anträffas vid kroppsvisilation eller kroppsbesikt-ning och som inlagen enligt vad som följer av denna lag ej får inne­ha, skall omhändertagas och för­varas för hans räkning, såvitt ej an­nat är sårskilt föreskrivet.

52 d §

Intagen som kan misstänkas va­ra påverkad av narkotika får före­läggas att lämna urinprov.

Den som är intagen i anslah, i vilken företrädesvis placeras intag­na som icke eller 1 endast ringa mån har tagit befattning med nar­kotika, får föreläggas att lämna urinprov, även om han ej misstan­kes vara påverkad av narkotika.

Denna lag träder i kraft den I januari 1979.

Prop. 1978/79:62

5

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m. fl.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m. fl.

dels att 2 § skall ha nedan angivna lydelse.

dels alt i lagen skall införas två nya paragrafer. 2 a och 2 b §§, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

Häktad skall senasi vid ankoms­len lill förvaringslokalen visiteras. Därvid skall iakttagas all den hån­syn som omständigheterna med­ger. Om möjUgt skall vittne närva­ra.

Föremål som häktad ej får inne­ha enligt denna lag eller bestäm­melse som har meddelats med stöd av lagen skall omhändertagas och förvaras för hans räkning.

§

Om det inte år uppenbart ohe-hövUgt. skall häktad senasi vid an­komsten till förvaringslokalen kroppsvisiieras för eftersökande av föremål som han enligt vad som följer av denna lag ej får inneha.

I övrigt får häktad kroppsvisiie­ras för eftersökande av föremål som nyss sagts endast när

1.    anledning förekommer atl så­

dant jöremål skall anträffas på ho­

nom,

2.

det sker i anslutning till större undersökning som av säkerhetsskäl görs av utrymmen inom förva­ringslokalen och den häktade har eller har haft sårskild anknytning till utrymme som berörs av uiider-.söknlngen,

3.

den häktade skall mottaga el­ler har haft obevakat besök, eUer

4.

den häktade efter vistelse utanför förvaringslokalen kommer åter till denna.

Vad som har sagts i andra styc­ket utgör ej hinder mol att i annat fall företages sådan ytlig kroppsvi­silation som bedömes nödvändig av säkerhetsskål och som endast avser eftersökande av vapen eller annat farligt föremål.

2a§

Häktad jår kroppsbeslktigas när anledning förekommer att föremål som han enligt vad som följer av denna lag ej får inneha skall anträf­fas på honom.

Prop. 1978/79: 62

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

Om det år oundgängligen påkal­lat av hånsyn till ordningen och sä­kerheten inom förvaringslokalen, får häktad kroppsbeslktigas även i Jall som avses i 2 § andra stycket 2-4.

2b

Kroppsvisilation eller kroppsbe­siktning får inte göras mer ingåen­de än vad ändamålet med åtgärden kräver. All den hänsyn som om­ständigheterna medger skaU iaktta­gas. Om möjligt skall vittne närva­ra.

Annan kroppsvisitalion än som avses i 2 § tredje stycket eller kroppshesikining får, når åtgärden gäller kvinna, ej verkställas eller bevittnas av annan än kvinna, läka­re eller legitimerad sjuksköterska.

Föremål, som anträffas vid kroppsvisilation eller kroppsbesikt­ning och som häktad enligt vad som följer av denna lag ej får inne­ha, skall omhändertagas och för­varas för hans räkning, såvitt ej an­nat år särskilt föreskrivet.

Denna lag träder i krafl den 1 januari 1979.

Prop. 1978/79: 62

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1978-09-28

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Olssan,[REDACTED_EFTERNAMN], Ås­ling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], \yirtén

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, m. m.

1    Inledning

Under sommaren 1976 inleddes en debatt i anledning av vissa uppmärk­sammade rymningar och frilagningar från kriminalvårdsanstaller. 1 denna debatt gjordes bl, a, gällande att nuvarande permissionsbestämmelser är alltför liberala och missbmkas i stor utsträckning. Det påstods också att den vidgade användningen av permissioner inom kriminalvården kan vara en av orsakerna till den stigande brottsligheten. Mot denna bakgrund till­sattes i augusti 1976 inom justitiedepartementet en arbetsgrupp med repre­sentanter även från kriminalvårdsstyrelsen och rikspolisstyrelsen'. Ar­betsgmppen avlämnade i december 1977 promemorian (Ds Ju 1977:13) Permissioner inom kriminalvården. I promemorian föreslås bl.a. atl be­stämmelsen om kortlidspermission i 32 § lagen (1974:203) om kriminal­vård i anstalt (KvaL) ändras så atl möjligheten atl vägra permission i fall då påtaglig risk föreligger att den intagne gör sig skyldig till fortsatt brotts­lighet särskilt markeras. Vidare föreslås en mindre uividning av den grupp intagna som med hänsyn till risken för fortsatt brottslighet av särskilt all­varlig karaktär enligt 7 § tredje stycket KvaL skall placeras i sluten an­stalt. Slutligen framläggs vissa förslag för att få till stånd en bättre ordning i den praktiska tillämpningen av permissionsbestämmelserna och ett vidgat samarbete mellan kriminalvården och polisen. Promemorian bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av riksåklagaren (RÅ), Svea hovrätt, kammarrätten i Jönköping, rikspolisstyrelsen, krimi-

' Rättschefen Per Jermsten, ordförande, avdelningschefen Clas Amilon, byrådirek­tören Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN], byråchefen Esbjörn Esbjömson, departementsrådet Jo­han Leche samt överdirektören Lennart Printz.

Prop. 1978/79:62

8

nalvårdsstyrelsen, kriminalvårdsnämnden, interneringsnämnden, ung­domsfängelsenämnden, övervakningsnämnden i Örebro, första avdelning­en, övervakningsnämnden i Norrköping, övervakningsnämnden i Skövde, postverket, bankinspektionen, utredningen (Ju 1976:07) om isolering inom kriminalvården. Landsorganisationen i Sverige (LO), Centralorganisatio­nen SACO/SR, Tjänsiemännens centralorganisation (TCO), Sveriges ad­vokatsamfund. Föreningen Sveriges statsåklagare. Föreningen Sveriges åklagare. Föreningen styresmän och assistenter m.fl, vid kriminalvårds-anstalterna (SAK), Övervakarnas riksförbund. Föreningen Sveriges polis­chefer samt Riksförbundet narkotikafritl samhälle (RNS).

RÅ har överlämnat yttranden från överåklagarna i Stockholms och Gö­teborgs åklagardistrikt samt från länsåklagarna i Hallands, Örebro samt Västernorrlands län och Jämtlands län, LO har bifogat yttrande av Stats­anställdas förbund.

Jag avser atl nu behandla förslagen i promemorian. Samtidigt villjag ta upp vissa frågor om kroppsvisilation och kroppsbesiktning av intagna på kriminalvårdens anstalter liksom av häktade och anhållna m. fl. Dessa frå­gor har aktualiserats av regeringsformens bestämmelser om att påtvingat kroppsligt ingrepp och kroppsvisilation fär företas endast med stöd av lag.

1       detla sammanhang villjag också ta upp frågan om urinkontroll av intagna

på kriminalvårdens anstalter för atl fastställa eventuell narkotikapåverkan.

Frågan har aktualiserats i prop. 1977/78:105 (s.54) i samband med önske­

målen om en differentiering efter narkotikaberoende av de intagna på kri­

minalvårdens anstalter,

2   Permissioner

2.1     Gällande rätt m. m.

1 promemorian redovisas gällande bestämmelser om permission. Vidare lämnas vissa statistiska uppgifter. Jag hänvisar i dessa delar till bilaga 1 (avsnitt 2 och 3),

2.2     Arbetsgruppens överväganden och förslag

Arbetsgruppen menar att permissionsinstitutet kan utgöra ett värdefullt medel i behandlingen av dem som är intagna i anstalt. De undersökningar arbetsgruppen låtit utföra ger inte belägg för att permissioner missbrukas i sådan omfattning eller på sådant sätt aU en allmän skärpning av permis­sionsbestämmelserna är motiverad. Av undersökningarna framgår emel­lertid att en mindre grupp intagna, omfaitande tvåhundra-trehundra perso­ner som är tidigare starkt kriminellt belastade, i mycket stor utsträckning begår nya brott under permissioner. Undersökningsmaterialet antyder också att denna grupp erhåller permission i större omfattning än övriga in-

Prop. 1978/79:62

9

tagna. Att en intagen som tillhör denna grupp regelbundet och ofta erhåller permission som utnyttjas för brottslig verksamhet är enligt arbetsgruppens mening otillfredsställande. Arbetsgruppen anser därför att permissions­bestämmelsen i 32 § första stycket KvaL bör ändras så att möjlig­heten att vägra permission vid risk för fortsatt brottslig verksamhet särskilt markeras. Bestämmelsen bör enligt arbetsgruppen utformas så att korttids­permission kan beviljas, om inte påtaglig fara för fortsatt brottslig verk­samhet eller avsevärd fara för annat missbruk föreligger. Avgörandet om en intagen skall vägras permission på gmnd av risken för fortsatt brottslig verksamhet förutsätts ske efter en noggrann prövning i det enskilda fallet. Vid bedömningen av missbmksfaran får en rad fakiorer vägas mot varand­ra såsom arten och omfattningen av tidigare kriminalitet, verkställighetens längd, återstående strafftid, pågående narkotikamissbruk etc. Den väsent­ligaste faktorn vid bedömningen av faran för fortsatt brottslig verksamhet måste emellertid enligt arbetsgruppen vara utfallet av tidigare permissio­ner.

Enligt 7 § Iredje stycket KvaL skall intagen som dömts till fängel­se i lägst två år eller till internering med en minsta tid av två år placeras på sluten anstalt, om det med hänsyn till att den intagne saknar fast anknyt­ning till riket eller av andra skäl kan befaras att han är särskilt benägen att avvika och fortsätta en brottslig verksamhet, vilken på gmnd av omfatt­ning och inriktning är av särskilt allvarlig karaktär. Intagen som avses i 7 § tredje stycket och på skäl som anges där är placerad i sluten anstalt får un­der vissa förutsättningar hållas avskild från andra intagna (20 § andra styc­ket KvaL) och får beviljas korttidspermission endast om synnerliga skäl föreligger därtill (32 § andra stycket KvaL).

Arbetsgmppen konstaterar att den brottslighet som begås i samband med permissioner och rymningar har mycket liten betydelse för den totala brottsnivån. För en del brott är betydelsen dock större. Detta gäller sär­skilt väpnade rån mot post- och bankkontor. Andelen sådana brott som be­gicks av permittenter och rymlingar från kriminalvårdens anstalter under år 1976 har beräknats till 16-20%.

Arbetsgruppen menar att bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL i praxis har erhållit ett alltför snävt tillämpningsområde. Det torde enligt gruppens mening inte ha varit avsett att bestämmelsen enbart skulle gälla brottslingar med internationell anknytning och narkotikabrottslingar. Ar­betsgruppen anser aU bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL bör utvidgas till att kunna omfatta även intagna som ägnat sig åt organiserad eller syste­matisk kriminell verksamhet av särskilt samhällsfariig art och detta även om deras brottslighet saknar internationell anknytning. Arbetsgruppen föreslår att den åsyftade ändringen kommer till stånd genom att orden "med hänsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller eljest" utgår ur 7 § tredje stycket KvaL. I sin nya lydelse bör bestämmelsen omfatta in­te endast personer som begått grova narkotikabrott eller brott med interna-

Prop. 1978/79:62

10

tionell anknytning ulan även lagöverträdare som ägnat sig åt annan brotts­lighet av särskilt allvarlig karaktär och därigenom visat likgiltighet för an­nans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet. Såsom exempel på avsedd brottslighet nämner arbetsgruppen väpnade bank- eller postrån samt an­nan förmögenhetsbrotlslighel vid vilken gärningsmannen visat hänsynslös­het genom att t.ex. använda sprängmedel. Arbetsgruppen framhåller atl prövningen huruvida en intagen skall hänföras lill den kategori brottslingar som avses i 7 § tredje stycket KvaL liksom hittills förutsätter en noggrann individuell bedömning av samtliga de faktorer som enligt bestämmelsen in­verkar på frågan.

De undersökningar arbetsgruppen haft som gmnd för sina ställningsta­ganden har pekat på vissa brister i den praktiska tillämpningen av permissionsbestämmelserna. I syfte all få en bälire ordning till stånd föreslår arbetsgruppen bl.a. följande. Kvalifikationstiderna för re­gelbunden permission bör iakttas mera strikt. Samtidigt menar arbelsgrup­pen att kvalifikationstiderna i vissa fall är onödigt långa. Del stora flertalet intagna i lokalanstall och öppen riksanslall borde kunna beviljas regelbun­den permission redan efter tre månader (i stället för fyra) och sådana intag­na borde också kunna beviljas regelbunden permission en gång per månad (i stället för varannan månad). Särskilda permissioner bör inte beviljas slentrianmässigt och arbetsgruppen föreslår att närmare anvisningar med­delas beträffande förutsättningarna för sådana permissioner. Praktiska an­visningar behövs också beträffande förberedelse av permissioner i allmän­het liksom mer detaljerade anvisningar om hur bevakade och beledsagade permissioner skall planeras och genomföras. 1 fråga om beslutanderätten beträffande permissioner anser arbetsgruppen att det skulle innebära vissa fördelar om bemyndigande av regionchef till styresman för anstalt att fatta beslut om korttidspermission beträffande intagen i lokalanstalt automa­tiskt återgår, om den intagne gör sig skyldig till permissionsmissbruk som inte är ringa eller till rymning.

Till arbetsgruppen har såväl från kriminalvårdens sida som från polisens sida framhållits att samarbetet dem emellan i vissa avseenden inte fungerar helt tillfredsställande. Från kriminalvården har således pekats på att man ofta inte erhållit besked om brott som intagna gjort sig skyldiga till under permission. Det anges vidare att polisen i regel inte utreder sådan brottslig­het utan enbart sänder den intagne åter till anstalten. Polisen har anfört atl den många gånger inte, och i vart fall nästan regelmässigt för sent, får be­sked om när permission beviljats intagna som gjort sig skyldiga till grov brottslighet.

Arbetsgruppen menar att samarbetet mellan kriminalvården och polisen bör väsentligt utökas. Denna fråga torde få närmare över­vägas vid överiäggningar mellan kriminalvårdsstyrelsen och rikspolissty­relsen. Arbetsgruppen riktar dock uppmärksamheten på vissa åtgärder som snarast bör kunna vidtas och som har direkt samband med permis-

Prop. 1978/79:62

11

sionsinstituiet. Bl.a. föreslår arbelsgruppen all en kontaktman utses vid varje polismyndighet och kriminalvårdsansialt. Kontaktmannen skall handha den rapportering som är föreskriven och i övrigi lämna erforderlig information av belydelse för beslut om eller genomförande av permission. För att kriminalvårdsmyndighelen skall kunna göra en riklig och från rätts­säkerhetssynpunkt godtagbar bedömning av faran för fortsatt brottslig verksamhet enligt 32 S KvaL i dess föreslagna lydelse är den i behov av så fullständig information som möjligt beiräffande brott begångna under per­missioner. Arbelsgruppen vill därför starkt betona önskvärdheten av all brott begångna under permissioner blir föremål för polisutredning i större omfallning än f. n. är fallet.

2.3 Remissyttrandena

Piomemorieförslagen har under remissbehandlingen fåll ett övervägan­de gynnsamt mottagande.

De i promemorian föreslagna ändringarna av 7 och 32 §§ KvaL har av flertalet remissinstanser tillstyrkts eller lämnats utan erinran. Endast en remissinstans. Övervakarnas riksförbund, har helt avstyrkt förslaget i dessa delar.

RÅ ansluter sig i huvudsak lill vad arbetsgruppen anför och anser det värdefullt inte minst för anstaltsklienielets del atl fastare normer införs för reglering av permissioninstiiulet. RÅ påpekar dock att de överväganden som gjorts möjligen bör ges ett tydligare utiryck i författningstexten, å ena sidan till vägledning för de iniagna och å andra sidan för att motverka en alltför liberal praxis från kriminalvårdsmyndigheternas sida, vilken hittills kanske varit alltför slentrianmässig. Lagstiftningen bör alltså inte i alltför stor mån vila på motivuttalanden. Exempelvis nämner RÅ att borttagandet av uttrycket "med hänsyn till atl han saknar fast anknytning till riket" i 7 § trejde stycket KvaL inte utan vidare ger anvisning om att man nu vill un­derstryka viklen av att särskild restriktivitet bör iakttas beträffande en an­nan grupp av lagöverträdare. RÅ biträder förslaget om en skärpning av praxis när det gäller korttidspermission och förutsätter då att detla kom­mer till uttryck i lagtexten och författningsanvisningar beiräffande samar­betet mellan kriminalvårds- och polismyndigheter.

Enligt överklagaren i Göteborgs åklagardistrikt måste vid sidan av utfal­let av tidigare permissioner arlen och omfattningen av tidigare brottslighet tillmätas avgörande belydelse vid bedömningen av faran för fortsatt brotts­lig verksamhet under permissioner. Vid t.ex. grov narkotikabrottslighet finns det anledning att tro att en person som ägnar sig åt en sådan sorts or­ganiserad och mestadels väl genomtänkt brottslighet på grund av etablera­de kontakter med säljare av narkotika, den förhållandevis lilla risken att bli upptäckt samt möjligheten atl snabbi förtjäna stora pengar utsätts för kraf­tiga frestelser och dessutom många gånger påtryckningar atl fortsätta sin

Prop. 1978/79:62

12

brottslighet. Sådana brott kan dessutom mycket väl begås under permis­sioner utan att dessa därvid missköts i övrigi. Det är överåklagarens upp­fattning att man över huvud taget när det gäller personer som är väl etable­rade inom ett vissl brottsområde måste vara särskilt vaken för riskerna av fortsatt brottslig verksamhet i samband med permission.

Länsåklagaren i HaUands län påpekar att om lagstiftaren finner skäl att begränsa permissionerna för det starkt brottsbenägna anstaltsklienlelet så kan del kanske vara lämpligt att lagstiftaren samtidigt också uttrycker sitt gillande av en utveckling mot en liberalare tillämpning av permissionsbe­stämmelserna för övriga iniagna. Därigenom understryks samhällets vilja att motverka nackdelarna för de intagna av frihelsberövandet samtidigt som man mycket starkt framhäver avståndstagandet till den form av per­missionsmissbruk som består i ny brottslighet under verkställighetstiden. Svea hovrätt instämmer i allt väsentligt i de sakliga överväganden som redovisas i promemorian. Inte minst vad i promemorian anförs rörande lillämpningen av permissionbestämmelserna m. m. (avsnitt 4.3) synes vara av stor betydelse för att komma till rätta med vissa påvisade brister i syste­met. Över huvud taget ger den i promemorian redovisade analysen anled­ning till den bedömningen att en omdömesgill praktisk tillämpning av gäl­lande regler är det i sammanhanget f. n. mest väsentliga. Vid tillämpningen av permissionsbestämmelserna bör, enligt hovrätten, i enlighet med vad som föreslås i promemorian ökad uppmärksamhet ägnas åt risken för fort­satt brottslig verksamhet. Det är därvid uppenbart att särskild restriktivitet är påkallad i fråga om personer med benägenhet att begå allvarliga brott. Vad angår utformningen av de föreslagna lagändringarna har hovrätten in­te någon erinran såvitt avser 7 § KvaL. 1 fråga om 32 § KvaL anser hovrät­ten det tveksamt om det föreslagna tillägget rörande "påtaglig fara för fort­satt brottslig verksamhet" är nödvändigt. Det synes stå utom allt tvivel att vad som åsyftas täcks av den nuvarande lydelsen och alltså kan tillämpas utan någon formell ändring av bestämmelsen. Tillägget gör dessutom ett något klumpigt intryck från redaktionell synpunkt. Om en särskild marke­ring av risken för fortsatt brottslig verksamhet likväl anses påkallad vid si­dan av rekvisitet missbruk förordar hovrätten i vart fall att ordet "påtag­lig" utgår. Det innebär enligt hovrättens mening en alltför stark begräns­ning av möjligheten att vägra permission i fall av fara för fortsatt brottslig verksamhei och är ägnat att försvåra tillämpningen av detta rekvisit. Det torde i sammanhanget ändå framstå som uppenbart att en sådan tillämp­ning inte får gmndas på lösa misstankar utan skall ha täckning i den intag­nes tidigare beteende eller andra konkreta omständigheter,

Övervakningsnämnden i Norrköping ifrågasätter beträffande ändringen i 7 § KvaL om det inte vore lämpligare att redan i författningstexten direkt ange vilken typ av brott som åsyftas än atl markera skärpningen genom att låta den angivna exemplifieringen utgå och hänvisa tillämpningen till mo­tivuttalanden. Den på föreslagna sätt åstadkomna ändringen ger intryck av att vara av mer redaktionell än saklig natur.

Prop. 1978/79:62

13

Övervakningsnämnden i Skövde reagerar mol uttalandel all utfallet av tidigare permissioner måste vara den väsentligaste faktorn vid bedömning­en av faran för fortsalt brollsig verksamhet. Nämnden anser atl man vid denna bedömning lika myckel skall ta hänsyn lill den intagnes sinnesänd­ring och beleende under pågående anstaltsvistelse. Den föreslagna änd­ringen av 7 § KvaL finner nämnden onödig eftersom lagrummet redan nu är tillämpligt på de intagna som ändringen avser.

Utredningen om isolering inom kriminalvården ställer sig tveksam till den föreslagna ändringen av 32 § KvaL. Även intagna som regelmässigt utnyttjar permissioner för ny brottslighet bör ges möjlighet till att regel­bundet komma utanför anstalten. Detta önskemål kan tillgodoses genom atl de beviljas bevakade permissioner. Om en permission görs bevakad kan nämligen fara för fortsatt brottslig verksamhet sällan föreligga. Att en liten grupp iniagna ges tillfälle att under läla permissioner begå omfaitande brottslighet kan emellertid också i stor ulsiräckning förhindras genom alt gällande bestämmelser och kvalifikationstider iakttas och genom att inte ringa permissionsmissbruk beivras på så säll alt kommande permission se-nareläggs. Utredningen ställer sig bakom förslaget om en förkortning av kvalifikationstiderna för vissa grupper iniagna. Om en sådan förkortning genomförs och om kvalifikationstiderna strikt iakttas torde behovet av en skärpning av permissionsbestämmelserna bli väsentligt mindre. För att kvalifikationstiden skall kunna förkortas och beviljade permissioner förbe­redas bättre lorde emellertid krävas ett tillskott av assistenter till kriminal­vården. Ulredningen släller sig tveksam även lill den föreslagna ändringen av 7 § KvaL. Enligt utredningen har arbetsgruppen inte särskilt beaktat atl en intagen som hänförs till 7 § tredje slyckel KvaL kan hållas avskild från andra intagna enligt 20 § andra stycket KvaL. Mot samhällets behov av skydd skall vägas inte blott den s. k. behandlingen av den intagne såsom gjorts i promemorian utan även de krav humanitära hänsyn ställer. Med hänsyn härtill ifrågasätter utredningen om inte den brottslighet som skall omfattas av bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL fått alltför vid omfatt­ning. Förutom narkotikabrottslighet och brott med internationell anknyt­ning kan brott som utförts med vapen eller vid vilka gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet omfattas. Däremot bör inte blott det faktum att den intagne visat sig oemottaglig för påverkan att upphöra med sin brottslighet i och för sig utgöra tillräcklig grund för att hänföra honom till bestämmel­sen. Den utvidgning av möjligheterna atl hålla intagen avskild från andra intagna som förslaget till ändring av 7 § tredje stycket KvaL innebär bör närmare övervägas. På samma sätt som kriminalvårdsnämndens praxis i ärenden om villkorlig frigivning inte avses påverkas av den föreslagna änd­ringen av 7 § tredje stycket KvaL bör också avskildhetsbeslämmelsen i 20 § andra stycket Kval nu lämnas oförändrad. Utredningen kommer att i samband med en total översyn av avskildhelsbeslämmelserna i KvaL prö­va också omfattningen av detta stadgande.

Prop. 1978/79:62

14

Bankinspektionen understryker behovei av alt ändringar i permissions-bestämmelserna i enlighet med promemorian genomförs när det gäller så­dana intagna som gjort sig skyldiga lill väpnade rån mot bank- och post­kontor. Med sådana brott bör jämställas rån mot värdetransporter samt sprängningar av serviceboxar. Inspekiionen ifrågasätter dock om bestäm­melsen i 7 § tredje stycket KvaL efter den föreslagna ändringen verkligen kommer atl lillämpas på hela den avsedda kategorin. Enligt promemorie­förslaget skall det alltjämt krävas atl den befarande brottsliga verksamhe­ten skall vara ""av särskilt allvarlig karaktär". Ordet "särskilt" bör enligt inspektionen utgå. Vidare ifrågasätter inspektionen om inte stadgandet i 32 § andra slyckel KvaL, som anger alt permission för ifrågavarande kate­gori skall vara en undantagsföreteelse, bör skärpas genom att man tillfogar det ytterligare villkoret att permissionen kan anordnas på sådant sätt att risken för missbruk är obetydlig.

Advokatsamfundet anser all det föreslagna tillägget i 32 § KvaL snarast ger intryck av alt en skärpning av möjligheten för iniagna i allmänhet att få permission är åsyftad. Detta eftersom den lilla grupp som ändringen i 32 § KvaL främst tar sikte på i allmänhet också kommer alt omfattas av 7 § tredje stycket KvaL i dess i promemorian föreslagna lydelse. Samfundet framhåller dock att det i och för sig ställer sig bakom tanken att permission skall kunna vägras då påtaglig fara för fortsalt brottslig verksamhet förelig­ger.

SAK anser att den totala missbruksfrekvensen av permissioner är avse­värt högre än vad statistiken visar. Det finns anledning att förmoda att per-miitenters delaktighet vid ouppklarade brott är inte oväsentlig. Insmugg­ling och langning av narkotika vid återkomst från permission kan med san­nolikhet bedömas som mycket vanligt förekommande. SAK anser att kri­terierna på missbrukad eller misskött permission är vagt formulerade i per­missionsbestämmelserna. Därför varierar praxis vid bedömningen från an­stalt till anstalt. SAK påtalar särskilt den stora oreda som skapades i sam­band med introduktionen av KvaL. Begreppet "höjd toleransnivå" innebä­rande bl. a. atl man på anstalterna inte skulle fästa så stor vikt vid om per-mittenten var full eller på annal sätt påverkad vid återkomst från permis­sion har skapat stor osäkerhet hos ansialspersonalen. Personalen upplever mycket påtagligt att den hamnat i ett normkaos. Man är över huvud glad för varje intagen som återkommer efter permission. Detla har också med­fört högst olika praxis i vilka fall styresmän anser sig böra hos kriminal­vårdsstyrelsen begära prövning enligt 35 § KvaL. SAK förmodar att ell okänt antal misskötta permissioner (för sen ankomst, sprit- och narkotika-berusning) inte rapporteras. SAK tillstyrker de föreslagna lagändringarna men ifrågasätter om inte den intagnes skötsamhet i anstalt bör vägas in vid prövningen av permissionsärende.

Övervakarnas riksförbund anser att de föreslagna ändringarna av 7 och 32 §§ KvaL inte bör genomföras. Förslagen medför att de skadliga verk-

Prop. 1978/79:62

15

ningarna av ett frihetsstraff ytterligare ökar. Ändringen av 32 § KvaL skul­le få lill följd att ell flertal iniagna vägras ett från behandlingssynpunkt nödvändigt avbrott i fängelsevistelsen. Om man vid bedömningen av faran för fortsall brottslig verksamhei går tillbaka och ser efter hur den intagne tidigare skött sina permissioner kommer della alt få lill följd atl en intagen som lidigare misslyckats med permissioner kommer atl löpa en ännu siörre risk alt misslyckas i framtiden, dä fängelsestraffet kommer atl drabba ho­nom ännu hårdare på grund av uteblivna permissioner. Den föreslagna ändringen av 7 § KvaL kan komma atl leda till atl gruppen ""broltsfixera-de'" växer saml lill att den s, k, återanpassningen av de intagna som tillhör denna grupp avsevärt försvåras.

Föreningen Sverige polischefer tillstyrker de föreslagna lagändringarna. Föreningen framhåller särskilt att den uppfattat innebörden av ändringen i 32 § KvaL bl, a, vara den att prövningen av permissionsansökningar skall ske med särskild noggrannhet i de fall den intagne dömts för svåra vålds­brott, grova narkotikabrott och liknande grövre brott. Permissioner åt in­tagna tillhörande denna gmpp har förorsakat avsevärda problem inte bara för polisen ulan vad värre är även för allmänheten, I begreppei permissio­ner inbegriper föreningen även dellagande i sådana särskilt svårövervaka-de aktiviteter som idrollslävlingar utanför inhägnat område etc. Visserli­gen föreligger för den avsedda gruppen av intagna de starkaste skälen för en aktiv återanpassningsinriktad vård men allmänhelens skyddsinlresse bör dock inte tvingas i bakgrunden av den anledningen. Särskilt påfallande blir problematiken då fråga är om dömda med långa frihetsstraff som inte skall återanpassas till det svenska samhället utan förpassas ur rikel,

RNS förordar alt 7 § tredje stycket KvaL får en sådan lydelse att be­stämmelsen kan tillämpas på alla som dömts för grovt narkotikabrott, dvs, även på intagna som ådömts ett frihetsstraff på mellan ett och två år. Vida­re bör enligt RNS möjligheten att vägra permission kunna utnyttjas i högre grad än vad som föreslagits i promemorian. Permission bör sålunda kunna förvägras även andra än dem som bevisligen regelmässigt utnyttjat permis­sionerna till atl begå brott. Följden blir annars atl bevissvårigheler vid per-mfssionsmissbruk leder till att den dömde beviljas ny permission trots atl han ofta eller kanske t, o, m, vanligen missbrukar sina permissioner. Vid bedömningen av om fara för fortsatt brottslig verksamhei föreligger eller inte förtjänar ett aktuellt narkotikamissbruk myckel stor uppmärksamhet. Stor kriminell belastning är mycket ofta nära förknippad med narkotika­missbruk. Då en permittenl med aktuellt missbruk synes ha påtagligt svårt att undvika återfall i såväl missbruk som brott ifrågasätter RNS om sådana interner över huvud tagel skall beviljas permission på egen hand. Vidare bör insmuggling av narkotika till anstalterna betraktas som ett mycket all­varligt permissionsmissbruk vilket på ett mera uttryckligt sätt bör framgå av själva lagen.

Beträffande de frågor som i promemorian tas upp rörande tillämp-

Prop. 1978/79:62

16

ningen av permissionsbestämmelserna m.m. samt samar­betet mellan kriminalvården och polisen har ett övervägande antal remissinstanser, i den mån de yttrat sig över dem, tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran,

RÅ avstyrker förslaget till tätare permissioner vid lokalanstalter och öppna riksanstalter, RÅ menar atl förslaget i denna del saknar tillräckligt underlag i utredningen beiräffande avvägningen mellan fördelarna för de iniagna och kostnaderna för dessa och för del allmänna. RÅ hänvisar till vad som om della anförts i betänkandet Kriminalvård i anstalt (SOU 1971:74) sid. 154 f RÅ anför vidare.

Beträffande samarbetet mellan kriminalvården och polisen är det som ar­betsgruppen påpekat uppenbart att delta f. n. inte är helt tillfredsställande, vilkel synes ha sin grund i dels alt uttryckliga föreskrifter saknas för poli­sens vidkommande, dels att de anvisningar som gäller för kriminalvården inte iakttas fullt ut. Jag vill understryka de synpunkter som lämnats om frå­gans snara lösning. Jag ställer mig dock tveksam till antydningen atl ofull­ständiga brottsutredningar skulle få utgöra beslutsunderlag för kriminal­vårdsmyndighet i permissionsfrågor på annat sätt än att fortsatt permission bör kunna vägras i avbidan på atl utredningen görs fullständig. Från rätts­säkerhetssynpunkt kan hävdas att endast klart utredda och erkända brott borde fä beaktas. Jag är mol denna bakgrund inte främmande för att poli­sen åläggs att tidsmässigt söka prioritera utredningar av brott begångna un­der permission. Vidare kan ifrågasättas om inte åklagarinträde alltid bör ske före underrättelse till kriminalvårdsmyndighet. Härigenom skulle man få vissa garanti för all meddelandel är tillräckligt välgrundat från rättssä­kerhetssynpunkt. Praktiskt sett syfterjag exempelvis på att man bör und­vika den konfliktsituationen att en polisrapport om brottsmisstanke, som föranleder permissionsindragning, senare inte leder till beslut om åtal eller Underlätelse härav på grund av att brott ej kan anses styrkt. En viss fara ligger nämligen erfarenhetsmässigt i att det hårt belastade klientel som det här är fråga om - låt vara inte oberättigat - i regel å priori utsätts för miss­tanke om brott på permissionsorten, i synnerhet när polisen på förhand fått underrättelse om deras vistelse.

Lånsåklagaren 1 Örebro län anför atl det självfallet endast ankommer på åklagare atl avgöra om brott begångna under rymning kan medföra ytterli­gare påföljd. Förslaget att polisen i vissa fall skall göra utredningar med lägre ambitionsgrad att användas enbart av kriminalvårdsmyndighet som beslutsunderlag avvisas.

Kriminalvårdsstyrelsen upplyser att en omarbetning av gällande anvis­ningar för permission f. n. pågår inom styrelsen. Omarbetningen, som sker enligt de riktlinjer som anges i promemorian, beräknas vara slutförd i sam­band med alt lagändringarna träder i kraft. Vid samma tidpunkt bör riktlin­jer ha dragits upp för hur ett närmare samarbete mellan polis och kriminal­vård i permissionsärenden skall utformas. Kriminalvårdsstyrelsen betonar att det inte minst vid bedömning av om ny permission skall beviljas vid misstanke om att brott begåtts under tidigare permission är angeläget att

Prop. 1978/79:62

17

samarbetet med polisen fungerar tillfredsställande. Vid en sådan bedöm­ning skall en avvägning göras mellan å ena sidan risken för fortsatt brotts­lig verksamhet och å andra sidan den enskilde intagnes rältssäkerhetsin-tresse. Det är därvid av största vikt att kriminalvårdsmyndigheterna har tillgång till fullständigast möjliga information från polisen rörande grunden för misstanken. Kriminalvårdsstyrelsen anför vidare atl det beträffande de särskilda permissionerna är angeläget atl man för visst fall inte hårdrar re­sonemanget om atl permissionen kan tillgodoses på annat sätt. Särskilda permissioner fyller en inte oväsentlig funktion inför många intagnas frigiv­ning. Främst för lokalanstalternas del bör det även fortsättningsvis finnas utrymme för särskilda permissioner inför frigivningen.

Z,0 ansluter sig i och för sig till förslagen om ett förbättrat informationsut­byte mellan kriminalvård och polis och bätire utredning av brott begångna under permission, men konstaterar att del i promemorian inte gjorts några beräkningar av vilka resurser det kräver att genomföra förslaget. Lö anser också all rättssäkerhetsaspekterna behandlas alltför knapphändigt. Till­fredsställande rättssäkerhetsgarantier för den enskilde intagne måste ska­pas innan förslaget genomförs. LO är vidare tveksam till tanken på att vid lokalanstalter permissionsmissbruk skall leda till att beslutanderätten be­träffande permissioner återgår till regionchefen. Förslaget rymmer risk för byråkrati och fördröjning av besluten. Man bör inte minska kraven på an­staltscheferna utan se till att dessa verkligen tar på sig det fulla ansvaret.

Statsanställdas förbund menarall en minskning av kvalifikationstiderna för erhållande av regelbunden permission medför behov av mer personal inom kriminalvården.

SACOISR betonar all vad som saknas inom kriminalvården är möjlighe­ter atl inbegripa permissionsinslitutet i ett psykosocialt behandlingssam­manhang. SACO/SR stöder förslaget att frivårdsorganisationen bör bistå en intagen redan under anstaltstiden under förutsättning atl psykologorga­nisationen inom frivården får mera resurser för att kunna hinna med arbe­tet också på lokalanstalterna. Även flera riksanstalter har behov av egna psykologtjänsler. Enligt SACO/SR är vidare förslaget om alt beslutande­rätten vid misskött permission vid lokalanstall skall återgå till regionche­fen inte hell invändningsfrilt. Risk föreligger för en omfattande byråkrati­sering.

7"CO understryker att det förslag som läggs fram om att även misstanke om brott skall ligga som grund för beslut om permission inte får användas på sådant sätl atl rättssäkerheten kan ifrågasättas. Vidare bör samarbetet mellan polis och kriminalvård kunna ske på sådana villkor atl exempelvis polisens uppfattning om den intagnes förhållanden under den tid han varit avviken från anstalt las med i bedömningen då ny permission skall bevil­jas.

Föreningen Sveriges statsåklagare finner del vanskligt från rättssäker­hetssynpunkt att polisen i fall då skuldfrågan inte är klarlagd lill kriminal-

2   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 62

Prop. 1978/79:62

18

vården rapporterar misstankar mot en intagen om brottsligt förfarande och atl sådant material läggs till grund för en skärpning i behandlingen av den intagne. Såsom underlag för kriminalvårdsmyndighets bedömning av faran för fortsau brottslig verksamhet bör tjäna åtalsbeslut och åtalsunderlåtelse som på sedvanligt sätt kan fås genom personbladsrutinen inom Rl-syste-met.

Föreningen Sveriges åklagare ifrågasätter om inte åklagare alltid bör in­träda som fömndersökningsledare innan underrättelse om brott som inta­gen misslänks ha begått under permission avges till kriminalvårdsmyndig­het. Härigenom skulle viss garanti erhållas för att meddelande endast läm­nas i sådana fall då misstanken är från rättssäkerhetssynpunkt tillräckligt välgmndad.

SAK ställer sig i princip positiv till förslaget att förkorta kvalifikationsti­derna för erhållande av regelbunden permission. En sådan utvidgning av permissionsinstitutet innebär dock ökade kostnader för statsverket dels för mer personal på anstaltssidan, dels för täckning av de intagnas ulgifter i samband med permission, SAK är vidare allmänt positiv till vad som an­förs i promemorian om beslutanderätten beträffande permissioner, men vill inte oförbehållsamt instämma i förslaget att bemyndigande om att be­sluta i permissionsärende vid lokalanstall skall återgå efter missbruk. Om­gången med att begära prövning av permissionsärenden hos högre instan­ser underlättar på intet sätt styresmännens resp, assistenternas arbetsupp­gifter. Vad beträffar inte endast riksansialterna utan också lokalanstaller-na anser SAK det viktigt att de inspekteras av personal från kriminalvårds­styrelsen, SAK anser slutligen att det efter ändringen år 1976 av 47 § KvaL, som medförde att permissionsmissbruk inte längre kan disciplinärt bestraffas, blivit svårare för intagna att återkomma i rätt tid efter permis­sion. Många intagna ser det nu närmast som en rättighet alt ta "semester" på lämplig tidpunkt.

2.4 Överväganden

1973 års kriminalvårdsreform innebar bl. a. att man i ökad utsträckning satsade på öppna vårdformer och andra åtgärder såsom generösa permis­sionsbestämmelser i syfte att underlätta de intagnas anpassning i samhäl­let. Därmed ökades också möjligheterna för de intagna att avvika från an­stalterna genom rymningar eller genom att inte återvända efter permission. Mot bakgrund av en stigande brottslighet och i ljuset av vissa uppmärk­sammade rymningar och frilagningar har man i den allmänna debatten ibland gjort gällande atl de nya reglerna inte tillgodoser samhällets behov av skydd mot det mest brottsakliva klientelet. Man har även ifrågasaU om inte 1973 års kriminalvårdsreform med dess mera liberala permissionsbe­stämmelser är en av orsakerna till den ökande brottsligheten.

Mol denna bakgrund tillsattes hösten 1976 inom justitiedepartementet

Prop. 1978/79: 62

19

en arbetsgrupp med representanter även för kriminalvårdsstyrelsen och rikspolisstyrelsen. Gruppen fick i uppdrag atl kartlägga permissionsbe-slämmelsernas lillämpning och effeki och pröva behovet av ålgärder för all begränsa eventuellt permissionsmissbruk. Gruppen har i december 1977 presenterat sina överväganden i en departementspromemoria, Per­missioner inom kriminalvården.

I promemorian läggs fram förslag rörande permissionssystemel. För­slagen syftar till all minska riskerna för alt permissioner missbrukas. Ar­betsgruppen har därvid koncentrerat sig pä det missbruk som består i att den intagne begår nya brott. I promemorian förslås ändringar i 7 och 32 §§ KvaL. Vidare framläggs förslag rörande tillämpningen av permissionsbe-slämmelserna saml samarbetet mellan kriminalvården och polisen.

Promemorian har remissbehandlats. Den har därvid fåll ett övervägande positivt mottagande. Även jag anser promemorieförslaget vara väl ägnat atl läggas lill grund för lagstiftning.

I promemorian konstateras att den brottslighet som begås i samband med permissioner och rymningar betyder mycket litet för den totala brotts­nivån. Arbetsgruppens undersökningar visar också att det vidgade per-missionsinstitulet som infördes genom KvaL för de flesta intagna har visat sig fungera väl. Omkring 90% av permissionerna sköts. Med hänsyn härtill kanjag ansluta mig lill arbetsgruppens uppfattning atl det inte är påkallat med en sådan skärpning av permissionsbestämmelserna som skulle leda till en allmän minskning av antalet beviljade permissioner. Permissionsin­slitutet kan uigöra ett värdefullt medel i behandlingen av dem som är intag­na i anstalt. Arbetsgruppens undersökningar ger snarast stöd för uppfatt­ningen atl det bör vara möjligl alt ytterligare liberalisera permissionsbe­stämmelserna för vissa grupper intagna. Till denna fråga återkommer jag i del följande.

Även om således permissionerna i allmänhet utnyttjas av de intagna på avsett sätt visar arbetsgruppens material att en mindre grupp intagna, upp­skattningsvis omfattande tvåhundra - trehundra personer som är tidigare starkt kriminellt belastade, i mycket stor utsträckning begår nya brott un­der permissioner. Undersökningsmaterialet antyder också att denna grupp tycks erhålla permission i större omfattning än övriga intagna. En sådan ordning är självklart inte tillfredsställande. Jag biträder därför arbetsgrup­pens förslag om en skärpning av permissionsbestämmelsen i 32 § första stycket K v a L så att möjligheten att vägra permission vid risk för fort­satt brottslighet särskilt markeras.

Förslaget innebär att korttidspermission skall kunna beviljas, om inte påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhet eller avsevärd fara för annat missbruk föreligger.

Under remissbehandlingen har det föreslagna tillägget "påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhet" fått viss kritik dels för att det inte skulle va­ra tillräckligt klargörande, dels för att tillägget inte skulle vara nödvändigt.

Prop. 1978/79:62

20

En remissinstans har vidare förordat atl ordet påtaglig skall utgå efiersom del innebär en alltför stark begränsning av möjligheten alt vägra permis­sion i fall av fara för forisatt brottslig verksamhet och dessutom är ägnat att försvåra tillämpningen av detta rekvisit. För egen del godtar jag arbets­gruppens lagtekniska lösning. Genom kravel på atl faran för fortsalt brottslig verksamhet skall vara påtaglig klargörs att tillägget tar sikte främst på den begränsade grupp av kriminellt aktiva intagna som mera re­gelmässigt utnyttjar permission för ny brottslighet. Någon allmän skärp­ning av möjligheten för de intagna att erhålla permission är, somjag nyss nämnt, inte avsedd. Den valda formuleringen är enligt min mening nödvän­dig för att förebygga missförstånd pä denna punkl.

Arbetsgruppen menar att man vid prövningen av missbruksfaran får vä­ga en rad fakiorer mol varandra såsom arlen och omfattningen av tidigare kriminalitet, verkställighetens längd, återstående strafftid, pågående nar­kotikamissbruk etc. Den väsentligaste faktorn måste dock enligt arbets­gruppen vara utfallet av tidigare permissioner. Dessa uttalanden har föran­lett vissa remissinstanser att framhålla andra faktorer som mera avgörande för bedömningen. För egen del vill jag understryka att del av hänsyn till rättssäkerheten givetvis är nödvändigi alt kriminalvårdsmyndigheierna gör en så noggrann prövning av del individuella fallel som är möjlig varvid samtliga relevanta fakiorer får vägas mot varandra. Del ligger därvid i sa­kens natur alt man lar särskild hänsyn lill vad som har förekommit i sam­band med tidigare permissioner, Mol bakgrund av den ökade risk för brottslighet som ofta hänger samman med ett pågående, intensivt narkoti­kamissbruk bör den aktuella situationen i delta hänseende också noga be­aktas. Jag ansluter mig i allt väsentligt till arbetsgruppens överväganden på denna punkl.

För att kriminalvårdsmyndigheterna skall kunna göra en från olika syn­punkter tillfredsställande bedömning av faran för fortsalt brottslig verk­samhet behövs ökade insatser av polisen för atl uireda brott begångna un­der permissioner. Vidare behövs ett bättre och utvidgat informationsutby­te mellan polis och kriminalvård. Till dessa frågor återkommer jag i det följande.

Den nyssnämnda minst sagt förvånande uppgiften att del särskilt brotts­intensiva klientelet synes ha fått permission i större omfattning än andra intagna kan bl. a. bero på att de i större utsträckning än normalklienielet ansöker om särskild permission enligt 32 § första stycket andra punkten KvaL. Som arbetsgruppen påpekar bör särskild permission inte beviljas med mindre den verkligen fyller en väsentlig funktion som inte kan till­godoses på annat sätt. Framför allt när det föreligger fara för missbruk av permission bör man enligt min mening noga undersöka om inte ändamålet med permissionen kan tillgodoses på annal sätt. Och om man finner atl särskild permission bör ges - som kriminalvårdsstyrelsen påpekar fyller särskilda permissioner en inte oväsentlig funktion inför många intagnas fri-

Prop. 1978/79: 62

21

givning - måte denna förberedas och planeras så noggrant och detaljerat som möjligl. Ullalade risker för missbruk bör vidare kunna uppvägas av att den intagne under permissionen ställs under bevakning.

Arbetsgruppen konstaterar att en större andel brott begås under frigiv-ningspermissioner än under andra former av vistelse utanför anstalt och ef­ter rymningar. Med hänsyn bl.a. lill syftei med institutet frigivningsper­mission delar jag emellertid gruppens mening att det inte finns anledning föreskriva atl man vid prövningen av fråga om sådan permission skall la hänsyn till faran för missbruk. Det finns dock anledning atl poängtera atl i fall då risken för missbruk under frigivningspermission bedöms vara sär­skilt framträdande ökad omsorg bör läggas ned på att förbereda permissio­nen.

Som jag tidigare har nämnt tyder arbetsgruppens material på atl den brottslighet som begås i samband med permissioner och rymningar har en mycket liten betydelse för den totala brottsnivån. För en speciell brottstyp är förhållandet dock helt annorlunda, nämligen väpnade rån mot post- och bankkontor. Andelen sådana brott i hela landet som begicks av permitten­ter och rymlingar från kriminalvårdens anstalter under år 1976 har beräk­nats utgöra 16-20%, Av arbetsgruppens material framgår att intagna som dömts till långvariga frihetsberövanden inte sällan har missbmkat förmå­nen av permission genom atl avvika och begå allvarliga brott.

Enligt 7 § tredje stycket KvaL skall intagen som har dömts till fängelse lägst två år eller till internering med en minsta tid av två år place­ras på sluten anstalt, om det med hänsyn till atl han saknar fast anknytning till riket eller av andra skäl kan befaras att han är särskilt benägen atl avvi­ka och fortsätta en brottslig verksamhet, vilken på grund av omfattning och inriktning är av särskilt allvariig karaktär. Intagen som avses i 7 § tred­je stycket kan enligt vissa bestämmelser i KvaL särbehandlas på olika sätt. Således kan han under vissa omständigheter hållas avskild från andra in­tagna, om det kan befaras atl han planlägger rymning eller all annan plan­lägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för atl hindra alt sådan plan sätts i verket (20 § andra stycket KvaL). Vidare får, som tidiga­re har nämnls, sädan intagen beviljas kortlidspermission endast om syn­nerliga skäl föreligger (32 § andra stycket KvaL). Intagen som omfattas av 7 § iredje stycket hör också som regel till del klientel som enligt kriminal­vårdsnämndens praxis inte kan påräkna villkorlig frigivning efter halva strafftiden ulan friges villkorligt först när han har avtjänat två tredjedelar av denna.

Enligt förarbetena lill KvaL utgörs del klientel som avses med 7 § tredje stycket av lagöverträdare som har ägnat sig åt organiserad eller systema­tisk kriminell verksamhei av särskilt samhällsfarlig natur, inte sällan med internationell anknytning. Främst avses personer som har ägnat sig ål grov narkotikabrottslighet.

Arbetsgruppen menar atl bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL i

Prop. 1978/79: 62

22

praxis har erhållit ett något för snävt tillämpningsområde. Det har inte va­rit avsett alt bestämmelsen enbart skulle avse brottslingar med internatio­nell anknyining och narkolikabrollslingar. Arbetsgruppen anser att be­stämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL bör utvidgas till atl kunna omfatta även intagna som har ägnat sig åt organiserad eller systematisk kriminell verksamhei av särskilt samhällsfarlig art och detta även om deras brottslig­het saknar internationell anknytning eller avser annat än grova narkotika­brott. Arbetsgruppen föreslår att det sker genom att orden "med hänsyn lill all han saknar fasl anknytning till riket eller eljest" utgår ur 7 § tredje stycket KvaL. Med denna lydelse bör bestämmelsen omfatta inte endast personer som begått grova narkotikabrott eller brott med internationell anknyining ulan även lagöverträdare som har ägnat sig ål annan brottslig-hel av särskilt allvarlig karaktär och därigenom visal likgiltighet för annans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet. Såsom exempel på avsedd brottslighet nämner arbetsgruppen väpnade bank- eiler postrån samt an­nan förmögenhetsbrottslighet vid vilken gärningsmannen visat hänsynslös­het t.ex. genom att använda sprängmedel. Arbetsgruppen framhåller att prövningen huruvida en intagen skall hänföras till den kategori brottslingar som avses i 7 § tredje stycket liksom hittills förutsätter en noggrann indivi­duell bedömning av samtliga de faktorer som enligt bestämmelsen inverkar på frågan.

Arbetsgruppens förslag har mottagils positivt av remissinstanserna. En­dast en remissinstans avstyrker hell. För egen del ansluter jag mig till upp­fattningen all bestämmelsen har fått ett väl snävt tillämpningsområde. 7 § tredje stycket KvaL bör därför ändras.

Arbetsgruppens förslag att orden "med hänsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller eljest" skall utgå ur bestämmelsen har mött viss kritik under remissbehandlingen.

Övervakningsnämnden i Norrköping förordar att man i författningstex­ten direkt anger vilken typ av brott som åsyftas. Liknande synpunkter framförs av RÅ. För egen del godtar jag arbetsgruppens lagiekniska lös­ning. Det är enligt min mening inte lämpligt att uttryckligen låsa bestäm­melsen tiil vissa brott. Därmed skulle man riskera en automatik i tillämp­ningen knuten till brottstypen i stället för en noggrann individuell prövning av rymnings- och återfallsrisk. Bestämmelsen tar liksom hittills främst sik­te på personer som har ägnat sig åt grov narkotikabrottslighet eller brott med internationell anknytning. Trots alt lagrummet även i fortsättningen bör tillämpas med stor försiktighet bör emellertid även lagöverträdare som har ägnat sig åt annan brottslighet av särskilt allvarlig karaktär och därige­nom visat likgiltighet för annans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet kunna omfattas av bestämmelsen. Som exempel på avsedd brottslighet kan nämnas väpnade bank- eller postrån samt annan förmögenhetsbrotts­lighet vid vilken gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet genom att t. ex. använda sprängmedel. Som arbetsgmppen framhåller kan hänsyns-

Prop. 1978/79: 62

23

lösheten även manifesteras i en långvarig och mycket frekvent kriminalitet av allvariig beskaffenhet genom vilken den intagne har visat sig oemottag­lig för påverkan all upphöra med sin brottslighet. Prövningen humvida en intagen skall hänföras till den nu angivna kategorin brottslingar fömtsätter liksom hittills en noggrann individuell bedömning av samtliga relevanta faktorer. Det skall således föreligga en klart uttalad risk för all den intagne skall avvika och dessutom för att han skall fortsätta en brottslighet av sär­skilt allvarlig karaktär.

Den nu förordade ändringen får betydelse för möjligheterna såväl alt av­skilja en intagen från övriga intagna enligt 20 § andra stycket KvaL som atl meddela korttidspermission enligt 32 § andra stycket KvaL. Däremot bör som arbetsgruppen påpekar kriminalvårdsnämndens praxis i ärenden om villkorlig frigivning inte påverkas av lagändringen.

Jag har i det föregående antytt vikten av att särskilda permissioner och frigivningspermissioner noga förbereds i syfte att förebygga återfall i brott. Arbetsgruppen föreslår också att närmare anvisningar meddelas beträffan­de särskilda permissioner liksom i fråga om permissioner i allmän­het. Särskilt anges att kvalifikationstiderna för regelbunden permission bör iakttas mera strikt än som synes ske f. n. Mera detaljerade anvisningar anses också behövas om hur bevakade och beledsagade permissioner skall planeras och genomföras. Beträffande den närmare innebörden av arbets-gmppens förslag i dessa delar hänvisar jag till bilaga I (avsnitt 4.3.1-4.3.4). Förslagen har lämnats utan erinran av remissinstanserna. Åven jag finner dem välbetänkta. Det ankommer på kriminalvårdsstyrel­sen att meddela sådana anvisningar. Av styrelsens remissyttrande framgår att arbetet med att omarbeta gällande anvisningar för permission redan har påbörjats. Omarbetningen sker enligt de riktlinjer som har angivits i pro­memorian och beräknas vara slutförd i samband med att de föreslagna lag­ändringarna kan träda i kraft.

Arbetsgruppens undersökningar ger som nämnts visst stöd för uppfatt­ningen att det bör vara möjligt att ytterligare liberalisera permissionsbe­stämmelserna för vissa grupper av intagna. Arbetsgruppen menar sålunda att del stora flertalet intagna vid lokalanstalt och öppen riksanslall borde kunna beviljas regelbunden permission efter tre månader i stället för som nu efter fyra månader. Vidare kan enligt arbetsgruppen övervägas om inte vid lokalanstalt och öppen riksanstalt regelbunden permission borde kun­na beviljas en gång per månad. 1 dag beviljas sådan permission en gång varannan månad. Dessa förslag har under remissbehandlingen i stort sett lämnats utan erinran. RÅ avstyrker dock att de intagna vid lokalanstalter och öppna riksanstalter skulle erhålla regelbunden permission med kortare mellanrum än f. n. RÅ menar att förslaget i denna del saknar tillräckligt un­derlag i utredningen beträffande avvägningen mellan fördelarna för de in­tagna och kostnaderna för dessa och för det allmänna. Några ytterligare re­missinstanser har också betonat att en minskning av kvalifikationstiderna

Prop. 1978/79:62

24

för erhållande av regelbunden permission kommer alt medföra ökade kost­nader för statsverket. För egen del villjag ånyo understryka permissioner­nas värde för de intagnas anpassning i samhället. Åven humanitära skäl ta­lar för en liberal syn i dessa frågor. De merkostnader som ett genomföran­de av förslaget kan medföra är svåra att beräkna men torde knappast vara av en sådan storlek atl man av kostnadsskäl bör avstå från den föreslagna ändringen. Jag biträder därför arbetsgruppens förslag. Det ankommer på kriminalvårdsstyrelsen att meddela föreskrifter om permissionsfrekvens m. m.

Arbetsgmppen tar också upp frågan om beslutanderätten beträffande permissioner. Gruppen förordar en föreskrifi som innebär att ett bemyndi­gande av regionchefen till styresman för lokal anstalt att falla beslul om korttidspermission automatiskt återgår, om den intagne gör sig skyldig till permissionsmissbruk som inte är ringa eller till rymning. Detta förslag in­nefattar enligt LO och SACO/SR risker för ökad byråkrati m. m. För egen del menar jag att riskerna härför inte bör överbetonas. 1 en del regioner går redan i dag beslutanderätten i dessa fall åter till regionchefen. Som arbels­gruppen betonar är det viktigt att permissionsmissbruk beivras, om man skall kunna upprätthålla ett permissionssystem med ofta återkommande permissioner. De intagna torde komma att uppfatta en återgång av beslu­tanderätten som en sanktion i sig. En återgångsregel skulle också skapa förutsättningar för en enhetligare permissionspraxis inom regionen och bättre garantier för att kvalifikationstiderna för erhållande av ny permis­sion efter missbruk iakttas. Jag biträder därför arbetsgruppens förslag. Det ankommer på kriminalvårdsstyrelsen alt meddela erforderliga föreskrifter.

Beiräffande riksansialterna överväger arbetsgruppen en ordning som motsvarar vad som nyss har förordats beträffande lokalanstalterna nämli­gen all beslul om kortlidspermission efter missbruk överflyttas från styres­mannen till kriminalvårdsstyrelsen. Tanken avvisas emellertid av grup­pen. Jag har samma uppfattning. Ett sådant förfarande skulle bli för admi­nistrativt tungrott för atl i praktiken fungera väl. Som arbelsgruppen fram­håller är det emellertid angeläget atl kriminalvårdsstyrelsen genom inspek­tioner och på annat sätt fortlöpande kontrollerar att de gällande reglerna för permission efterlevs och detta på såväl anstalts- som regionnivå.

Den ändring i 32 § andra stycket KvaL somjag har förordat i det föregå­ende förutsätter ett förbättrat samarbete mellan kriminalvården och polisen bl.a. för att säkra ett gotl beslutsunderlag åt kriminalvår­dens myndigheter vid prövning av fråga humvida påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhet utgör hinder för bifall till permissionsansökan. Ar­betsgruppen menar att frågan om ett närmare samarbete mellan kriminal­vården och polisen får övervägas vid överläggningar mellan kriminalvårds­styrelsen och rikspolisstyrelsen. Enligt vad jag har erfarit pågår sådana överläggningar f. n. Arbetsgruppen riktar vidare uppmärksamheten på vis­sa åtgärder som snarast bör kunna vidtas och som har direkl samband med

Prop. 1978/79:62

25

permissionsinslitutet. Bl. a. föreslår arbetsgruppen atl en kontaktman utses vid varje polismyndighet och kriminalvårdsanstalt. Kontaktmannen skall handha den rapportering som är föreskriven och i övrigi lämna erforderlig information av belydelse för beslut om eller genomförandet av permission. Frågan om sådana kontaktmän samt omfattningen av den rapportering som bör ske övervägs vid överläggningarna mellan kriminalvårdsstyrelsen och rikspolisstyrelsen.

Arbetsgruppen tar särskilt upp frågan i vilken omfattning polisen skall utreda brott begångna av permittenter. 1 dag är förhållandet det atl sådana brott ofta inte blir föremål för utredning, om ej permitienien har tagils på bar gärning eller erkänner brottet. Anledningen härtill är följande. Polisen har inte resurser att utreda alla brott. En prioritering måste därför göras. Inom polisen har man den uppfattningen att brott begångna under permis­sion många gånger inte medför någon ytterligare påföljd för permitienien. Av denna anledning underlåter man i tveksamma fall atl starta en vidlyftig utredning. Arbetsgruppen understryker att del naluriigtvis är önskvärt att brott begångna under permissioner utreds på ett sådant sätt att skuldfrågan blir klarlagd. Men även om brottsutredningen inte görs fullständig torde det dock vara av stort värde för kriminalvårdsmyndigheten att den som un­deriag för sitt agerande får ett så fylligt utredningsmaterial som möjligt. Flera rätt väl grundade misstankar om brottslig verksamhei under permis­sion bör kunna vara tillräckligt för att kriminalvårdsmyndigheten skall kunna fatta ett från rättssäkerhetssynpunkt godtagbart beslut om avslag på en permissionsansökan.

Arbetsgruppens sistnämnda uttalande har föranlett viss remisskritik. RÅ har ställt sig tveksam till antydningen alt ofullständiga brottsutredning­ar skulle få utgöra beslutsunderlag för kriminalvårdsmyndighet i permis­sionsfrågor på annat sätt än att fortsatt permission bör kunna vägras i avbi­dan på atl utredningen görs fullständig. Från rättssäkerhetssynpunkt kan hävdas att endast klart utredda och erkända brott borde få beaktas. RÅ är mot denna bakgrund inte främmande för att polisen åläggs att tidsmässigt söka prioritera utredningar av brott begångna under permission. Vidare kan enligt RÅ ifrågasättas om inte åklagarinträde alltid bör ske före under­rättelse till kriminalvårdsmyndighet. Härigenom skulle man få viss garanti för atl meddelandel är tillräckligt välgrundat ur rättssäkerhetssynpunkt. Länsåklagaren i Örebro län. Föreningen Sveriges statsåklagare samt För­eningen Sveriges åklagare har anfört liknande synpunkter. TCO har under­strukit att det förslag som läggs fram om att även misstanke om brott skall kunna läggas som grund för beslut om vägrad permission inte får användas på sådant sätt att rättssäkerheten kan ifrågasättas. Även LO har tryckt på rättssäkerhetsaspekten.

För egen del vill jag erinra om att en väsentlig faktor vid bedömningen av faran för fortsatt brottslig verksamhet bör vara utfallet av tidigare per­missioner. Har den intagne missbrukat dessa genom att begå nya brott är

Prop. 1978/79:62

26

faran för fortsatt brottslig verksamhet mera påtaglig. Vad som har sagts nu måste dock vägas mot rättssäkerhetsaspekterna. Det är naluriigtvis önsk­värt av rättssäkerhetsskäl att skuldfrågan är klarlagd. Rättsväsendets re­surser är emellertid begränsade och det är inte realistiskt atl räkna med att alla misstankar om brott blir föremål för en grundlig polisutredning och åklagarprövning. Med hänsyn till att arbetsgruppens förslag synes ha blivit föremål för olika tolkningar vid remissbehandlingen vill jag understryka att den som prövar permissionsfrågan måste ha mer än vaga misstankar om att brott har begåtts all lägga till grund för ett beslut om avslag på permis­sionsansökan. Däremot kan rättssäkerhetsskälen inte motivera en ordning som innebär att permissioner beviljas personer som på mycket goda grun­der kan antas ha begått brott under tidigare permissioner men där full be­visning därom inte stått att uppbringa. Flera välgrundade misstankar om brottslig verksamhet under permission bör enligt min mening vara tillräck­ligt för att kriminalvårdsmyndigheten skall kunna fatta ett från rättssäker­hetssynpunkt godtagbart beslut om avslag på en permissionsansökan. Jag vill emellertid i likhel med arbetsgruppen starkt betona önskvärdheten av att brott begångna under permission blir föremål för polisutredning i större omfattning än som f. n. är fallet. Kriminalvårdsstyrelsens och rikspolissty­relsens nyss nämnda överläggningar avser bl. a. den frågan.

3    KroppsvisitaUon m. m.

3.1 Inledning

Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen i den lydelse som trädde i kraft den 1 januari 1977 är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl. a. påtvingat kroppsligt ingrepp, kroppsvisilation och husrannsakan. In­skränkning i dessa grundläggande fri- och rättigheter får enligt 12 § första stycket samma kap. göras endast genom lag. Enligt övergångsbestämmel­serna till regeringsformen äger emellertid äldre författning eller föreskrift fortsatt giltighet utan hinder av att den inte har kommit till i den ordning som skulle ha iakttagils vid tillämpning av regeringsformen i dess nya ly­delse. En sådan äldre författning eller föreskrift får däremot inte längre ändras i samma ordning som den har tillkommit. Nya bestämmelser i äm­net får meddelas endast med iakttagande av regeringsformen i dess nya ly­delse. Det innebär att om en myndighet vill ha en ändring till stånd beträf­fande bestämmelser som myndigheten före utgången av år 1976 har ulfär­dal om rätt att företa t. ex. kroppsvisilation eller kroppsbesiktning så kan ändringen ske endast genom lag.

Bestämmelserna i 2 kap. 6 § regeringsformen gäller i princip också i för­hållande ull intagna i kriminalvårdsanstalt, häktade, anhållna m.fl. utan hinder av atl de har berövats friheten. Redan tillkomsten av de nyssnämn-

Prop. 1978/79:62

27

da bestämmelserna i regeringsformen motiverar enligt min mening alt man prövar frågan om en reglering i lag av husrannsakan, kroppsvisilation och kroppsbesiktning på kriminalvårdsanstalter, häkten och liknande institu­tioner. En sådan prövning aktualiseras dessutom av kriminalvårdsverkets önskemål om att ersätta det s.k. vårdcirkulärel [Kriminalvårdsstyrelsens cirkulär nr 1/1974 Föreskrifter i anslutning till lagen om kriminalvård i an­stalt (KvaL) och Kungl. Maj:ts kungörelse med vissa föreskrifter rörande tillämpningen av lagen om kriminalvård i anstalt (KvaLK)] med ett nytt. Vårdcirkuläret innehåller sådana betämmelser om kroppsbesiktning och kroppsvisilation som numera kräver lagform.

3.2       Nuvarande ordning

Bestämmelsema om husrannsakan hos samt kroppsvisilation och kroppshesikining av intagna i kriminalvårdsanstalt återfinns i 7 och 130-132 §§ vårdcirkuläret. I 7 § första stycket föreskrivs sålunda atl i samband med intagningen skall visitenng ske av kläder och annan egen­dom som skall föras in i anstalten. Vidare föreskrivs i 130 § första stycket att de intagnas bostadsrum och där befintlig egendom skall visiteras för att förebygga, uppdaga eller uireda rymningsförberedelser, innehav av otillå­ten egendom eller andra förhållanden som kan äventyra säkerheten inom anstalten. För nyss angivna ändamål får enligt 130 § andra stycket även kroppsvisitalion och kroppsbesiktning ske av intagen. 113) och 132 §§ ges slutligen vissa bestämmelser om tillvägagångssättet vid kontrollerna samt om beslutsordningen m. m.

Motsvarande bestämmelser gäller för dem som har häktats, anhållits el­ler på liknande sätt berövats friheten. Enligt 2 § första stycket första me­ningen häkleslagen skall sålunda häktad visiteras senast vid ankomsten till förvaringslokalen. I 83 § första och andra styckena i det s. k. häktescirku-lärel I (Kriminalvårdsverkets författningssamling 1977:1) finns dessutom föreskrifter som motsvarar dem i 130 § första och andra styckena vårdcir­kulärel. Ytterligare föreskrifter rörande tillvägagångssättet och beslutsord­ningen m. m. återfinns i 2 § häkteslagen, 4 § förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m. fl. (häktesförordningen) samt 84 och 85 §§ häktescirkuläret I.

3.3       Överväganden

Det är uppenbart all sådana kontrollåtgärder som husrannsakan hos samt kroppsvisitalion och kroppsbesiktning av dem som har berövats fri­heten måste kunna vidtas för att uppdaga innehav av otillåten egendom el­ler andra förhållanden som kan äventyra säkerheten inom förvaringsloka­len. Som framgår av det föregående är dessa krav också tillgodosedda inom ramen för den nuvarande författningsregleringen, och det är i princip

Prop. 1978/79: 62

28

endasl föreskrifterna i regeringsformen i dess lydelse fr. o. m. den I januari 1977 som föranleder mig alt nu ta upp dessa frågor. När så sker, villjag emellertid passa på atl föreslå en del smärre ändringar.

Till en början skall jag något beröra begreppsbildningen när det gäller kontrollåtgärder. Begreppet "visitering"" används exempelvis i häktescir­kuläret I som samlingsmbrik för å ena sidan undersökning av de intagnas bostadsrum m. m. och å den andra kroppsvisilation eller kroppsbesiktning. I 7 § vårdcirkuläret används begreppei så att det närmasi utesluter i varje fall kroppshesikining. Vidare brukas i 4 § häktesförordningen begreppet "visitaiion"' på ett sätt som i första hand för tankarna till kroppsvisitalion samtidigt som det måste anses åtminstone delvis innesluta kroppsbesikt­ning och utesluta husrannsakan. Jämsides med begreppen visitering och visilation förekommer alltsä dessutom de mera preciserade begreppen "kroppsvisitalion" och ""kroppsbesiktning". Begreppet "husrannsakan" förekommer däremot inte i detla sammanhang.

Det är mol bakgrund av vad jag nu har sagt klart att man vid författnings­regleringen av kontrollåtgärderna i samband med frihetsberövanden till en del har avvikit från terminologin i t. ex. rättegångsbalkens bestämmelser om tvångsmedel med anledning av misstanke om brott. När det gäller be­greppet "husrannsakan" har jag - somjag strax skall utveckla - förståel­se för avvikelserna från den gängse terminologin. Vad angår begreppen "kroppsvisitalion" och "kroppsbesiktning" är dessa emellertid mycket väl lämpade som beteckning på sådana kontrollåtgärder som avses här, in­te minst emedan de genom auktoritativa uttalanden i skilda sammanhang måste betraktas som förhållandevis noggrant definierade. Jag anser därför att en lagreglering av de kontrollåtgärder som direkl rör den kroppsliga in­tegriteten helt bör bygga på begreppen "kroppsvisitalion"" och "kroppsbe­siktning'".

Somjag har nämnt tidigare gäller skyddet enligt 2 kap. 6 § regeringsfor­men i princip även dem som i laga ordning har berövats friheten. Såvitt angår skyddet för den kroppsliga integriteten vållar kravet på en uttöm­mande reglering av kontrollåtgärderna inte heller några särskilda problem. När det gäller husrannsakan och liknande intrång ställer sig saken något annorlunda. Själva frihelsberövandet får således anses innebära en rättig­hetsinskränkning av så övergripande och vittgående slag att undersökning­ar av förvaringslokalen eller av egendom inom denna som de intagna inte bär på eller med sig i jämförelse därmed framstår som helt underordnade åtgärder. De intagna kan i förhållande till myndigheterna självfallet inte heller tillerkännas någon egentlig besittningsrätt eller ens dispositionsrätt över förvaringslokalen.

Följaktligen ligger det enligt min mening i sakens natur att undersök­ningar av lokaler som nyttjas för förvaring av dem som har berövats frihe­ten får företas utan särskilt författningsstöd i den utsträckning som behövs för ett effektivt vidmakthållande av frihetsinskränkningen. Detsamma gäl-

Prop. 1978/79: 62

29

ler i fråga om all den egendom som finns inom förvaringslokalen så länge den kan undersökas utan att de inlagnäs kroppsliga integritet samtidigt träds för när. Någon skillnad härvidlag behöver inte heller göras mellan egendom som finns i gemensamma utrymmen inom förvaringslokalen och egendom som de intagna har hos sig i bostadsrummen. Jag ämnar således inte lägga fram något förslag till lagreglering av dessa kontrollåtgärder, utan jag förutsätter atl kriminalvårdsstyrelsen också i fortsättningen kom­mer att meddela erforderliga föreskrifter i detta hänseende.

Vad härefter angår kroppsvisitalion och kroppsbesiktning av intagna i kriminalvårdsanstalt bör reglerna härom tas upp i KvaL,

Kroppsvisitalion skall i princip alltid ske vid ankomsten till anstalten.

Efter ankomsten bör intagen fä kroppsvisiieras för eftersökande av för­bjudna föremål endast under vissa särskilt angivna förutsättningar. Ett första typfall bör vara när det finns anledning till misstanke om att han bär sådant föremål på sig. Del måste alltså föreligga en konkret misstanke här­om. Styrkan i misstanken behöver dock inte vara särskilt stor.

Ett andra typfall då kroppsvisitalion bör få ske under pågående anstalts-vistelse är i anslutning till sådana större undersökningar som av säkerhets­skäl ibland görs av t.ex. de särskilda visitationspatruller som finns inom kriminalvården. De fortlöpande kontroller som mer eller mindre daglig­dags görs av t.ex. de intagnas bostadsrum bör däremot inte kunna läggas till grund för en rutinmässig kroppsvisitalion av inlagen. I lagtexten bör ut­trycket "större undersökning" användas för att markera att undersökning­en skall avse hela avdelningar eller i varje fall grupper av iniagna. Men yt­terligare en begränsning bör göras. En större undersökning av exempelvis den för alla intagna gemensamma matsalen bör inte grunda rätt alt rutin­mässigt företa kroppsvisitalion av samtliga intagna. Endast om den intagne har eller har haft särskild anknytning till utrymme som berörs av en sådan större undersökning bör han få underkastas kroppsvisitalion ulan särskild anledning till misstanke om atl han innehar förbjudet föremål.

En förutsättning för en liberal tillämpning av besöks- och permissions­bestämmelserna är att besöken och permissionerna inte utnyttjas för smuggling av narkotika, vapen och andra otillåtna ämnen eller föremål. Yt­teriigare typfall då kroppsvisitalion av den intagne rutinmässigt bör få ske är därför när den intagne skall mottaga eller har haft ett obevakat besök liksom då den intagne återkommer till anstalten efter vistelse utanför den­na.

Jag har hittills uppehållit mig vid kroppsvisitalion i egentlig mening, dvs. undersökning av en persons kläder eller något denne bär med sig t. ex. en handväska. En lindrigare variant av kroppsvisitalion sker genom s.k. skyddsvisitation. Den består i att kriminalvårdspersonalen genom all kän­na utanpå kläderna övertygar sig om alt den intagne inte bär pä t. ex. före­mål som kan användas som tillhygge mot andra intagna eller vårdpersona­len. En så jämförelsevis lite ingripande visilation bör kunna företas slump-

Prop. 1978/79:62

30

vis eller rutinmässigt t. ex. i samband med transporter av de intagna inom eller utom anstalten. Jag förordar därför en särskild regel om atl vårdper­sonalen även när inte något av de typfall för vilka jag har redogjort i det föregående är för handen får företa sådan ytlig kroppsvisitalion som be­döms nödvändig av säkerhetsskäl och som endast avser kontroU av even­tuellt innehav av vapen eller annat farligt föremål.

De bestämmelser som jag nu har förordat om kroppsvisitalion bör tas upp i KvaL i en särskild paragraf, 9 a §.

Kroppshesikining är en åtgärd som innebär avsevärt större risk för in­tegritetskränkning än kroppsvisitalion. Självklart måste man därför vara mycket restriktiv när del gäller möjligheterna till kroppsbesiktning. Helt kan man emellertid inte avstå från sådana åtgärder.

Kroppsbesiktning måste sålunda kunna företas när anledning förekom­mer atl den intagne i t.ex. någon kroppshålighet förvarar en förpackning narkotika eller annat förbjudet föremål. Liksom vid kroppsvisitalion bör del alltså föreligga en konkret misstanke om otillåtet innehav innan kroppshesikining företas.

Man kan emellertid inte stanna vid detta. På vissa säkerhetsavdelningar finns i dag särskilt rymningsbenägna intagna av del slag som avses i 7 § tredje stycket KvaL. Somjag kommer att utveckla i del följande (avsnitt 4) har statsmakterna vidare våren 1978 beslutat om en differentiering efter narkotikaberoende av vissa intagna. De som på grund av sitt narkotika­missbruk är starkt störande för övriga intagna eller som deltar i narkotika­hantering inom anstalterna skall skiljas från övriga intagna och placeras på avdelningar med större säkerhetsgrad och slutenhet. Uppenbarligen kan förhållandena på en anstalt eller avdelning av anstalt - kanske tillfälligt beroende på den aktuella sammansättningen av de intagna - vara sådana att man måste kunna rutinmässigt eller stickprovsvis företa även så ingri­pande åtgärder som kroppsbesiktning. I enlighel härmed förordarjag att, om del är oundgängligen påkallat med hänsyn till ordningen och säkerhe­ten på anstalten, kroppshesikining får ske på sluten anstalt även i följande fall, nämligen när

-

det sker i anslutning till större undersökning som av säkerhetsskäl görs av utrymmen inom anstalten och den intagne har eller har haft sär­skild anknytning till utrymme som berörs av undersökningen

-

den intagne skall mottaga eller har haft obevakat besök

-

den intagne efter vistelse utanför anstalten återkommer till denna.

De bestämmelser om kroppsbesiktning somjag nu har förordat bör tas upp i en särskild paragraf, 9 b §.

Att det är kriminalvårdsstyrelsen som har beslutanderätten i fråga om kroppsvisitalion och kroppsbesiktning följer av 58 § KvaL, Regeringen kan emellertid enligt 60 § KvaL förordna om överflyttning av kriminal­vårdsstyrelsens befogenhet till tjänsteman inom kriminalvården. 1 fråga om kroppsvisitalion bör sålunda beslutanderätten utan vidare kunna dele-

Prop. 1978/79:62

31

geras till styresmannen på anstalten eller den han förordnar. Kroppsbe­siktning återigen rymmer stor risk för integritetskränkning. Beslut om kroppsbesiktning på grund av misstanke om förbjudet innehav bör därför fattas av styresmannen på anstalten utan möjlighet till delegering för annat fall än då fara är i dröjsmål. När det gäller beslutanderätten i frågor om m-finmässig eller stickprovsvis kroppsbesiktning bör det dock alltid ligga på kriminalvårdsstyrelsen att efter en noggrann avvägning av integritetshän­syn och säkerhetsskäl bestämma på vilken anstalt eller avdelning sådan kroppshesikining skall ske och hur omfattande kontrollen skall vara. Där­emot bör det ankomma på styresmannen för anstalten att bestämma den närmare ordningen för genomförandet av beslutad sUckprovskonlroll. Jag avser att i annat sammanhang föreslå att bestämmelser rörande beslutsord­ningen skall föras in i KvaLK.

Kroppsvisitalion och kroppsbesiktning är som nyss nämnts åtgärder som lätt uppfattas som integritetskränkande av dem som blir föremål för åtgärden. Självfallet bör kroppsvisitalion eller kroppsbesiktning inte få gö­ras mer ingående än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med åtgärden. All den hänsyn som omständigheterna medger skall iakttas. Om möjligt skall vittne närvara. Jag förordar att bestämmelser härom tas in i KvaL. Jag vill i anslutning till dessa bestämmelser anmärka att kroppsbe­siktning bör utföras av sjukvårdsutbildad personat, om sådan finns till­gänglig. Kroppsvisilation eller kroppsbesiktning av intagen kvinna bör inte heller få verkställas eller bevittnas av annan än kvinna, läkare eller legiti­merad sjuksköterska. Också i dessa hänseenden avser jag att i annat sam­manhang föreslå bestämmelser i KvaLK, Vidare bör i KvaL föreskrivas att föremål som inlagen inte får inneha skall tas om hand och förvaras för hans räkning. Jag vill erinra om atl i 63 § KvaL finns bestämmelser om att omhändertagna bemsningsmedel m.m. skall förverkas. De nu förordade bestämmelserna bör tas upp i en särskild paragraf, 9 c §.

Huvudregeln är all vittne alltid skall närvara vid kroppsvisilation och kroppsbesiktning. Vittne ger den undersökte ett skydd mot atl visitationen eller besiktningen utförs på ett otillböriigt sätt. Lika viktigt är atl vittnet kan skydda den undersökande personalen mol anklagelser för övergrepp eller annal missbruk. Från arbetarskyddssynpunkl kan det också vara an­geläget att förrättningsmannen har en kollega närvarande vid kroppsvisita­lion eller kroppsbesiktning.

Det finns emellertid undanlagsfall där det idag inte är möjligt atl upprätt­hålla principen atl vittne alltid skall vara närvarande. Den i del föregående förordade regeln all kroppsvisilation eller kroppsbesiktning av kvinna får verkställas eller bevittnas endast av kvinna, läkare eller legitimerad sjuk­sköterska innebär exempelvis med den nuvarande könsfördelningen bland personalen på kriminalvårdens anstalter - liksom på institutioner där häk­teslagen är lillämplig - att man måste räkna med att det ibland inte går att fä lag i ell kvinnligt vittne till en undersökning som av säkerhetsskäl måste

Prop. 1978/79: 62

32

företas omedelbart. 1 sådani fall bör - i likhet med vad som gäller idag -åtgärden få vidtas ulan vittne. Man kan heller inte utesluta situationer där det över huvud laget inte är möjligl all uppbringa ett vittne.

Häktade, anhållnam.fl. på vilka häkteslagen är tillämplig befinner sig i en situation som företer många likheter med kriminalvårdsklienielets. Vissa skillnader finns dock. Även om det bland häklesklientelet ingår dömda som tillfälligt har placerats på häkte är det övervägande flertalet in­te övertygade om brott och många. t. ex. de som har omhändertagits enligt lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m., sätts inte ens i samband med brott. Förvaringen i häkte sker också under sträng­are avskildhet än vad som är regel i kriminalvårdens anstalter. De korta omhändertagandetiderna för häktesklientelet medger ofta inte heller tillfäl­le att förbereda och genomföra smuggling. Även om man således kan peka på skillnader i villkor mellan häktes- och kriminalvårdsklientelei som i viss mån talar för att del bör vara möjligt all begränsa utrymmet för kroppsvisi­talion och kroppshesikining av häklesklientelet jämfört med vad som mås­te gälla på kriminalvårdens anstalter överväger enligt min mening likheter­na och jag förordar atl man i häkleslagen upptar bestämmelser som mot­svarar vad jag har föreslagit beträffande KvaL.

I enlighet härmed föreslårjag alt i 2 och 2 a §§ häkteslagen upptas direk­ta motsvarigheter till vad jag har förordat beträffande 9 a och 9 b §§ KvaL. Jag hänvisar till vad jag anförde i det sammanhanget.

Bestämmelserna i 9 c S KvaL bör på samma sätt få sin motsvarighet i 2 b § häkteslagen. I sammanhanget förtjänar att påpekas atl innehållet i den föreslagna paragrafen lill stora delar överensstämmer med nuvarande 2 § häkleslagen. Jag vill vidare förutskicka att tillämpningsföreskrifterna i 4 § häktesförordningen kommer atl behöva justeras bl. a. med anledning av den ändrade terminologin i fråga om kroppsvisitalion m. m. Dessa före­skrifter bör sålunda utformas i överensstämmelse med vad jag lidigare har förordat skall föras in i KvaLK.

4    Urinprov

4.1 Nuvarande ordning

Gällande lag medger inte att inlagen föreläggs lämna urinprov för att t. ex. utröna eventuell påverkan av narkotika. Däremot förekommer frivil­lig urinkontroll i dag på vissa anstalter som eu led i narkotikabekämpning­en. Intagna som vill undvika kontakt med narkotika under straffverkstäl­ligheten har således fått förbinda sig au frivilligt lämna urinprov. Förbin­delsen utgör förutsäitning för de intagnas placering på viss avdelning saml för deltagande i särskilda behandlingskedjor. Konstaterat missbruk eller vägran att lämna prov kan leda till omplacering. Verksamheten bedrivs f.n. inom särskilda avdelningar vid kriminalvårdsanstalterna Österåker,[REDACTED_EFTERNAMN], Malmö och Hinseberg.

Prop. 1978/79:62

33

4.2 Överväganden

Frågan om kontroll av narkotikamissbruk genom urinprov på intagna i kriminalvårdens anstalter aktualiseras av den synnerligen svåra narkotika-situationen på vissa anstalter. Jag skall inte här lämna en redogörelse för det aktuella tillståndet utan hänvisar till vad regeringens ledningsgrupp för narkotikafrågor anfört härom i promemorian (Ds S 1978: 2) Åtgärder mot narkotikamissbruk (prop. 1977/78:105 bilaga s. 96 ff). För att få till stånd en bätire ordning förordade chefen för socialdepartementet i samråd med mig en försöksverksamhet som innebär alt de intagna i kriminalvårdens anstalter i ökad ulsiräckning differentieras med hänsyn till narkotikabe­roende. Förslaget innebär bl. a. atl grava missbrukare vid upprepad narko­tikapåverkan skall kunna skiljas från övriga iniagna och placeras på avdel­ningar med större säkerhetsgrad och slutenhet. Åtgärder som syftar lill ökad säkerhet och slutenhet skall endast avse dem som på grund av sitt narkotikamissbruk är starkt störande för övriga intagna eller som deltar i narkotikahantering inom anstalterna. På de nu ifrågavarande säkra och slutna avdelningarna skall erbjudas olika former av åtgärdsprogram t.ex. social färdighetsträning med bl. a. användning av särskilda videoprogram.

En förutsättning för en verklig differentiering efter narkotikaberoende är atl del objektivt kan fastsläs om den intagne är påverkad av narkotika. Del medel som i della hänseende står till buds är urinanalys. 1 nyssnämnda prop. 1977/78:105 (s. 54) erinrade departementschefen om atl lednings­gruppen tillstyrkt ett förslag från kriminalvårdsstyrelsen att man genom lagstiftning skapar möjlighel alt vid misstanke om narkoiikapåverkan av­kräva intagen urinprov för narkotikaanalys. Jag förordar atl kriminalvårds­styrelsens förslag nu genomförs.

I enlighet härmed föreslårjag atl i 9 d § första stycket KvaL upptas en regel om atl inlagen som kan misslänkas vara narkotikapåverkad får före­läggas att lämna urinprov. Endasl när omständigheterna i det särskilda fal­let ger anledning lill misstanke om narkotikapåverkan får föreläggande ges. Något slumpmässigt urval av intagna som föreläggs lämna urinprov får således inte ske med stöd av denna bestämmelse.

Den nu föreslagna bestämmelsen är avsedd atl lillämpas på intagna i all­mänhet. Inom kriminalvården pågår somjag lidigare har nämnt redan s. k. kontraktsvård inom särskilda avdelningar vid kriminalvårdsanslalterna Österåker,[REDACTED_EFTERNAMN], Malmö och Hinseberg. De intagna på dessa avdelningar har förbundit sig alt frivilligt lämna urinprov. Den föreslagna bestämmel­sen begränsar självfallet inte möjlighelerna atl avkräva dessa intagna urin­prov enligi förbindelsen.

Utöver den s.k. kontraktsvården och den lidigare nämnda differentie­ringen av de iniagna avses emellertid liknande ålgärder bli genomförda från ytterligare en utgångspunkt. Kriminalvårdsstyrelsen planerar sålunda alt på vissa ännu inte bestämda anstalter placera intagna som kan antas ha

7,    Rik.sdagen 1978179. I saml. Nr 62

Prop. 1978/79:62

34

ingen eller ringa narkolikaerfarenhet i syfte atl hindra att de blir narkotika­beroende under anstallsvistelsen. För att säkerställa att dessa anstalter verkligen hålls helt fria från narkotika fordras det att de som är intagna där kan föreläggas att lämna urinprov utan hinder av det eljest gällande kravet på konkret misstanke i varje särskilt fall. I enlighel härmed förordar jag all det görs undanlag från kravel på konkret misstanke i fråga om de anstalter som kriminalvårdsstyrelsen i nyssnämnd ordning avser att förbehålla ell narkotikafritl klientel. Bestämmelsen bör placeras som ett andra stycke i 9d §.

Beslut om föreläggande att lämna urinprov bör vare sig det sker med an­ledning av konkret misstanke eller i annal fall fattas av styresmannen på anstalten utan möjlighet till delegering. Jag kommer vid ett annal tillfälle alt föreslå att bestämmelser härom skall las in i KvaLK.

Bestämmelserna om lämnande av urinprov är inte sanktionerade. Vägrar intagen att efterkomma föreläggande atl lämna urinprov får urinprovet självfallet inte tas med våld. Inte heller kan vägran som sådan föranleda disciplinär bestraffning, senareläggning av permission eller annan åtgärd som av den intagne kan uppfattas som repressalier. Eftersom hela syftet med möjligheten till kontroll genom urinanalys är att ge ett tillförlitligt un­derlag för den önskvärda differentieringen måste en vägran däremot tillmä­tas betydelse i samband med överväganden rörande behovet av en förflytt­ning av den intagne.

5    Hemställan

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom justitiedepartementet upp­rättats förslag lill

1, lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt,

2,    lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m, fl.

Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2, Jag hemställer atl lagrådels yttrande inhämtas över de upprättade lag­förslagen.

6    Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

35

Bilaga I

Justitiedepartementet

Permissioner inom kriminalvården

Ds Ju 1977:13

Prop. 1978/79:62

36

Innehåll

Sid.

Förord................................................................................ 

... 

37

Förslag till lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt

39

1

INLEDNING  .................................................................... 

... 

41

2

NUVARANDE ORDNING..................................................... 

43

2.1

Allmänt...................................................................... 

43

2.2

Permissionsbestämmelser  ....................................... 

.. 

44

2.2.1

Korttidspermission ............................................ 

.. 

44

2.2.2

Frigivningspermission......................................... 

48

2.3

Beräkning av verkställighelstid.................................. 

49

2.4

Beslut........................................................................ 

.. 

49

2.4.1

Beslut om kortlidspermission ............................ 

.. 

49

2.4.2

Beslut om frigivningspermission......................... 

.. 

50

2.5 Anvisningar för personal vid permission..................... 

51

3 STATISTISKA UPPGIFTER M.M........................................... 

51

3.1 Sambandet mellan samhällelig broltsnivå och permissioner och

rymningar från kriminalvårdens anstalter ................ 

.. 

52

3.2

Tillämpningen av gällande permissionsregler............ 

.. 

54

3.3

Vissa övriga statistiska uppgifter............................... 

56

4 ÖVERVÄGANDEN ÖCH FÖRSLAG  ..................................... 

.. 

60

4.1

Förutsättningar för beviljande av permission............ 

60

4.2

Bestämmelsen i 7 § iredje slyckel KvaL...................... 

66

4.3

Tillämpningen av permissionsbestämmelserna m.m.. 

.. 

70

4.3.1

Kvalifikationstider för regelbunden permission         

71

4.3.2

Särskilda permissioner...................................... 

.. 

72

4.3.3

Förberedelse av permissioner........................... 

72

4.3.4

Bevakade och beledsagade permissioner......... 

. 

73

4.3.5

Beslutanderätten beträffande permissioner...... 

. 

73

4.4 Samarbetet inellan kriminalvärden och polisen.......... 

. 

74

Bilaga 

I. 

Klippkori på kriminalen-problemet med de ständigt återkom­mande lagöverträdarna. En studie av sambandet mellan samhällelig brotts­nivå samt permissioner och rymningar från kriminalvårdens anstalter.

Bilaga 2. Promemoria om permissioner, uteblivanden m. m.'

' Bilagorna uteslutna här.

Prop. 1978/79: 62

37

FÖRORD

Denna promemoria har upprättats av en inom justitiedepartementet till­satt arbetsgrupp. I gruppen har ingått representanter för kriminalvårdssty­relsen och rikspolisstyrelsen. Ledamöier i arbelsgruppen har varit rätts­chefen Per Jermsten, ordförande, avdelningschefen Clas Amilon, byrådi­rektören Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN], byråchefen Esbjörn Esbjörnson, departe­mentsrådet Johan Leche saml överdirektören Lennart Printz. Såsom ex­perter har byråchefen[REDACTED_EFTERNAMN] Bishop, polisintendenten Oskar Heiman samt kriminologen Leif[REDACTED_EFTERNAMN] deltagit. Sekreterare har varit hovrättsas­sessorn Axel Lundqvisl.

Prop. 1978/79:62

39

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrives alt 7 och 32 §S lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

Vid fördelning av de iniagna mellan öppna och slutna anstalter iakttages följande.

Inlagen bör placeras i öppen anstalt, om icke annan placering är påkal­lad med hänsyn till föreliggande fara för atl han avviker eller eljest av sä­kerhetsskäl eller med hänsyn lill atl möjlighet bör beredas honom lill så­dant arbete eller sådan undervisning, utbildning eller särskild behandling som icke lämpligen kan anordnas i öppen anstalt.

Den som dömts till fängelse i lägst två år eller lill internering med en minsta tid av två år eller mer skall placeras i sluten anstalt, om del med hånsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller eljest kan befaras alt han är särskilt benä­gen att avvika och fortsätta en brottslig verksamhei, vilken på grund av omfattning och inriktning är av särskilt allvariig karaktär. Vad som sagls nu gäller dock ej om annan placering kräves för en ända­målsenlig förberedelse av förestå­ende frigivning eller överföring till vård utom anstalt eller eljest syn­nerliga skäl föreligger för placering i öppen anstalt.

Den som dömts lill fängelse i lägst två år eller lill internering med en minsta tid av två år eller mer skall placeras i sluten anstalt, om del kan befaras att han är särskilt benägen all avvika och fortsätta en brottslig verksamhet, vilken på gmnd av omfattning och inriktning är av särskilt allvarlig karaklär. Vad som sagts nu gäller dock ej om annan placering kräves för en ända­målsenlig förberedelse av förestå­ende frigivning eller överföring till vård utom anstalt eller eljest syn­nerliga skäl föreligger för placering i öppen anstalt.

32 S

För att underlätta anpassningen i samhället kan inlagen beviljas till­stånd atl lämna anstalten för viss kort tid (korttidspermission) om ej avsevärd fara för missbruk förelig­ger. Korttidspermission får också ges. om annan särskild anledning föreligger därtill.

För all underiätta anpassningen i samhällel kan inlagen beviljas till­stånd att lämna anstalten för viss kort tid (kortlidspermission) om ej påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhei eller avsevärd fara för annat missbruk föreligger. Kort­lidspermission får också ges. om annan särskild anledning föreligger därtill.

Prop. 1978/79: 62

40

Inlagen som avses i 7 § iredje stycket och på skäl som där anges är place­rad i sluten anstalt får beviljas kortlidspermission endasl om synnerliga skäl föreligger därtill.

För kortlidspermission får ställas de villkor som kan anses erforderliga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annal. Är noggrann till­syn behövlig, kan föreskrivas atl den intagne under permissionen skall va­ra ställd under bevakning.

Prop. 1978/79:62

41

1    Inledning

Den 1 juli 1976 befann sig 447 personer som var inskrivna vid våra krimi­nalvårdsanstalter på fri fot efter att ha rymt eller uteblivit efter permission. Av dessa personer hade 83 varil frånvarande i mer än sex månader. Del to­tala antalet inskrivna på anstalterna var vid samma tid 3075. Drygt \4%av de inskrivna hade således avvikit och var på fri fot vid halvårsskiftet.

Enligt lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) kan en krimi­nalvårdsansialt vara antingen riksanslall eller lokalanstall. Såväl riks- som lokalanstalt liksom avdelning av anstalt kan vara öppen eller sluten. Vid val mellan placering i öppen och sluten anstalt gäller som huvudregel all inlagen skall placeras i öppen anstalt, om inte annan placering är påkallad med hänsyn lill flyklfara, säkerhets- eller behandlingskkäl,

I den delvis ganska livliga debatt som fördes under sommaren 1976 i an­ledning av vissa uppmärksammade rymningar och frilagningar från krimi­nalvårdsanstalter ifrågasattes bl. a. om det mest belastade klientelet verkli­gen förvaras på ett sådant sätl atl samhällets behov av skydd tillgodoses. Man gjorde i det sammanhanget också gällande att nuvarande permissions­bestämmelser är alltför liberala och missbrukas i alltför stor utsträckning. En viss oklarhet förelåg samtidigt angående omfattningen av missbruket.

Debatten har främst gällt del kriminalvårdsklientelei som normalt för­varas på de slutna riksansialterna. Av de inledningsvis nämnda 447 intagna som olovligen befann sig på fri fot vid halvårsskiftet hade 142 rymt eller uteblivit från slutna riksanstalter under första halvåret 1976. Nära 12% av dem som vid halvårsskiftet var inskrivna på slutna riksanstalter befann sig olovligen på fri fot. Härtill kommer några som avvikit redan under år 1975.

Av dem som sålunda avvikit från slutna riksanstalter har endast en mindre del rymt i egentlig mening. Av dem som rymmer från sådana an­stalter är det mindre än hälften som genomför en flykt direkl från anstalten medan resten avviker medan de i andra sammanhang befinner sig utanför anstaltsområdet. Under första halvåret 1976 ägde sålunda sammanlagt 110 rymningar rum från slutna riksanstalter varav endast 46 skedde direkt frän anstalten. Övriga skedde i samband med vistelse i utelag, under transport eller från sjukhus (43), under frigång jämlikt 11 § KvaL 

(I) 

eller vid vistelse utom anstalt enligt 14 eller 34 § KvaL (20).

Även om del inte föreligger några uppgifier om hur de ovannämnda 142 personerna avvikil från de slutna riksanstalterna kan man utgå från att det övervägande flertalet inte har återvänt efter permission. Under det första halvåret 1976 påbörjades sammanlagt 5023 permissioner från de slutna riksanstalterna varav 4587 var kortlidspermissioner. I 625 fall, motsvaran­de drygt 12% av samtliga permissioner, uteblev den intagne vid permissio­nens slut. Lägger man till detta all i 127 fall permissionen missköttes på an­nat sätt kan man säga att permissionerna under det första halvåret 1976

Prop. 1978/79: 62

42

från de slutna riksanstalterna misslyckades till 15%.

I detta sammanhang bör ocksä nämnas den kritik som kriminologen Leif[REDACTED_EFTERNAMN] i en studie av inbrottstjuvar i Stockholm' riklat mot 1973 års kri­minalvårdsreform. Enligt[REDACTED_EFTERNAMN] svarade 1467 personer för omkring 70% av samtliga inbrott som klarades upp i Stockholms polisdistrikt under år 1975. Uppskattningsvis en tredjedel av alla fordonslillgrepp och omkring 90% av alla grövre inbrott i bostäder, affärer och kontor inom Stockholms polisdistrikt under år 1975 har enligt[REDACTED_EFTERNAMN] begåtts av medlemmar i den­na grupp. Dessa 1467 personer har i regel en omfattande och lång lidigare brottsbelastning, 1 genomsnitt har varje person meddelats domar eller åtalsunderlåtelser för ett våldsbrott, 20 förmögenhetsbroit och fyra brott mot allmänheten under den senaste tioårsperioden. Till detta skall läggas dom eller ålalsunderiåtelse på i genomsniii ett narkotikabrott och sex kva­lificerade trafikbrott.

Trots att denna grupp genomgående är så högt brottsbelastad är del än­då möjligt atl urskilja en "brollsclit"" inom den. 10% av gruppen, 144 per­soner, svarar nämligen för lika många grövre förmögenhetsbrott under åren 1974-75 som de övriga 90% tillsammans. Denna grupp har också en tidigare genomsnittlig registrerad kriminalitet som dels är ungefär dubbeU så hög som för hela materialet, dels är starkt koncentrerad under den se­naste femårsperioden, I genomsnitt har varje person av de 144 dömts eller meddelats ålalsunderiåtelse för ett våldsbrott, 48 förmögenhetsbrott och tre brott mot allmänheten. Mer än 90% av dessa brott hänför sig till den se­naste femårsperioden. Till denna brottslighet skall läggas dom på i genom­snitt ett narkotikabrott och dom. åtalsunderlåtelse eller godkänt strafföre­läggande på åtta grova trafikbrott under samma tid.
[REDACTED_EFTERNAMN] pekade på att 1973 års kriminalvårdsreform fått till resultat alt bl. a. permissionsbestämmelserna blivit mer liberala än tidigare. Det är en­ligt[REDACTED_EFTERNAMN] troligt att detla som en av flera samverkande orsaker fått som konsekvens atl de faktiska brollsmöjlighelerna kraftigt ökat för den lilla, ofta hårt institutionsbelastade grupp som enligt hans undersökning ligger bakom en majoritet av inbrotten, Della skulle förklara varför del just är de grövre inbrotten i storstäderna, och speciellt Stockholm, som visat en när­mast explosionsartad ökning under senhösten 1974 och under år 1975.

Mot bakgrund av de här i korthet redovisade förhållandena tillsattes i augusti 1976 inom justiliedepartenientel en arbetsgrupp med representan­ter även från kriminalvårdsstyrelsen och rikspolisstyrelsen. Gruppen fick i uppdrag att göra en kartläggning av gällande permissionsreglers tillämp­ning och effekt saml all med utgångspunkt i detla material pröva om sär­skilda åtgärder var påkallade för atl begränsa permissionsmissbrukel inom kriminalvården.

' Inbrottstjuvar i Stockholm - en studie av individuell brottsbelastning, samhällelig brottsnivå och brotlsutveckling. Svensk Juristtidning 1976 sid, 527 ff.

Prop. 1978/79:62

43

2 Nuvarande ordning

2.1 Allmänt

Gällande regler för kriminalvård i anstalt finns i KvaL och i kungörelsen (1974:248) med vissa föreskrifter rörande lillämpningen av KvaL (KvaLK). Den praktiska tillämpningen av reglerna framgår framför allt av kriminalvårdsstyrelsens vårdcirkulär (C 1/1974) med föreskrifter i anslut­ning till KvaL och KvaLK samt av kriminalvårdsstyrelsens anvisningscir­kulär (C 2/1974) med anvisningar och föreskrifter i anslutning till vårdcir­kulärets bestämmelser för personal inom kriminalvårdsverkel. Tillämp­ningsföreskrifter för permissioner återfinns vidare i kriminalvårdsstyrel­sens rundskrivelse nr 95/1974 angående intagning, förflyttning, permission och frigäng i vissa fall saml i rundskrivelsen 75/1976 angående bevakade och beledsagade permissioner.

KvaL bygger på grundtanken atl ansiallsvården redan från början skall inriktas på konkreta åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten, allt i den utsträckning det kan ske utan atl kravel på samhällets skydd blir eftersatt. Lagen syftar också lill en ökad integrering mellan anstaltsvård och frivård. Vidare betonas vikten av samverkan mel­lan kriminalvård och andra samhälleliga organ (4,5§§).

Anstaltssystemet består som inledningsvis har nämnts av riksanstalter och lokalanstalter av sluten eller öppen lyp. Meningen är atl den som ådömts fängelse i högst ett år skall placeras i lokalanstalt som skall erbjuda vidgade möjligheter för de intagna alt under arbetstid utföra arbete eller della i annan särskilt anordnad verksamhei utanför anstalten (s. k. frigång) och ökad kontakt med samhällets stöd- och hjälporgan (6,11 §§). Den som ådömts fängelse i mer än ett år, ungdomsfängelse eller internering skall fö­reträdesvis placeras i riksanstalt.

Även intagna med länga strafftider, som frän början placerats i riksan-sialier skall emellertid kunna föras över till lokalansialter när det behövs för en ändamålsenlig förberedelse av frigivning eller övergång till vård utom anstalt (6S).

Vid fördelningen av de intagna mellan öppen och sluten anstalt gäller att intagen bör placeras i öppen anställ, om inte annan placering är påkallad med hänsyn till rymningsfara eller andra säkerhetsskäl eller med hänsyn till atl möjlighel bör beredas honom lill sådani arbele eller sådan undervis­ning, utbildning eller särskild behandling som inte lämpligen kan anordnas i öppen anstalt (7S).

Skärpta regler gäller för en speciell kategori intagna som dömts till långa straff Det gäller brottslingar vilka dömts till fängelse i lägst två år eller in­ternering med minsta tid av två år eller mer. En brottsling med sådan strafftid skall placeras på sluten anstalt, om det med hänsyn lill att han sak­nar fast anknyining lill Sverige eller av andra omständigheter kan befaras

Prop. 1978/79: 62

44

att han är särskilt benägen att rymma och fortsätta en brottslig verksam­het, vilken på grund av omfattning och inrikining är av särskilt allvarlig ka­raklär (7 § iredje stycket), Avgränsningen av denna kategori intagna har skett med ledning av de riktlinjer som dragits upp i prop, 1972: 67 med för­slag till vissa åtgärder mot narkotikamissbruket m, m. Del är fråga om lag­överträdare som ägnat sig åt organiserad eller systematisk kriminell verk­samhet av särskilt samhällsfariig natur, inte sällan med internationell an­knytning. Främst avses personer som ägnat sig ål grov narkotikabrottslig­het. I många fall saknar lagöverträdarna i denna kategori annan anknytning till Sverige än den som betingas av deras brottsliga verksamhet. Fömlsält­ningarna för en positiv påverkan genom skilda kriminalvårdande åtgärder är i dessa eller liknande fall ytterst begränsade. Allmänt gäller därför att vård i öppen anstalt inte skall förekomma annal än i myckel begränsad ut­sträckning för denna kategori brottslingar. Prövningen huruvida vissa in­tagna skall hänföras till den kategori brottslingar som 7 § tredje stycket di­rekt tar sikte på förutsätter givetvis en individuell bedömning av samtliga de faktorer som enligt bestämmelsen inverkar på frågan.

KvaL innebar vidare ökade möjligheler till permissioner av olika slag jämfört med tidigare. Samtidigt infördes emellertid särskilda bestämmelser om att en strängare praxis skall iakttas när del gäller alt bereda korttids­permissioner för dem som avses i 7 § tredje stycket (32 §).

2.2 Permissionsbestämmelser

Bestämmelserna om permission finns införda i 32 och 33 §§ KvaL. Man skiljer mellan två slag av permissioner: korttidspermission (32 §) och fri­givningspermission (33 §).

2.2.1  Kortlidspermission

För att underlätta anpassningen i samhällel kan intagen beviljas tillstånd atl lämna anstalten för viss kort lid. om inte avsevärd fara för missbruk föreligger. Korttidspermission får också ges, om annan särskild anledning föreligger därtill. Intagen som omfattas av bestämmelsen i 7§ tredje styc­ket KvaL och som därför är placerad i sluten anstalt får emellertid beviljas korttidspermission endasl om synneriiga skäl föreligger därtill. För kort­tidspermission får ställas de villkor som kan behövas beträffande vistelse­ort, anmälningsskyldighet eller annal. Är noggrann tillsyn behövlig kan fö­reskrivas att den intagne under permissionen skall vara ställd under bevak­ning.

Närmare föreskrifier angående korttidspermission finns i 108-117 §§ vårdcirkuläret. Återkommande korttidspermissioner skall vid längre an­staltstid regelmässigt ingå såsom ett led i behandlingen (regelbunden per­mission). Oavsett anslaltstidens längd kan dock korttidspermission före­komma om särskild anledning till permission föreligger (särskild permis-

Prop. 1978/79:62

45

sion). Regelbunden permission får inte beviljas, om den intagnes bostads­förhållanden under permissionen inte är ordnade. Permissionstiden skall, när permission försia gången beviljas, omfatia högst 48 timmar jämte res­tid saml, när permission därefter beviljas, högsl 72 timmar jämte restid (I08§).

För den som vistas i anstalt för att undergå fängelse eller internering gäl­ler i fråga om regelbunden permission följande kvalifikationslider. Vid lo­kalanstalt och öppen riksanslall beviljas permission efter fyra månader, om inte synnerliga skäl föreligger däremot. Vid sluten riksanstalt bör per­mission beviljas tidigast efter sex månader. Ny permission bör beviljas ef­ter två månader från den senaste permissionens början (109S), För den som vistas i anstalt för atl undergå ungdomsfängelse gäller att permission bör beviljas försia gången efter tre månader. Ny permission bör beviljas ef­ter två månader från den senaste permissionens början (I I0§).

I kvalifikationslid för regelbunden permission skall inräknas häktnings-tid i anslutning lill den aktuella domen. Inlagen bör dock inte beviljas re­gelbunden permission förrän verkställigheten av påföljden pågått under en sammanhängande tid av två månader, räknat från verkställighetens början enligt strafftidsresolutionen (111 §),

Enbart på grund av rymning eller permissionsmissbruk får intagen inte förvägras ny permission under längre lid från återkomsten till anstalt eller från det verkställigheten annars återupptagits än som motsvarar kvalifika­tionstiden för första permissionen (112 §),

Särskild permissio'n får ges, om särskild anledning föreligger. Så som ex­empel på sådan anledning anger cirkuläret inställelse inför domstol enligt kallelse, vistelse utom anstalt under kortare tid av dagen i samband med besök eller besök hos närstående som är svårt sjuk. En annan form av sär­skild permission är s, k, lokalanstallspermission. Intagen i lokalanstall skall i den mån del är påkallat med hänsyn lill hans personliga förhållanden beviljas permission för att besöka skyddskonsulent eller assistent inom fri­vården, sociala myndigheter, sjukvårdsinrättningar, övervakare, tilltänkta arbetsgivare eller andra som kan medverka lill förberedelser inför frigiv­ningen eller överförandet till vård utom anstalt (113 §).

Kortlidspermission kan äga rum som bevakad permission eller beledsa­gad permission. Innan föreskrift meddelas om alt den intagne under per­missionen skall vara ställd under bevakning skall noga övervägas om inte ändamålet med permissionen kan tillgodoses på annat säll (114 §).

Särskilda bestämmelser om korttidspermission för intagen som dömts till fängelse i lägst två år eller internering med minsta lid av två år eller mer har meddelats av kriminalvårdsstyrelsen i rundskrivelse 95/1974. Speciella bestämmelser, som medger tätare permissioner än vad som följer av vård­cirkuläret, gäller för kriminalvårdsanstalterna Tillberga och Skogome,

I den nyssnämnda rundskrivelsen 95/1974 ges närmare anvisningar betr, behandlingen i vissa hänseenden av intagna som dömts lill fängelse i lägst

Prop. 1978/79:62

46

två år eller internering med en minsta lid av två år eller mer. Med formule­ringen "'dömts till"" avses atl den dom eller någon av de domar som förelig­ger för verkställighet är av lägst två års varaktighet. Någon sammanlägg­ning av flera kortare påföljder eller förverkanden för atl uppnå tvåårsgrän­sen har inte avsetls. Beträffande den särskilda kategori av intagna som av­ses i 7 § tredje stycket KvaL sägs all för bedömningen om en inlagen skall hänföras under bestämmelsen skall särskilt uppmärksammas rymningsfa­ran och risken för fortsatt brottslighet av speciellt farlig natur. Bestämmel­sen i 7 S tredje stycket KvaL avser inte enbart utländska medborgare. Prin­cipiellt skall likställighet råda mellan alla intagna oberoende av nationali­tet. Bestämmelsen syftar främst på sådana som saknar annan anknytning till Sverige än som följer av atl de begått brott här och vars brottslighet även i övrigt är av mer eller mindre intemalionell karaklär. Omständighe­terna kring en förvisningsdom och dess verkställighet har också belydelse. Avgöranden beiräffande denna kategori intagna har förutsatts inte komma atl ske efter schematiska grunder. 1 del särskilda fallet kan hänsyn tas till speciella förhållanden.

I rundskrivelsen finns ett särskilt avsnitt om permission. Där anges bl. a. För samtliga kategorier iniagna gäller att permission inte får beviljas, om avsevärd fara för missbruk föreligger. Vid bedömning av missbruksfaran får en rad olika faktorer vägas mot varandra såsom arten och omfattning­en av kriminaliteten, verkställighelslidens längd, återstående strafftid, anknytning lill rikel, förvisningsdom, ulfall av tidigare permissioner, den intagnes personlighelsutveckling, beteenden i olika situationer på och utom anstalten, alkohol- och narkotikavanor, ligalillhörighel, familjeband och andra relationer till omgivningen etc. För den kategori som avses i 7 § tredje stycket KvaL gäller därutöver att permission får beviljas endast om synnerliga skäl föreligger. Det ankommer på den som ansöker om permis­sion och den som tillstyrker densamma atl visa alt synnerliga skäl för per­mission föreligger och atl faran för missbruk inte är avsevärd. De minsta kvalifikationstider som anges i 109 och II2§§ vårdcirkuläret är inte till­lämpliga på denna kategori. De kan således inte åberopas som synnerliga skäl för permission. Intagens mentalhygieniska behov av någon form av avbrott i en myckel långvarig vistelse på sluten anstalt kan i vissa fall ut­göra synnerligt skäl av nyss angiven art (s. k. lufthålspermission). Behovet av permission för s. k. ulslussningsträning i slutskedet av verkställigheten eller för en ändamålsenlig förberedelse av föreslående frigivning eller överföring till vård utom anstalt kan också godtas som synnerliga skäl. När del gäller synnerligen samhällsfariiga narkolikabrollslingar eller eljest in­ternationellt yrkesverksamma lagöverträdare kan permission över huvud taget inte komma i fråga annat än undantagsvis och i samband med speciel­la förhållanden.

Vidare anges i rundskrivelsen atl för kortlidspermission får ställas de villkor som kan anses erforderliga beträffande vistelseort, anmälningsskyl-

Prop. 1978/79:62

47

dighet eller annal. Bevakad eller beledsagad permission kan komma i fråga. Skrivelsen hänvisar vidare till uttalanden i förarbetena till KvaL i vilka un­derstryks att man bör göra stora ansträngningar för att fä till stånd permis­sioner i lämpliga former så att en tillfredsställande avvägning sker mellan intresset av alt de iniagna bevarar kontakten med samhällel och intresset av atl de allmänna säkerhets- och skyddssynpunktema blir tillgodosedda.

Även om permissionsmöjligheterna för det grövsta klientelet således är begränsade, är avsikten inte att i praktiken helt avskära dem frän möjlighet all få permission. Avsikten är i stället främst alt skapa garantier för att frå­gan om permission i dessa fall alltid blir föremål för en myckel noggrann och allsidig prövning. Bevakad permission kan sålunda ifrågakomma för de kategorier lagöverträdare som är underkastade särskilda restriktioner i frå­ga om korttidspermission.

Kriminalvårdsstyrelsens rundskrivelse 75/1976 innehåller direktiv för beviljande och genomförande av bevakade och beledsagade permissioner. Under hänvisning lill 114 § vårdcirkulärel anförs all en gradering av till­synsbehovet i samband med permission skall göras. Den striktare formen

-   bevakad permission - är främsi avsedd att tillämpas när den intagne

kan bedömas vara rymningsbenägen men permission ändå måste tillgripas

på grund av brådskande angelägenhet som oundgängligen kräver den in­

tagnes personliga närvaro. Stor restriktivitet skall därför iakttas vid bevil­

jande av bevakad permission. Innan bevakad permission beviljas skall sty­

resmannen noga pröva om syftei med permissionen inte kan tillgodoses på

annal sätt. Del åligger härvid fri vårdspersonal att lämna erforderlig hjälp

när så lämpligen kan ske. Bistånd kan också sökas hos t. ex. socialvården

eller polisen. I en del fall torde även hjälp kunna påkallas från anhöriga till

den intagne. Vid bevakad permission skall den intagne åtföljas av minst

två Ijänslemän ur tillsynspersonalen.

Beiräffande den ringare grad av lillsyn som åsyftas i 114§ vårdcirkulärel

-   beledsagad permission - sägs att den är tänkt att tillämpas när rym­

ningsrisken i sig själv bedöms som ringa men risk föreligger alt den intagne

genom alkoholförläring eller liknande kan missbruka permissionen eller då

permitienien eljesl för vissa ändamål är i behov av det stöd som beledsaga-

ren kan lämna. Vid företrädesvis lokalanslallema kan dessutom beledsa­

gade permissioner förekomma i stor utsträckning som ett normalt led i be­

handlingsarbetet. Vid beledsagad permission skall den intagne åtföljas av

tjänsteman inom kriminalvårdsverkel. Även övervakare eller annan lämp­

lig person bör emellertid kunna komma i fråga som beledsagare. - För in­

lagen som av säkerhetsskäl under lång lid inte kunnat medges regelbunden

permission men som i ett senare skede av verkställigheten bedöms böra

ifrågakomma för sådan permission kan som en förberedelse härför beviljas

en eller flera dagspermissioner under tillsyn. 1 sådant fall är beledsagad

permission vanligen att föredra framför bevakad.

Det poängeras i rundskrivelsen atl permission alltid skall föregås av en

Prop. 1978/79: 62

48

noggrann planering. Om permission skall ske till privat boslad är särskild försiktighet erfarenhetsmässigt påkallad. Permission för sådani ändamål bör därför beviljas med yttersta restriktivitet. Innan sådan permission be­viljas, skall styresmannen låta kontrollera bostadens karaklär, förslagsvis genom den lokala polismyndigheten, om detla inte uppenbarligen är obe­hövligt. År det fråga om lufthålspermission eller permission som förbere­delse för regelbunden permission eller permission som annars inte beviljas för särskilt ändamål, skall permissionsplan upprättas i samråd med den in­tagne med angivande av vart permissionen skall gå, de aktiviteter som pla­neras och de villkor som i övrigt skall iakttas. Av säkerhetsskäl kan del dock i vissa fall finnas anledning att den intagne inte informeras om detalj­planeringen. Del framhålls att permissioner vars huvudändamål är restau­rangbesök inte får beviljas. Om permission förläggs lill lid som gör det omöjligt för den intagne atl få mat i anstalten skall han få lillfälle alt äta på lämpligt näringsställe, Alkoholhaltiga drycker får inte förtäras. Tiden för permission skall inte sträckas utöver vad som är nödvändigi för alt till­godose syfiet. Det åligger styresmannen alt i god tid före bevakad eller be­ledsagad permission noggrant informera åtföljande bevakningspersonal el­ler beledsagare om ändamålet med permissionen samt om de villkor som skall gälla. Också den intagne skall informeras härom,

2.2.2 Frigivningspermission

Till förberedande av frigivning eller överförande till vård utom anstalt kan inlagen som undergår fängelse eller dömts till ungdomsfiingelse eller internering beviljas permission under viss längre tid. Den som undergår fängelse på högsl fyra månader och för vilken villkorlig frigivning därför inte kan komma i fråga får beviljas frigivningspermission endast om syn­nerliga skäl föreligger. Annan som undergår fängelse och den som dömts till internering får inte beviljas frigivningspermission före den dag då vill­korlig frigivning eller överförande lill vård utom anstalt tidigast kan ske. För frigivningspermission får ställas de villkor som kan anses erforderliga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annal (33 § KvaL),

Frigivningspermission ulgör ett led i förberedelserna för den intagnes frigivning eller övergång lill vård utom anstalt. Genom sådan permission bereds den intagne möjlighet atl själv medverka aktivt i delta förberedel­searbete. Närmast gäller det här att ordna arbete och andra praktiska ange­lägenheter som ingår bland förutsättningarna för beviljande av villkorlig frigivning eller övergång till vård utom anstalt. Eftersom frigivningsper­mission normalt bör kunna övergå direkt lill vård i frihet bör i princip så­dan permission inte beviljas förrän övriga förutsättningar för övergång till frivård föreligger. Som nämnts krävs synnerliga skäl för atl den som ådömts fängelse i högst fyra månader skall kunna beviljas frigivningsper­mission. Sådana skäl kan enligt förarbetena föreligga om den intagne ge­nom sådan permission kan få en arbetsanställning. undervisning, ulbild-

Prop. 1978/79:62

49

ning e. d. som är alldeles särskild lämpad för honom och som han skulle gå miste om i fall permissionen inte beviljades. Ingen tidsbegränsning finns för frigivningspermission men i förarbetena framhälls atl permissionen all­lid skall beviljas för viss bestämd lid. som kan förlängas, om förhållandena påkallar det,

2.3      Beräkning av verkställighetstid

Enligt 35 § KvaL skall lid för vistelse utanför anstalt enligt 32 och 33 §§ KvaL inräknas i verkställighetstiden, om inte särskilda skäl talar däremot. Sådana särskilda skäl kan vara återfall i brott eller rymning i samband med permissionen. Del har ansetts vara rimligt atl den som pä detla eller lik­nande sätl missbrukar den lättnad i verkställigheten som permission ulgör, skall fä vidkännas den konsekvensen all liden utom anstalten helt eller del­vis inte inräknas i verkslällighetstiden.

2.4      Beslut

Beslutsfunktionerna rörande permission regleras i KvaL och KvaLK.

2.4.1 Beslut om kortlidspermission

Enligt 58 § KvaL beslutas kortlidspermission av kriminalvårdsstyrelsen. Regeringen kan dock förordna om delegering av kriminalvårdsstyrelsens beslutsbefogenhet (60§ KvaL). Så har skell genom 33§ KvaLK. Sålunda meddelas beslul i fråga om korttidspermission beträffande intagen i lokal-anstalt av regionchef eller, efter hans bemyndigande, styresmannen och beiräffande intagen i riksanslall av styresmannen. Kriminalvårdsstyrelsen beslutar dock i fråga om korltidspermission beträffande i sluten anstalt in­tagen som dömts lill fängelse i lägst två år eller lill internering med en minsta tid av två år eller mer. I de fall kriminalvårdsstyrelsen finner lämp­ligt kan dock beslut i fråga om korltidspermission beträffande intagen som nu sagts meddelas i den ordning som gäller för vanliga iniagna. Enligt 42 § KvaLK kan regionchef ändra vad tjänsteman vid lokalanstalt har beslutat och kriminalvårdsstyrelsen ändra vad tjänsteman inom kriminalvården be­slutat. Kriminalvårdsstyrelsens beslut i särskilt fall kan överklagas i kam­marrätt (59S KvaL).

I rundskrivelsen 95/1974 ges närmare anvisningar om beslutsfunktionen. Inledningsvis anförs all kriminalvårdsstyrelsen beslutar bl. a. om intagning i eller förflyttning lill öppen anstalt och permission från sluten anstalt för den som dömts lill fängelse i lägst två år eller till internering med en minsta lid av två år eller mer. Beslutanderätten kan i de fall kriminalvårdsstyrelsen finner lämpligt delegeras till regionchef/styresman för riksanslall. I ell sär­skilt avsnitt om delegation sägs alt kriminalvårdsstyrelsen, efter individu­ell prövning i varje särskilt fall, kommer att delegera beslutanderätten be-

4    Riksdagen 1978179. I saml. Nr 62

Prop. 1978/79:62

50

träffande sådana långiidsdömda som inte tillhör den kategori som avses i 7 S iredje stycket KvaL. Har beslutanderätten delegerats, gäller vad som föreskrivs i 108-113 SS vårdcirkulärel, Delegationsbeslul upphör och be­slutanderätten återgår automatiskt till kriminalvårdsstyrelsen, om den in­tagne gör sig skyldig till permissionsmissbruk som inte är ringa eller rym­mer från anstalt, I alla de fall kriminalvårdsstyrelsen skall besluta skall ärendet överlämnas till slyrelsen så snart placeringen eller permissionen aktualiserats av den intagne eller på annat sätt och erforderlig utredning hunnit verkställas,

2.4.2 Beslut om frigivningspermission

Enlig 54 S KvaL och kungörelsen (1965: 625) om inskränkning i övervak­ningsnämnds befogenhei alt pröva fråga om villkorlig frigivning beslutas frigivningspermission av

1.

kriminalvårdsnämnden beträffande den som undergår fängelse i mer än ett år.

2.

den övervakningsnämnd till vars verksamhetsområde anstalten hör beträffande den som undergår fängelse i högst ett år,

3.

ungdomsfängelsenämnden beträffande intagen som undergår ung­domsfängelse,

4. interneringsnämnden beträffande intagen som undergår internering.

Regeringen kan dock förordna om delegering av beslutsfunktionen (55 S

KvaL). Så har skell genom bestämmelser i KvaLK. Dessa bestämmelser innehåller i huvudsak följande.

1 fråga om frigivningspermission kan

1.

kriminalvårdsnämnden delegera sin beslutsfunktion till övervak­ningsnämnd, som i sin lur kan delegera beslutsfunktionen lill styresman­nen vid anstalt i brådskande fall eller när det annars finns särskild anled­ning lill del (34S).

2.

övervakningsnämnd delegera sin beslutsfunktion till styresmannen vid anstalt i brådskande fall eller när del annars finns särskild anledning till del(35§),

3.

ungdomsfängelsenämnden och interneringsnämnden delegera sina beslutsfunktioner lill övervakningsnämnd, som i sin lur kan delegera be­slutsfunktionen lill styresmannen vid anstalt i brådskande fall eller när det annars finns särskild anledning till del (36§),

Enligt 37 S KvaLK skall styresman som meddelar beslut med stöd av be­myndigande enligt 34-36 §§ snarast underrätta övervakningsnämnden där­om. Övervakningsnämnd skall snarast underrätta vederbörande centrala nämnd om beslul som övervakningsnämnd eller styresman meddelat med stöd av bemyndigande enligt 34 eller 36 S. Enligt 40 § KvaLK kan övervak­ningsnämnden ändra vad styresman beslutat i fall som avses i 34-36§§. Enligt 55 S KvaL kan den intagne påkalla prövning av beslut som övervak­ningsnämnden meddelat efter bemyndigande av kriminalvårdsnämnden.

Prop. 1978/79:62

51

ungdomsfängelsenämnden eller interneringsnämnden hos resp. centrala nämnd. Prövning av övervakningsnämnds beslut i övrigt kan av den intag­ne påkallas hos kriminalvårdsnämnden. Mol ungdosmfängelsenämndens, inlerneringsnämndens och kriminalvårdsnänindens beslul fär talan inte föras (57 S KvaL),

2.5 Anvisningar för personal vid permission

Anvisningar för personal vid permission finns i 35-37 SS anvisningscir-kuläret. När permission beviljas skall styresmannen ombesörja atl permis­sionssedel utfärdas. Om del behövs skall genom styresmannens försorg underrättelse om permissionen lämnas till polismyndigheten på den ort där den permitlerade huvudsakligen skall vislas under permissionen. Sådan underrättelse skall alllid lämnas vid frigivningspermission förden som vis­las i anstalt för alt undergå undomstängelse eller internering samt vid kort­lidspermission för den som vislas i anstalt för all undergå internering och är dömd för brott mol annans personliga säkerhet.

Finner styresmannen atl lid för vistelse utanför anstalt med anledning av kortlidspermission och - såvitt avser inlagen som undergår fängelse - fri­givningspermission inte bör inräknas i verkslällighetstiden eller att det är tveksamt om sådan inräkning bör ske, skall han ofördröjligen göra anmä­lan härom till kriminalvårdsstyrelsen. Sådan anmälan skall styresmannen göra såvitt avser frigivningspermission för intagen som undergår undgoms-fängelse eller internering till undomsfängelsenämnden resp. internerings­nämnden, I samtliga nu avsedda fall skall såvitt avser frigivningspermis­sion anmälan även göras lill vederbörande övervakningsnämnd.

Har permitlerad uteblivit efter permission eller har intagen avvikit, skall slyresmannnen ombesörja att närmaste lokala polismyndighet omedelbart underrättas per telefon. Därefter skall efterlysning begäras skriftligen hos kriminalvårdsstyrelsen.

3    Statistiska uppgifter m.m.

För alt undersöka hur brollslighelen i samband med permissioner och rymningar påverkar den loiala broilsnivån i samhället samt för alt belysa tillämpningen av gällande reglerom permission har arbetsgruppen initierat vissa undersökningar. Kriminologen Leif[REDACTED_EFTERNAMN] har sålunda studerat permillenters och rymlingars inverkan på den totala broilsnivån. Inom kri-minalvårsstyrelsen har lillämpningen av gällande peimissionsreglcr under­sökts. Beträffande den fullständiga redovisningen av imdersökningsnieto-derna och resultaten hänvisas till bilagorna I och 2'. Här skall endast läm­nas en sammanfattning.

' Bilagorna uleslutna hiir.

Prop. 1978/79:62

52

3.1    Sambandet mellan samhällelig brottsnivå och permissioner och rym­ningar från kriminalvårdens anstalter (bilaga 1)

Syftei med studien har varil all undersöka hur brottslighet i samband med permissioner och rymningar påverkar den totala brottsnivån i samhäl­lel. Med permissioner avses såväl kortlidspermissioner som frigivnings­permissioner.

Undersökningens material utgörs av de mest belastade lagöverträdarna i Siockholm under år 1976. sammanlagt 966 personer. Av dessa utgjordes 860 av män (89 %). Den åldersmässiga tyngdpunkten i materialet ligger mellan 18-35 är. Sammanlagt 70 % av samtliga återfinns i detta åldersin-lervall. Mer än en tredjedel är mellan 18 och 26 år.

Inslaget av missbrukare i materialet är mycket högt. De skattningar som gjorts visar atl andelen som har ett pågående missbruk av narkotika över­stiger 50 %. Andelen alkoholmissbmkare ligger kring 25 %.

Personernas tidigare brottsbelastning är utomordentligt hög. Den totala regisirerade brottsmängden för hela materialet kan skattas till mer än 90000 brott mol brottsbalken (BrB) (huvudsakligen stölder), c:a 15 000 brott mot trafikbroltslagen och c:a 3 000 narkotikabrott, Detla ger en ge­nomsnittlig känd belastning på mer än 100 brott per individ. Den mest be­lastade personen i undersökningsmaterialet finns antecknad i det centrala person- och belastningsregistrel för bl, a, c:a 900 brott mot BrB,

De rättsliga åtgärder som samhället satt in mot dessa personer är av mycket stor omfattning. Fram t,o,m, maj 1977 hårde meddelats c:a 8000 domar i anledning av sin brottslighet. Antalet åtalsunderlåtelser, godkända strafförelägganden och kvarstående skäliga misstankar uppgår vid samma tidpunkt lill närmare 5 000. Skattningar visar atl de dessutom berövats fri­heten genom gripanden, anhållanden och häktningar vid 30000 - 40000 tillfällen samt atl de tvångsvis omhändertagits med slöd av socialrältslig lagstiftning (exempelvis barnavårdslagen och nykterhetsvårdslagen) vid i vart fall några lusen lillfällen.

Den mest belastade personen har dömts till frihetsberövande påföljd inom kriminalvården (fängelse, ungdomsfängelse, internering, skyddstill­syn med behandling i ansiall) vid 33 tillfällen, I materialet finns personer som dömts till fängelse eller annan frihetsberövande påföljd vid fyra tillfäl­len eller mer under ell och samma år.

Drygt hälften av hela materialet (54 %) ulgörs av personer som avtjänat frihetsberövande påföljd inom krinimalvården någon gång under år 1976, Genonisnittligi är deras kända brottslighet ungefär tre gånger så hög som för resten av materialet. Andelarna missbrukare är också avsevärt högre, C:a 75 9? i denna grupp beräknas således ha ett pågående narkotikamiss­bruk.

Hela det undersökta materialet svarar för väsentliga andelar av den tota­la brottsligheten i Stor-Slockholmsomrädel när del gäller vissa traditionel-

Prop. 1978/79: 62

53

la brott som inbrottsslölder, enklare bedrägerier, våldsamt motstånd och liknande. Mellan 5 och 57 % av den totala uppklarade brollslighelen för olika brottstyper i området under 1976 kan hänföras lill de undersökta per­sonema. Relativt sett har de mindre betydelse för våldsbrotlslighelen. större betydelse för inbroilsstölder och bilslölder och siörst belydelse för de brott som beslår i olika konfrontationer med företrädare för polisen, ordningsvakter o. d.

Det visar sig också att de personer som avtjänat frihetsberövande på­följd inom kriminalvården någon gång under år 1976 har en registrerad brottslighet under de perioder som de vistats i frihet som är tre gånger så hög som för de som inte varit berövade friheten under samma år.

Trots materialets höga brottslighet och dess betydelse för den totala broilsnivån för vissa speciella brott visar ulredningen all den brottslighet som begås i samband med permissioner och rymningar i mycket liten ut­sträckning påverkar den totala broilsnivån i Stockholms län och Stock­holms polisdistrikt. Resultaten visar således all:

(a)

högsl 7 %, av den totala uppklarade brottsligheten mol 3-7 kap BrB i Slor-Stockholmsområdet under år 1976 har begåtts av rymlingar eller per­mittenter från krinimalvårdens anstalter

(b)

högst 3 % av den totala uppklarade brottsligheten mot 8-12 kap BrB under samma tid och i samma område har begåtts av denna grupp

(c)

högst 3 % av den totala brottsligheten mot 3- 17 kap, BrB som klarats upp i området under år 1976 har begåtts i samband med permissioner eller rymningar från kriminalvårdens anstalter.

För fyra speciella brottsgrupper har dock rymlingama och permitlenter-na större belydelse än så. nämligen för väpnade rån mot post och banker, inbrott i bosläder, affärer, kontor etc, tillgrepp av fordon samt vissa enklare bedrägerier (uttag av pengar på stulna och förfalskade checker och posllöneblanketter etc).

Vad beträffar väpnade rån mot post och banker torde andelen sådana brott i hela landet som begicks av permittenter och rymlingar från krimi­nalvårdens anstalter utgöra c:a 16-20% under det aktuella året. För inbrotten utgör andelen högst 8%,

Trots den ringa betydelse som permittenter och rymlingar enligt under­sökningen har för den totala brottsnivån antyder dock resultaten att en mindre grupp (c:a 200-300 i hela landet) av de som är intagna på kriminal­vårdens anstalter kontinuerligt gör sig skyldiga lill brottslighet i samband med permissioner eller rymningar. Materialet antyder även alt denna grupp har väsentligt fler permissioner än grupper av intagna med lägre missbruk och kriminalitet.

En slutsats av undersökningen är att den ökade användningen av per­missioner samt det faktum atl även antalet rymningar ökat under 70-talel förklarar förhållandevis litet av den totala brottsutvecklingen. Under per­ioden 1970-76 kan således permissions- och rymningsfaktorerna maximall

Prop. 1978/79: 62

54

förklara c:a 10 % av ökningen av inbroitsstölderna i Slor-Stockholmsom­rådet.

3.2    Tillämpningen av gällande permissionsregler (bilaga 2)

Syftet med undersökningen har varit att kartlägga hur utevistelser och avvikanden (från anstalt eller i samband med utevistelser) varierar bland de intagna saml att beskriva resultatet av tillämpningen av KvaL:s regler beträffande vistelser utom anstalt. Däremot har inte frågan om brottslig verksamhei under olika former av utevistelser eller under den tid den in­tagne varit avviken behandlats. Undersökningen baseras på ett urval av peisoner som avgick från anstalt under liden maj-juli 1976. Totalt avgick under dessa månader 2 722 personer från kriminalvärdsanstalerna. I under­sökningen har dessa med hänsyn lill påföljd och strafflid grupperats i sex grupper. Grupperna är

skyddstillsyn med behandling i anstalt

fängelse upp till fyra månader

fängelse fyra lill tolv månader

fängelse mer än tolv månader

ungdomsfängelse

internering.

Från varje grupp gjordes ett systematiskt urval. Sammanlagt undersök­tes 307 personer. Genomgången av dessa personers behandlingsjournaler har tidsmässigt begränsats lill alt omfatia perioden mellan frihelsberövan­det i samband med senaste domen och avgången från anstalt.

Med "avvikande" avses i undersökningen samtliga former av otillåten frånvaro, således även rymning direkl från anstalt. Med ""uteblivande"" avses all den intagne inte inställt sig inom föreskriven lid efter någon form alt beviljad utevistelse enligt KvaL på egen hand. Försen ankomst har inte räknats som avvikande eller uteblivande om inte efterlysning hunnit utfär­das.

57 av de undersökta personerna hade inie vid något lillfälle under den tid undersökningen avsåg tillåtits att vistas utom anstalt.

Det totala antalet avvikanden för de undersökta personerna är 396. Den procentuella andelen iniagna som någon gång avvikil är för de olika grup­perna följande

skyddstiUsyn med behandling i anstalt 46 %

fängelse upp till fyra månader 7 %

fängelse fyra till tolv månader 58 %

fängelse över tolv månader 60 %

ungdomsfängelse 84 %

internering 74 %.

Det genomsnittliga antalet avvikanden per person är följande:

skyddstillsyn med behandling i anställ 0,63

Prop. 1978/79: 62

55

fängelse upp lill fyra månader 0,11

fängelse fyra lill tolv månader 1,39

fängelse över tolv månader 1,23

ungdomsfängelse 3,13

internering 1,74,

Beträffande de som ådömts fyra till lolv månaders fängelse har 78 % av avvikandena skett under utevistelse på egen hand och 22 % genom rym­ning eller i samband med bevakad eller beledsagad utevistelse. Avvikande­na har i nästan 60 % av fallen skett i samband med särskild permission en­ligt 32 § KvaL. Över huvud taget är avvikande för samtliga grupper vanli­gast i samband med särskilda permissioner.

Enligt en skattning som gjorts i undersökningen svarar gruppen fängelse fyra lill tolv mänader för 47 % av samtliga avvikanden inom krinimalvår­den under ett år. Grupperna ungdomsfängelse och internering, som har höga avvikandefrekvenser, svarar, genom atl de är antalsmässigt så små, för endast 14 % av avvikandena. Den antalsmässigt dominerande gmppen, dömda till högst fyra månaders fängelse, svarar för 13 % av avvikandena.

Av undersökningens 307 personer har 237 haft någon utevistelse på egen hand under observationsperioden. Av dessa 237 har 60 % uteblivit någon gång.

I betydligt mindre än hälfien av fallen har utevistelse på egen hand före­kommit före avvikandet. Lägsta frekvensen utevistelser på egen hand före avvikandet uppvisar grupperna med kortaste strafftiden. Den avtjänade li­den lill försia utevistelsen på egen hand efter dom eller lill försia utevistel­sen på egen hand efter avvikande är i många fall mycket kort och under­skrider ofta de enligt vårdcirkuläret gällande kvalifikationstiderna. Även med hänsyn laget lill alt exempelvis föregående avvikande kan ha varit kortvarigt och följts av egen inställelse eller till atl särskilt skäl kan ha fun­nits för att bevilja permission synes del dock som om i stor utsträckning vårdcirkulärels bestämmelser om kvalifikationslider inte efterievs.

Den genomsnittliga avbrotlsliden i straffverkställigheten på gmnd av av­vikande är förhållandevis kort. Med undanlag för gruppen fängelse mer än tolv månader är avbrotten korlare än sju dagar i mer än hälften av de un­dersökta fallen. Med samma undantag överstiger tiden i mindre än 10 % av fallen 30 dagar.

I omkring en tredjedel av de undersökta fallen har den intagne efter avvi­kandel själv inställt sig för fortsatt verkställighet. Högsia frekvensen egna inställelser. 40 %, redovisar gruppen fängelse fyra till tolv månader. I övri­ga fall har inställelsen skett efter gripande av polis. Resullalei av under­sökningen lyder på all i hela Iandel 3 500-4000 personer på ett år, eller 10 - 11 personer om dagen, grips av polisen och återförs till anstalt.

Prop. 1978/79:62

56

3.3 Vissa övriga statistiska uppgifter

Inom kriminalvårdsstyrelsens utvecklingsenhet har ulförts en undersök­ning i syfte atl beskriva brotlsbilden (antal brott och typer av brott) för kri­minalvårdsklienter vilka gripits av polisen i Stockholm och som vid tid­punkten för gripandet undergick frihetsberövande påföljd (kriminalvårds­styrelsens Rapport nr 23 1977. Gripna i Stockholm). Alla personer registre­rade som gripna under april, maj och juni 1976 hos Stockholmspolisen un­dersöktes för alt utröna vilka som hade en pågående kriminalvårdspåföljd.

Av ulredningen framgår bl.a. följande. Polisen i Stockholms kommun gjorde under den undersökta perioden totalt 2 835 gripanden. Kriminal-vårdsklienier, såväl personer inom frivården som personer med frihetsbe­rövande påföljd, svarade för totalt 1050 av dessa gripanden (37 %). An-slallsklienlerna svarade för 8 % (228) av samtliga polisingripanden under perioden och frivårdsklienter för 29 %. 192 anslaltsklienter greps på grund av efterlysning för rymning, uteblivande efter permission, på annal sätt misskött vistelse utanför anstalten eller på gmnd av att de var misstänkta för brott. 47 % av anslaltsklienterna hade missbrukat särskild permission, 

II 

% frigivningspermission och 17 % hade rymt. 62 av de 192 anstalts-klienterna greps för brott eller misstanke om brott vid 69 tillfällen av totalt 2835. C:aen tredjedel av anstaltsgruppen svarade således för brott vid 2 % av samtliga polisingripanden under perioden. Av dessa 62 personer svara­de 56 för 158 brott. Sex personer svarade för 100 brott, samtliga i samband med bedrägeribrott. De vanligast förekommande brotten var, förutom be-drägeribrollen, slöld och olovlig körning. En förhållandevis belydligt stör­re andel brott begicks under frigivningspermissioner än under andra for­mer av vistelser utanför anstalt och efter rymningar. Vad beträffar permil­lenters och rymlingars betydelse för den totala brottsligheten föreligger så­ledes hög överensstämmelse mellan resultaten av denna och den lidigare under 3.1 redovisade undersökningen.

Inom kriminalvårdsstyrelsen har för arbetsgruppens räkning gjorts vissa ytteriigare undersökningar av permissioner. En undersökning avsåg intag­na i anstalt vid årsskiftet 1976/77 som avtjänade straff på sammanlagt minsl två års fängelse eller internering med en minsta tid av två år. Under­sökningsmaterialet omfattade ursprungligen 262 personer. 15 personer bortföll då de avtjänat mindre än sex månader av de ådömda straffen, var­för observationstiden ansågs för kort. Av de återstående 247 personerna avtjänade 123 straff på sammanlagt fyra år (härmed och i fortsättningen av­ses såväl fängelse i fyra år som intemering med en minsta tid av fyra år) el­ler mer. För 36 av dessa fanns förvisningsbeslut i domen. Av övriga 124 personer som avtjänade straff på mellan två och fyra år hade 35 förvis-ningsbeslul i domen.

Den lid undersökningen av de olika personerna avsåg fördelar sig enligt följande. För 7 % omfattade den en verkställighelstid mellan sex och nio

Prop. 1978/79:62

57

mänader, för 17 % nio till tolv månader, för 14 % tolv till femton månader, för 11 % femton till aderton månader, för 14 % aderton till tjugofyra måna­der saml för 37 % mer än tjugofyra månader,

I undersökningen används ""uteblivande"" för de fall då permittenl efter särskild permission pä egen hand eller regelbunden permission ej återkom­mit vid permissionstidens utgång. Med ""avvikande"" avses de fall då per­mittenl efter bevakad eller beledsagad permission ej återkommit vid per-missionslidens utgång. ""Rymning"" avser övriga fall av illegal frånvaro.

Av de undersökta personerna hade fram till den 1 januari 1977 38 (15 %) ännu inte beviljats någon permission. 45 personer (18 %) hade beviljats en­dast bevakad eller beledsagad permission.

Av de 38 personer som inte beviljats någon permission hade 10 stycken rymt någon gång.

Rymnings- och avvikandefrekvensen bland de 45 personer som enbarl beviljats bevakad eller beledsagad permission framgår av följande upp­ställning.

Kategori

Personer

Personer

%

Personer

Summa

Missbruks-

totalt

som av-

som en-

miss-

tillfällen

vikit

bart

rymt

brukare

%

Förvisade

4 år eller mer

14

4

29

-

29

4

Ej förvisade

4 år eller mer

9

6

6/

-

67

6

Förvisade

mindre än 4 är

15

2

13

1

20

3

Ej förvisade

mindre än 4 år

7

2

29

-

29

Summa

45

14

31

1

33

15

Missbmksfrekvensen (rymning, avvikande eller uteblivande) i gruppen som beviljats någon permission på egen hand. 164 personer, är 39 %, För­delningen efter kategori m, m, är följande.

Kategori

Personer

Personer

%

Personer

Missbruka-

Missbruks-

totalt

som ute-

som

rymt

re lolalt

tillfallen

blivit

eller

av-

%

(även i

vikit

kombina-

tion med

rymn el

avv)

Förvisade

4 år eller mer

13

4

31

_

31

7

Ej förvisade

4 år eller mer

63

25

40

4

46

65

Förvisade

mindre än 4 år

10

3

30

_

30

3

Ej förvisade

mindre än 4 år

78

26

33

2

36

38

Summa

164

58

35

6

39

113

Prop. 1978/79:62

58

164 personer hade således haft någon permission på egen hand. För 48 av dessa var första permissionen på egen hand särskild permission och för 116 regelbunden permission. Av nedanstående tabeller framgår liden till första permission pä egen hand. Tiden är mätt från häktningsdatum lill be­slutsdatum, I båda grupperna har omkring 30 % beviljats permission mind­re än sex månader efter häklningsdatum. De personer som undersökning­en omfattar tillhör det klientel som så gott som undantagslöst placeras på slutna riksanslalier. Anmärkas bör dock all undersökningen hänför sig till heslutsdaium för permission och inte lill datum då permission påbörjats.

Särskild permission som försia permission på egen hand. Tid mellan häktning och heslutsdaium för permissionen.

Tidi

i månader

> 6

>12

>I8

Kategori

«6

«I2

s:|8

=s24

>24

Summa

Förvisade

4 år eller

mer

-

1

4

2

3

10

Ej förvisa-

de 4 är el-

ler mer

2(1)

5

4

4

>

17

Förvisade

mindre än

4 år

KO)

5

1

_

_

7

Ej förvisa-

de mindre

än 4 år

11(6)

2

1

-

-

14

Summa

14(7)

13

10

6

5

48

%

29(15)

27

21

13

10

100

Uppgift inom parentes anger personer för vilka liden är mindre än fem månader.

Regelbunden permission som försia permission på egen hand. Tid mel­lan häktning och beslutsdatum för permissionen

Tid

i månadi

er

> 6

>12

>18

Kategori

s;6

s;12

sl8

«24

>24

Summa

Förvisade

4 år eller

mer

-

-

-

2

1

3

Ej förvisa-

de 4 år el-

ler mer

4(1)

20

11

8

3

46

Förvisade

mindre än

4 år

-

2

1

-

-

3

EJ förvisa-

de mindre

än 4 år

33(14)

29

T

-

-

64

Summa

37(15)

51

14

10

4

116

%

32(13)

44

12

9

3

100

Uppgift inom parentes anger personer för vilka tiden är mindre än fem månader.

Prop. 1978/79:62

59

För den grupp personer som beviljats någon permission och i samband med denna eller därefter uteblivit, avvikil eller rymt framgår tiden från gri­pande eller från egen inställelse lill heslutsdaium för försia permission pä egen hand därefier och liden mellan beslutsdatum och två tredjedelsdatum av verkslällighetstiden (återstående lid) av nedanstående labell. Samman­lagt har 37 personer som haft nägon permission beviljats permission pä egen hand efter missbrtik. Missbruket är i 25 fall uteblivande, i tre fall avvi­kande och i nio fall rymning.

Tid till permission pä egen hand

>2 mån     >4 mån     > 6 mån   >1 år 5S2 mån     «4 mån     s:6män      =sl2måb   2 är        Summa

Åter-

s; 6 mån

_

1

2

2

_

5

stå-

> 6 mån

ende

=sl2mån

-

4

2

-

-

6

lid

> 12 mån

SS 18 mån

5

1

0

3

-

11

> 18 mån

«24 män

-

I

2

1

-

4

> 2år

s 3 år

1

-

3

1

2

7

> 3 år

-

-

1

-

3

4

Summa

6

7

12

7

5

37

Sammanlagt 12 personer som haft regelbunden permission och i sam­band med denna uteblivit eller därefier avvikit eller rymt har beviljats ny regelbunden permission. Tiden mellan gripande eller egen inställelse och heslutsdaium för den nya regelbundna permissionen och liden mellan he­slutsdaium och ivå tredjedelsdalum av verkställighetstiden (återstående lid) framgår av följande uppställning.

«2 mån

Tid till permission >2 mån     >4 mån     >6 mån s:4 mån     sö mån     «12 mån   >lår        Summa

Aler-

äS 6 mån

stå-

> 6 mån

ende

=sl2mån

lid

> 12 mån

s 18 mån

> 18 män

«24 mån

> 2år

Summa

_               

,                _

I

1                2

-               -

3

-

1                -

2

1

1

-               -

2 1

12

4

2

4               3                2           12

I den nu sisl redovisade undersökningen ingick 87 personer vilka avljä-nade frihetsstraff på sammanlagt minsl fyra års fängelse eller internering med en minsta lid av fyra år eller mer och beiräffande vilka ej meddelats beslut om förvisning. Beiräffande dessa 87 personer har inom kriminal­vårdsstyrelsen företagils en ytterligare undersökning inriktad på brottslig­heten i samband med rymningar och permissioner. Av de 87 personerna

Prop. 1978/79:62

60

hade enligt uppgifi från rikspolisstyrelsen 41 inie begått brott eller miss­tänkts för brott under den aktuella verkslällighelsperioden. De feslerande 46 personerna var misstänkta för brott i olika omfattning. Av dessa 46 bortföll 8 personer på grund av vissa ofullständigheler i materialet. Av de återstående 38 personema hade 16 gjort sig skyldiga lill brott vid ett brotts­tillfälle (detla kan omfatta flera brott vilka dock begåtts under en och sam­ma frånvaroperiod), 17 vid två, tre vid tre och två vid fyra brottstillfällen. Tiden räknat från häktningsdatum till den första permissionen de i under­sökningen ingående personerna beviljats varierar mycket. Längsta lid är 29 månader och 21 dagar (påföljd internering minsta tid sex år). Bland de kortare tiderna förekommer även en del under sex månader.

15 personer hade inte beviljats någon permission före försia brottstillfäl­let. Tvä personer hade en permission före första brottstillfället, åtta perso­ner hade två permissioner, tvä personer tre till fem permissioner och tio personer mer än fem permissioner före försia brottstillfället.

Av brotten vid första brotlstillfället begicks tre av intagna under tid för obevakad permission, 21 intagna gjorde sig skyldiga lill brott i samband med uteblivande efter permission, sju efter rymning och sju på anstalten. Motsvarande siffror vid andra brottstillfällen var en intagen under obeva­kad persmission, elva vid uteblivande efter permission, fyra efter rymning samt fem på anstalt.

Beträffande de uppgifier som vidare redovisas i undersökningen rörande avtjänad tid mellan häktningsdatum och första brollstidpunkt och lid till permission efter de olika brotlstidpunkterna saml den redovisning som ges av de olika brott som begåtts eller brottsmisstankar som förelegat spänner dessa över ett vill fäll för de olika personerna. Eftersom någon redovisning ej sker av anledningen till att permission beviljats är del svårt atl av mate­rialet dra nägra generella slutsatser. I ell par fall har misstankar om brott funnits, som senare resulterat i dom eller åtalsunderlåtelse, ulan atl an­teckning om misstankarna finns i behandlingsjournalerna. I dessa fall har det tydligen brustit i kontakten mellan polis och kriminalvård. I några fall finns anteckningar i behandlingsjournalerna om brott rubricerade som nar­kotikabrott, olaga narkotikainnehav eller narkotikaförseelser vilka seder­mera resulterat i ålalsunderiåtelse. En del av dessa brott har begåtts på an­stalt. Regelmässigt har i dessa fall obevakad permission beviljats efter mycket kort tid, högst en dryg månad och lägst elva dagar.

4    Överväganden och förslag

4.1 Förutsättningar för beviljande av permission

Systemet med korttidspermission infördes i vårt land i slulel av 1930-lalet. Olika regler gällde därvid för dem som dömts till ungdomsfängelse

Prop. 1978/79:62

61

och övriga iniagna. Den förra kategorin kunde få tillstånd atl för kortare tid vistas utanför anslallen, om del prövades vara lill gagn. Övriga iniagna kunde enbart få permission för atl besöka närslående som var svårt sjuk el­ler föratt bevista närståendes begravning. Tillstånd lill .sädan särskild per­mission fick inte ges i annat fall än dä siarka skäl förelåg och fara för miss­bruk ansågs utesluten.

I förarbetena till 1945 års verkställighetslag hänvisade strafflagbered­ningen till atl permissionsinstitutet fungerat tillfredsställande sedan flera år tillbaka. Beredningen föreslog därför all permissionsgrunderna skulle vid­gas till att omfatta även andra fall än de nyss nämnda. De nya permissions­skäl som därvid kunde komma i fräga exemplifierades pä följande sätl. En intagen kunde behöva bevaka sina intressen vid t.ex. en civil rättegäng el­ler behöva delta i undervisning eller studiecirkel som hölls utanför anslal­len. Vidare kunde del ur efiervårdssynpunkl vara önskvärt all en inlagen någon lid före frigivningen eller ulskrivningen genom personlig hänvändel­se lill arbetsgivare fick möjlighet all söka anslällning. Beredningen ansåg vidare alt permission skulle kunna beviljas av mer privata skäl såsom för alt undvika risken för en inveriering av sexuallivet. Permissioner ansågs likväl inte kunna komma i fråga för alla iniagna. Farliga eller rymningsbe­nägna fångar skulle inte fä möjlighet till permission. Varje enskilt fall borde noga prövas och permission ges endast då fara för missbmk inte kunde an­ses föreligga.

Permissionsbestämmelsen i verkställighetslagen gavs den utformningen all inlagen kunde meddelas lillständ att besöka närslående som var svårt sjuk eller bevista närståendes begravning samt också i annal fall, då med hänsyn till strafftidens längd eller eljest starka skäl var därtill, lämna an-stallen för viss kort lid. En allmän förutsättning för permissionen var dock att fara för missbruk inte kunde anses föreligga.

Permissionsbestämmelserna i verkställighetslagen överfördes med en­dast vissa redaktionella jämkningar lill 1964 ärs behandlingslag.

Oaktat den lagtext som reglerade möjligheterna lill kortlidspermission således var i sak oförändrad fr.o.m. den I juli 1946 och lill dess KvaL trädde i kraft den I juli 1974 ökade antalet kortlidspermissioner under den­na tidsperiod i avsevärd grad. Ökningen berodde på atl kriminalvårdssty­relsens praxis fortlöpande liberaliserades när det gällde alt bedöma vad som skulle anses vara '"starka skäl'" för att en intagen skulle få lämna an­stalten för viss kort lid. Under förarbetena lill verkställighetslagen hade denna fräga väckt slorl iniresse. Frän olika håll betonades atl permission skulle beviljas med återhållsamhet. Utvecklingen blev dock en annan. Re­dan år 1949 skedde en uppdelning av korttidspermissionerna i särskilda permissioner och regelbundna permissioner. Under år 1960 beviljades lo-tall 5082 permissioner. Motsvarande siffra var under år 1965 8 729, är 1970 14281 samt år 1973 21784. Samiidigi sjönk del genomsnittliga antalet in­tagna från 4480 år 1960 lill 4218 år 1973.

Prop. 1978/79: 62

62

Enligt KvaL (32 S) kan man för all underlätta intagens anpassning i sam­hället bevilja honom tillstånd att lämna anstalten för viss kort lid (korltids­permission), om ej avsevärd fara för missbmk föreligger. Korltidspermis­sion får också ges, om annan särskild anledning föreligger därtill. Sedan KvaL:s tillkomst har antalet permissioner fortsalt att öka kraftigt. Sålunda beviljades år 1974 26 377 permissioner, år 1975 36 864 samt år 197642663, I uppgifterna ingår även frigivningspermissioner. Antalet sådana var 1906 under år 1976, Del genomsnittliga antalet intagna var år 1974 3 600 och år 1976 3 362,

Det procentuella antalet misskötta permissioner har sedan år 1960 varit tämligen konstant och pendlat mellan 11 och 9 %, Procentandelen permis­sioner som misskötts genom alt den intagne uteblivit vid permissionens slut har under samma lid varierat mellan 6 och 9 %,

Det under år 1976 totala antalet beviljade permissioner fördelar sig mel­lan olika anstaltslyper och mellan kortlidspermissioner och frigivningsper­missioner enligt följande. Från slutna lokalanslalier beviljades 10 123 kort­lidspermissioner samt 690 frigivningspermissioner. Av dessa missköttes genom uteblivande 999. dvs, 9,2 % av det totala antalet permissioner. Från öppna lokalanstalter beviljades 17 534 korttidspermissioner samt 279 fri­givningspermissioner. Av dessa missköttes genom uteblivande 946 (5,3 %). Från slulna riksanslalier beviljades 8486 korttidspermissioner samt 825 frigivningspermissioner. Genom uteblivande missköttes 1207 (13,0%), Från öppna riksanslalier slutligen beviljades 4614 kortlidsper­missioner samt 112 frigivningspermissioner. Antalet misskötta permissio­ner genom uteblivande var här 250 (5,3 %),

I flera av de utredningar som föregick 1973 års kriminalvärdsreform be­tonades slarkl värdel av koritidspermissionerna. Sålunda framhöll kom­mittén för anstaltsbehandling inom kriminalvården (KAIK; SOU 1971: 74) all det stora antalet permissioner i och för sig medför risker för missbruk men atl frägan huruvida permissionsinslitutet ytterligare borde utvidgas fick bedömas enbart med hänsyn till de fördelar från behandlingssynpunkt som ell ökat antal permissioner kunde föra med sig, Beiräffande de regel­bundna korttidspermissionerna framhöll KAIK atl dessa i synnerhet för iniagna med längre anstallstider utgjorde ett positivt inslag i behandlingen. Genom att den intagne kunnai förutse när han kunde påräkna sådan per­mission minskade den psykiska pressen som anstaltsvistelsen innebär. De intagna fick genom dessa permissioner också möjlighet att upprätthålla en direkl och personlig koniaki med sina anhöriga och med yttervärlden i öv­rigt.

Liksom KAIK ansåg kriminalvårdsberedningen (SOU 1972: 64) alt kort­lidspermission utgjorde ell värdefullt medel all både förhindra skadliga verkningar av anslaltsisoleringen och att hjälpa de iniagna alt behålla kon­takten med anhöriga och andra som kan bidra till deras resocialisering.

I propositionen (prop. 1974:20) till KvaL betonade dåvarande departe-

Prop. 1978/79:62

63

mentschefen de regelbundna kortlidspermissionernas värde såsom ett vik­ligl led i kriminalvårdens åtgärder för att underlätta den intagnes anpass­ning i samhället. Kortlidspermissionernas värde var från denna synpunki enligt depariemenischefen så betydande all avgörande hinder inte borde föreligga mot en ordning som innebäratt en inlagen skulle kunna fä komma i åtnjutande uv sådana permissioner även om del föreligger en viss risk för missbruk. Permission borde däiför i regel vägras endasl om faran för miss­bruk var avsevärd. Vad gällde kortlidspermission av annan särskild anled­ning, t. ex. för alt den intagne skulle kunna besöka närstående som är svårt sjuk, borde beakias atl det kunde föreligga speciellt starka skäl för permis­sion i sådani fall vaiför mera påtagliga risker för missbruk i regel borde kunna neutraliseras genom all den intagne ställdes under bevakning. De­partementschefen menade däiför att frånvaro av risk för missbruk inte borde uppställas som en uttrycklig förutsättning för sädan korltidspermis­sion som kan ges av särskild anledning.

Enligt arbetsgruppens mening kan permissionsinslitutet utgöra ett vär­defullt medel i behandlingen av dem som är intagna i anstalt. De regel­bundna koritidspermissionerna ärden del av permissionsinslitutet som uti­från denna synpunki har slörsi belydelse. Bortsett från intagna med myck­et korla strafftider och från iniagna som avses i 7 S iredje stycket KvaL in­går regelbundna korttidspermissioner som ett normalt led i ansiallsvården. Möjligheten att på grund av avsevärd fara för missbruk vägra korltidsper­mission lillämpas i prakiiken sä gott som uteslutande beträffande det klien­tel med lägst två års strafftid beiräffande vilket beslutanderätten ligger hos kriminalvårdsstyrelsen.

Det vidgade permissionsinslitut som infördes genom KvaL har för de flesta intagna visal sig fungera väl. Omkring 90 % av permissionerna sköts. En skärpning av permissionsbestämmelserna som leder till en all­män minskning av antalet beviljade permissioner skulle enligt arbetsgrup­pen innebära betydande nackdelar. De negativa effekierna av fängelsevis-lelser är väl dokumenterade. De intagnas anknytning till icke kriminella normer, som ofta är mycket svag, riskerar att minskas ytterligare om de i högre grad än nu är fallel avskärmas från samhällel i övrigi. Under sådana förhållanden innebär anslallsvislelsen att de intagnas anpassning i samhäl­lel inte främjas ulan försämras. En annan följd av en allmän minskning av antalet permissioner skulle med all sannolikhet bli en försämring av klima­tet i anstalterna, vilkel i sin tur försämrar personalens möjligheter att på­verka de intagna i positiv riktning. En ytteriigare allvarlig effekt av en minskning av permissionerna kan bli att de disciplinära problemen ökar, kanske med ökade inslag av våld mol personal och medintagna. Med en minskning av antalet permissioner följer också risken för att rymningarna direkt från anstalterna skulle öka.

Vid utformningen av ett lämpligt permissionsinslitut gällerdet ytterst atl göra en rimlig avvägning mellan å ena sidan permissionernas belydelse för

Prop. 1978/79:62

64

de intagnas hälsa och anpassning i samhällel och å andra sidan samhällets krav på skydd. De statistiska och andra undersökningar som arbelsgrup­pen låtit utföra ger vid en sådan bedömning inte belägg för atl permissioner missbrukas i en sådan omfattning eller på sådant sätl att en allmän skärp­ning av permissionsbestämmelserna är motiverad.

En permission kan betecknas som misskött av flera olika anledningar. Missköisamhelen kan beslå i all den intagne återkommer berusad till an-stallen, alt han återkommer någon timme upp till något dygn för sent, att han är borta en längre tid men dock inställer sig frivilligt, att han definitivt försöker undandra sig straffverkställigheten, all han utnyttjar en särskild permission för annat ändamål än för vilkel den beviljats, all han vid åter­komsten lill anstalten försöker smuggla in otillåtna föremål eller narkotika, all han begår nya brott under permission, Missköisamhelen spänner såle­des över ell vill fäll från lindriga ordningsförseelser lill allvarlig broilslig-hel.

Del missbruk som från samhällets synpunkt är allvarligast är atl den in­tagne begår nya brott. En inlagen bör dock inte kunna fråntas möjligheten till permission endasl på den grund atl viss risk för fortsatt brottslig verk­samhet föreligger. Av de undersökningar arbelsgruppen låtit utföra fram­går emellertid alt en mindre grupp intagna, omfattande tvåhundra-trehund­ra personer som är lidigare slarkl kriminellt belastade, i mycket stor ut­sträckning begår nya brott under permissioner. Undersökningsmaterialet antyder ocksä all denna gmpp tycks erhålla permission i större omfattning än övriga iniagna. Alt en intagen som tillhör denna gmpp regelbundet och ofta erhåller permission som utnyttjas för brottslig verksamhet är enligt ar­betsgruppens mening otillfredsställande. Samhällets krav på skydd mol fortsall brottslig verksamhei av den som dömts lill frihetsberövande på­följd kan beiräffande denna grupp inte anses tillgodosett i rimlig utsträck­ning. Permissionsinslitutet fyller i dessa fall inte heller sin funktion som ett led i de intagnas anpassning i samhällel utan bidrar fastmer lill att antslalts-vistelserna ständigt förlängs genom nya domar för brott begångna under pemiission eller under avvikande i samband med permission.

Arbelsgruppen anser alt permissionsbeslämmelsen i 32 S första stycket KvaL bör ändras så att möjligheten att vägra permission vid risk för fort­satt brottslig verksamhet särskilt markeras. Arbelsgruppen föreslår atl be­stämmelsen utformas så all kortlidspermission kan beviljas, om inte påtag­lig fara för fortsall brottslig verksamhei eller avsevärd fara för annat miss­bruk föreligger. Det föreslagna tillägget om fara för fortsatt brottslig verk­samhet lar främst sikle pä den lilla grupp av iniagna som regelmässigt ut­nyttjar permissioner för ny brottslighet. Någon allmän skärpning av möj­ligheten för de iniagna att erhålla permission är inte avsedd. Atl viss risk för fortsall brottslig verksamhet föreligger skall, liksom hittills, inte med­föra atl permission inte beviljas. Det är i de fall då risken mot bakgrund av den intagnes tidigare brottslighet och misskötsamhet framstår som särskilt

Prop. 1978/79:62

65

påtaglig som den föreslagna bestämmelsen blir tillämplig. Avgörandet av om en inlagen skall vägras permission på gmnd av risken för fortsatt brottslig verksamhet förutsätts ske efter en noggrann prövning av det indi­viduella fallel. Vid bedömningen av missbmksfaran fåren rad olika fakto­rer vägas mot varandra såsom arten och omfattningen av tidigare krimina­litet, verkställighetens längd, återstående strafflid, pågående narkotika­missbruk etc. Mol bakgmnd av den stora svårighet som alltid föreligger när det gäller att ställa prognoser beiräffande en persons framtida agerande måste emellertid den väsentligaste faktorn vid bedömningen av faran för fortsatt brottslig verksamhet vara utfallet av tidigare permissioner. I detta sammanhang bör inte endasl erfarenheterna från tidigare permissioner un­der den pågående verkslällighelsperioden vägas in ulan även utfallet av permissioner under tidigare, i tiden näraliggande verkställighetsperioder.

För att kriminalvårdsmyndigheterna skall kunna göra en från olika syn­punkter tillfredsställande bedömning av faran för fortsaU brottslig verk­samhet behövs ökade insatser av polisen för att utreda brott begångna un­der permissioner. Vidare behövs ell bättre och vidgat informationsutbyte mellan polis och kriminalvård. Arbetsgmppen återkommer till dessa frågor under avsnitt 4.4.

En avsevärd del av de permissioner som f.n. beviljas den begränsade gmpp av brottsaktiva intagna som den föreslagna bestämmelsen tar sikte på är särskilda permissioner enligt 32 § första stycket andra punkten KvaL. Beträffande sådana permissioner gäller f. n. att en avvägning får gö­ras mellan syftet med den särskilda permissionen och faran för missbmk. Något missbmksrekvisit har inte upptagils i lagtexten. Med hänsyn till att det skall föreligga speciella skäl för atl erhålla särskild permission har ar­betsgmppen inte funnil anledning föreslå någon ändring i förhållande till nu gällande ordning beträffande denna permissionslyp.

Arbetsgruppen vill dock beträffande de särskilda permissionerna fram­hålla följande. 1 113§ vårdcirkuläret ges en uppräkning av anledningar som kan motivera särskild permission. Uppräkningen är inte avsedd alt vara ut­tömmande men ger en uppfattning om styrkan av de skäl som skall finnas föratt särskild permission skall kunna beviljas. Särskild permission bör så­ledes inte beviljas med mindre den verkligen fyller en väsentlig funktion för den intagne som inte kan tillgodoses på annat sätt. Framför allt när del föreligger fara för missbmk av permissionen skall noga undersökas om inte ändamålet med permissionen kan tillgodoses på annat säll, eventuellt ge­nom biträde av kriminalvårdens tjänstemän vid anstalter eller inom frivår­den, övervakare, polis, sociala myndigheter eller andra samhällsorgan. Om man finner alt särskild permission bör ges måste denna förberedas och planeras så noggrant och detaljerat som möjligt. Uttalade risker för miss­bmk bör vidare kunna uppvägas av alt den intagne under permissionen ställs under bevakning.

Frigivningspermission enligt 33§.KvaL utgör ett led i förberedelserna

5   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 62

Prop. 1978/79: 62

66

för den intagnes frigivning eller överförande lill vård utom anstalt. Avsik­ten är atl bereda den intagne möjlighet atl själv aktivt delta i strävandena att ordna arbete och bostad eller liknande och härigenom medverka lill atl föruisätiningarna inför frigivningen blir sådana alt risken för återfall i brottslighet minskar. Frågan om frigivningspermission prövas av kriminal­vårds-, ungdomsfängelse- eller interneringsnämnden eller av övervak­ningsnämnd. Såsom konstaterats under 3.3 begås relativt sett en större an­del brott under frigivningspermissioner än under andra former av vistelser utanför anstalt och efter rymningar. Av under år 1976 totalt beviljade 42663 permissioner var 1906 frigivningspermissioner. Med hänsyn till syf­tet med institutet frigivningspermission och lill att sådan inte får beviljas före den dag då villkorlig frigivning eller överförande till vård utom ansiall lidigast får ske, anser arbetsgmppen del inie vara lämpligt alt föreskriva atl vid prövningen av fråga om sådan permission hänsyn skall las lill faran för missbruk. Arbetsgruppen vill dock poängtera att i fall då risken för missbruk under frigivningspermission bedömes vara särskilt påtaglig bör detta leda till att ökad omsorg läggs ned på att förbereda permissionen. Fri­vårdsorganisationen, som efter den villkorliga frigivningen eller överföran­det till vård utom anstalt skall bistå den intagne, bör underrättas och hjälpa honom redan under permissionen. Om intagen under frigivningspermis­sion gör sig skyldig till nya brott, bör della vägas in vid bedömningen av om kortlidspermission skall beviljas under en därpå följande verkslällig-hetsperiod.

4.2 Bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL

Enligt 7 S tredje stycket KvaL skall intagen som dömts till fängelse i lägst två år eller till internering med en minsta tid av två år placeras på slu­ten anstalt, om del med hänsyn lill atl den intagne saknar fast anknyining till riket eller av andra skäl kan befaras att han är särskilt benägen att avvi­ka och fortsätta en brottslig verksamhet, vilken på gmnd av omfattning och inriktning är av särskilt allvarlig karaktär. Detta gäller dock inte om annan placering krävs för en ändamålsenlig förberedelse av förestående frigivning eller överföring till vård utom anstalt eller eljest synnerliga skäl föreligger för placering i öppen anstalt.

Inlagen som avses i 7 § tredje stycket KvaL och på skäl som där anges är placerad i sluten anstalt får hållas avskild från andra intagna, om det kan befaras att han planlägger rymning eller att man planlägger fritagningsför­sök och avskildheten är nödvändig för alt hindra alt sådan plan sätts i ver­ket (20 § andra stycket KvaL). Sådan intagen får beviljas kortlidspermis­sion endast om synnerliga skäl föreligger därtill (32 § andra stycket KvaL). Intagna som avses i 7 § tredje stycket hör vidare som regel till det klientel som enligt kriminalvårdsnämndens praxis inte kan påräkna villkorlig fri-

Prop. 1978/79: 62

67

givning efter halva strafftiden ulan friges villkorligt först när de avtjänat två tredjedelar av denna.

Enligt förarbetena lill KvaL utgörs det klientel som avses med 7 S tredje stycket av lagöverträdare som ägnat sig åt organiserad eller systematisk kriminell verksamhei av särskilt samhällsfariig natur, inte sällan med inter­nationell anknyining. Främsi avses personer som ägnat sig åt grov narkoti­kabrottslighet.

I domstolspraxis har 7 S iredje stycket kommit atl tolkas jämförelsevis restriktivt. I en uppmärksammad dom den 2 mars 1977 har regeringsrätten tagit upp lill prövning huruvida en intagen kunde anses hänföriig till den kategori intagna som avses i 7 S tredje stycket. Regeringsrätten konstate­rade atl den intagne var starkt belastad i kriminellt hänseende. Efter domar på ungdomsfängelse och fängelse under 1960-talel hade han dömts till in­ternering första gången år 1969. Under verkställigheten av interneringen hade han avvikit vid fem olika tillfällen. Han hade därvid begått nya brott och den ådömda inlerneringspåföljden hade genom olika domar förklarats skola avse även de nya brotten. Den brottslighet som den intagne gjort sig skyldig till avsåg bl. a. urkundsförfalskning, tillgrepp av fortskaffningsme­del och grova stölder, i några fall medelst inbrott i bank. Brotten som ofta avsett betydande värde hade i allmänhet förövats tillsammans med två el­ler flera andra personer. Regeringsrätten anförde atl faslän det måste befa­ras att den intagne var särskilt benägen atl avvika och fortsätta en brottslig verksamhei, som är av omfattande och svårartad karaktär, så kunde dock med hänsyn till innehållet i förarbetena lill KvaL hans brottslighet inte be­dömas vara av den särskilda beskaffenhet som åsyftas i 7 § tredje stycket. Regeringsrätten torde därmed ha åsyftat all hans brottslighet som saknade internationell anknyining och inte heller avsåg narkotika inte kunde be­tecknas som varande av '"särskilt allvarlig karaktär".

De nuvarande bestämmelserna om placering i sluten anstalt, avskildhet och permission beträffande intagen som avses med 7 § tredje stycket grundar sig pä vissa riktlinjer som drogs upp i en år 1972 framlagd och av riksdagen godkänd proposition med förslag till vissa åtgärder mot narkoti­kamissbruket m. m. (prop. 1972:67). Propositionen innebar att lagöverträ­dare med strafftider på lägst två år som ägnat sig åt organiserad eller syste­matisk kriminell verksamhet och beträffande vilka samhälleliga stödåtgär­der kan förväntas sakna effekt inte skulle beviljas permission eller få för­månen av vård i öppen anstalt i samma omfattning som dittills. Bakgmnden till förslaget var det stigande antalet rymningar under pågående verkställig­het i eller utan samband med permissioner som företagits av personer -ofta ulan fasl anknyining lill Sverige - vilka dömts till långvariga frihets­straff, i många fall för grova narkotikabrott. Som grund för särbehandling­en av denna grupp intagna anfördes i propositionen bl. a. följande.

Det gäller en gmpp av brottslingar som i många avseenden skiljer sig från majoriteten av dem som vi återfinner på våra fångvårdsanstalter. Det

Prop. 1978/79:62

68

är personer som vid planeringen av sin brottsliga verksamhei noga kalkyle­rar med såväl riskerna för upptäckt som möjligheterna att genom avvikan­de undandra sig verkställigheten av det frihetsberövande som väntar om de blir upptäckta. Många är till skillnad från det övriga brottslingsklientelet inte åtkomliga för en aktiv kriminalvård, baserad på sociala stödåtgärder m.m. Med hänsyn till deras bestämda attityd till fortsatt brottslig verksam­het är förutsättningama för en positiv påverkan genom skilda kriminal­vårdsåtgärder i dessa fall över huvud taget ytterst begränsade. Del är där­för från kriminalpolitiska synpunkter i allmänhet av mindre betydelse om de kommer i åtnjutande av vård i öppen anstalt, permissioner och tidig vill­korlig frigivning i samma utsträckning som anses bör vara normalt. Ett vä­sentligt syfte med att döma dessa personer till långvariga frihetsberövan­den måste därför vara - förutom att tillgodose allmänpreventiva hänsyn -all för avsevärd lid hindra dem att fortsätla sin brottsliga verksamhet. Fri­helsberövandet måsle med andra ord i första hand få karaktären av en skyddsåtgärd.

Som konstaterats ovan under 3.1 betyder den brottslighet som begås i samband med permissioner och rymningar myckel litet för den totala broilsnivån. För en speciell brottstyp är betydelsen dock större, nämligen väpnade rån mot post- och bankkontor. Andelen sådana brott i hela landet som begicks av permittenter och rymlingar från kriminalvårdens anstalter under år 1976 torde utgöra 16-20%. Av de staustiska undersökningar som ulförts inom kriminalvårdsstyrelsen framgår att intagna som dömts tili långvariga frihetsberövanden inte sällan missbmkat förmånen av permis­sion genom att avvika och begå nya allvarliga brott.

Enligt arbetsgruppens mening har bestämmelsen i 7 § tredje stycket i praxis erhållil ett väl snävt tillämpningsområde. Avsikten torde inte i 1972 års proposition och inte heller vid KvaL: s tillkomst ha varil att bestäm­melsen enbart skulle avse brottslingar med internationell anknytning och narkolikabrottslingar. Del finns inom kriminalvården en mindre gmpp in­tagna som i samband med rymningar och avvikanden under permissioner i mycket stor omfattning gör sig skyldiga till allvarlig brottslighet, som inte avser narkotika och som saknar internationell anknytning. Det rör sig of­tast om intagna som i princip kontinueriigt är föremål för anstaltsvård. Delta speciella brottsfixerade klientel kan inte bedömas vara åtkomligt för en aktiv kriminalvård eller för sociala stödåtgärder. Beträffande åtskilli­ga i den nu nämnda gmppen är förhållandena sådana att det enligt arbets­gruppens mening är nödvändigt atl möjligheter tillskapas för att i möjligas­te mån effektivt hindra dem från atl under den tid de avtjänar frihetsstraff begå nya brott. Behandlingen av den intagne måste i dessa fall vika för samhällets behov av skydd. Dessa uttalanden kan inte anses strida mot tankegångarna bakom 1973 års kriminalvårdsreform,

Arbelsgruppen anser att bestämmelsen i 7 § tredje stycket bör utvidgas till att kunna omfatta även intagna som ägnat sig åt organiserad eller syste­matisk kriminell verksamhet av särskilt samhällsfarlig art och detta även om deras brottslighet saknar intemalionell anknytning. Arbetsgruppen

Prop. 1978/79:62

69

föreslår att bestämmelsen i 7 § tredje stycket första punkten ändras så atl intagen som dömts till fängelse i lägst två år eller till internering med en minsta lid av två år eller mer skall placeras i sluten anstalt, om det kan be­faras att han är särskilt benägen att avvika och fortsätta en brottslig verk­samhet, vilken på grund av omfattning och inriktning är av särskilt allvarlig karaktär. Främst avses, såsom hittills, personer som ägnat sig åt grov nar­kotikabrottslighet eller brott med internationell anknytning. Trots att lag­rummet även i fortsättningen bör lillämpas med stor försiktighet bör emel­lertid även lagöverträdare som ägnat sig åt annan brottslighet av särskilt allvariig karaklär och därigenom visat likgiltighet för annans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet kunna omfattas av bestämmelsen. Såsom ex­empel på avsedd brottslighet kan nämnas väpnade bank- eller postrån saml annan förmögenhetsbrottslighel vid vilken gärningsmannen visal hänsyns­löshet genom att t.ex. använda sprängmedel. Hänsynslösheten kan även manifesteras i en långvarig och mycket frekvent kriminalitet av allvarlig beskaffenhet genom vilken den intagne visal sig oemottaglig för påverkan att upphöra med sin brottslighet.

Det bör framhållas att prövningen huruvida en intagen skall hänföras till den kategori brottslingar som avses i 7 § tredje stycket liksom hittills förut­sätter en noggrann individuell bedömning av samtliga de faktorer som en­ligt bestämmelsen inverkar på frågan. Det skall således föreligga en klart uttalad risk för atl den intagne skall avvika och dessutom för all han skall fortsätta en brottslig verksamhet av särskilt allvarlig karaktär. Denna be­dömning får främst göras utifrån tidigare erfarenheter av den intagnes upp­förande inom kriminalvården. Åven för intagna som undergår sitt försia frihetsstraff kan dock situationen, med hänsyn lill straffets längd och den intagnes särskilda förhällanden, vara sådan att bestämmelsen undantags­vis kan bli tillämplig.

Såsom ovan nämnls hör intagna som avses i 7 § tredje stycket i dess nu­varande lydelse som regel lill det klientel som enligt kriminalvårdsnämn­dens praxis inte kan påräkna villkorlig frigivning efter atl ha avtjänat halva strafftiden. Denna praxis gmndar sig på ett uttalande i propositionen 1972:67 där föredragande statsrådet fann det angelägel att möjligheterna till frigivning efter halva verkställighetsuden tillämpas med största åter­hållsamhet i fråga om lagöverträdare som undergår långvariga fängelse­straff för grov narkotikabrottslighet eller i övrigi för grova brott som ulgör led i en yrkesmässig eller på annal sätt i organiserade former bedriven kri­minell verksamhet. Det poängterades att detla särskilt gällde lagöverträda­re som saknar fast anknytning till Sverige.

Arbetsgmppen har i det föregående givit uttryck för en vårdpessimism beiräffande det brottsintensiva klientel som ägnar sig ål brottslighet av sär­skilt allvarlig natur och förordat att samhällsskyddet här skall komma i första rummet. Risken för fortsalt brottslig verksamhet är för detla klientel särskilt stor. Det ligger nära till hands att som en konsekvens av denna in-

6   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 62

Prop. 1978/79:62

70

ställning förorda alt detta klientel inte heller skall komma i åtnjutande av förmånen av halvtidsfrigivning.

Genom atl knyta kriminalvårdsnämndens praxis i ärenden om villkorlig frigivning så nära som möjligt till bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL når man också en i och för sig önskvärd klarhet i påföljdssyslemet. Det för­tjänar emellertid att påpekas att fullständig överensstämmelse inte är möj­lig att nå. Bl. a. saknar rymningsrisken all betydelse vid prövning av fråga om villkorlig frigivning men spelar en avgörande roll vid klassificeringen enligt 7 § tredje stycket KvaL.

Frågan om frigivningsinstitutets utformning är f.n. under diskussion. Brottsförebyggande rådets kriminalpolitiska arbetsgmpp har i november 1977 publicerat en rapport om vårt påföljdssystems framtida utformning (Nytt straffsystem - idéer och förslag. Brottsförebyggande rådets rapport 1977:7). Frigivningsinstitulet behandlas också inom nordiska straffrätts-kommittén med sikte på att söka få till stånd enhetliga regler i de nordiska länderna beträffande villkorlig frigivning. Arbetet är långt framskridet och ett betänkande kan väntas under år 1979.

Med hänsyn lill del arbete som sålunda pågår och som syftar till att öka tillämpningen av halvtidsfrigivning stannar arbetsgmppen för att förorda att kriminalvårdsnämndens praxis inte nu skall påverkas av den föreslagna utvidgningen av tillämpningsområdet för 7 § tredje stycket KvaL. När ställning tas lill brottsförebyggande rådels och nordiska straffrättskom-mitléns förslag beträffande villkorlig frigivning finns det anledning att på nytt ta upp frågan om en samordning av kriminalvårdsnämndens praxis och 7 § tredje stycket KvaL och därvid överväga om den nuvarande särbe­handlingen hos kriminalvårdsnämnden av vissa intagna skall läggas fast i lag.

4.3 Tillämpningen av permissionsbestämmelserna m.m.

Kriminalvårdens permissionssystem har kritiserats mer eller mindre häftigt alltsedan 1973 års kriminalvårdsreform trädde i kraft. För att per­missionerna skall fylla sin funktion i strävandena att anpassa de intagna till samhället och atl molverka allvarliga skadeverkningar av frihetsberövan­den kan man visserligen inte inskränka dem till enbart fall där risken för missbruk är obefintlig. Det ligger i sakens natur att man för att nå resultat även i svåra fall måsle la en viss risk för bakslag i samband med permis­sion. Många av de intagna har exempelvis alkoholproblem och det är inte ägnat alt förvåna alt några av dem återvänder alkoholpåverkade efter per­mission. Det förtjänar att understrykas att många av de registrerade per­missionsmissbruken är av denna eller liknande jämförelsevis lindrig natur. Men del måsle samtidigt konstateras alt det förhållandet att permissioner i inte obetydlig omfattning direkt används för kriminell verksamhet inte kan

Prop. 1978/79:62

71

anses tillfredsställande frän samhällets synpunkt. Det mäste således enligt arbetsgruppens mening konstateras aU den inledningsvis nämnda kriuken mol permissionssystemel har vissl fog för sig.

Arbelsgruppen har i det föregående föreslagit en justering av 32 S KvaL. Därigenom skapas enligt arbelsgmppens mening bätire möjligheter än f. n. till en lämplig avvägning mellan önskemålen att anpassa de intagna till samhället och samhällets behov av skydd mol broUslighel. Därutöver fordras emellertid vissa ytteriigare åtgärder. Det arbetsmaterial som ar­betsgmppen haft som grund för sitt arbete har pekat på vissa brister i den praktiska tillämpningen av permissionsbestämmelserna. Arbelsgruppen kommer i det följande att lägga fram vissa förslag för atl få en bättre ord­ning till stånd.

4.3.1 Kvalifikationstider för regelbunden permission

De närmare bestämmelserna om kvalifikationstider för regelbunden per­mission finns i 109-112 §§ vårdcirkulärel. Kvalifikationstiden för erhål­lande av permission är vid lokalanstall och öppen riksanstalt fyra månader och vid sluten riksanstalt sex månader. För den som dömts till ungdoms­fängelse gäller en kvalifikationstid på tre månader. Ny permission bör be­viljas efter två månader från den senaste permissionens början. Enbart på gmnd av rymning eller permissionsmissbmk får intagen inte vägras ny per­mission under längre lid från återkomsten till anstalt än som motsvarar kvalifikationstiden för första permission.

Dessa regler tillämpas i prakiiken högsl varierande. Arbelsgruppen an­ser att kvalifikationstiderna striktare bör iakttas. Regelbunden permission bör i princip inte beviljas förrän kvalifikationstiden gått ut. Det kan emel­lertid övervägas om inte tiderna i vissa fall är onödigt långa. Det stora fler­talet intagna vid lokalanstalt och öppen riksanslall borde kunna beviljas re­gelbunden permission efter tre månader. För de slutna riksanstallemas del synes skäl inte föreligga för någon ändring av gällande kvalifikationstider. Vidare kan övervägas om inte vid lokalanstall och öppen riksanstalt regel­bunden permission borde kunna beviljas en gång per månad. Den väsentli­gaste bristen i efterlevnaden av reglema om kvalifikationslid är att efter missbruk av permission ny permission i många fall erhålls mycket snabbt. En misskött permission synes ofta inte innebära någon som helst konse­kvens för den intagne. Enligt arbelsgmppens åsikt är det av stor betydelse för upprätthållandet av ett permissionssystem med ofta återkommande permissioner atl misskötsamhet beivras. Risk föreligger annars för åtgär­der som går ut över de intagna som är skötsamma och som utnyttjar sina permissioner på avsetl vis. Om en permission missbrukats i icke ringa grad bör detta få till följd att kommande permissioner senareläggs. Detta gäller om inte missbruket är av så allvariig art att regelbunden permission enligt 32 § KvaL helt bör förvägras den intagne. Om så inte är fallet bör besked lämnas den intagne att han under viss tid, normalf ej understigande kvalifi-

Prop. 1978/79:62

72

kalionstiden för första permission, inte kan påräkna regelbunden korltids­permission. Beträffande det klientel med en verkställighetstid av två år el­ler mer som kriminalvårdsstyrelsen beslutar om kortlidspermission för, bör de nu nämnda kvalifikationstiderna för erhållande av permission - om än efter en individuell prövning i varje enskilt fall - ställas i lämplig rela­tion lill verkställighetens längd. Ringa missbruk, såsom för sen ankomst med någon limmes lid, bör inte föranleda någon mera ingripande åtgärd med mindre del upprepas.

4.3.2 Särskilda permissioner

Såsom berörts ovan under 4.1 beviljas särskilda permissioner i stor om­fattning. Arbetsgruppen har fått intrycket atl särskilda permissioner ofta beviljas slentrianmässigt och utan närmare undersökning av syftet med dem eller möjligheten atl i stället avvakta nästa regelbundna permission. Arbetsgmppen finner det angeläget all närmare anvisningar för särskilda permissioner utfärdas. I anvisningarna bör mer detaljerat anges under vil­ka förhållanden särskilda permissioner får beviljas samt råd ges för hur onödiga särskilda permissioner kan undvikas genom att ändamålet med permissionerna tillgodoses på annat sätt. Många av de angelägenheter för vilka särskild permission nu beviljas torde kunna klaras upp genom kon­takter per telefon, hjälp av anhöriga eller sociala myndigheter eller i sam­band med regelbundna permissioner.

4.3.3 Förberedelse ar permissioner

Genom all permissioner ordentligt förbereds minskar risken för miss­bmk. Att i detalj förbereda samtliga permissioner är dock varken nödvän­digt eller möjligt. Ju svårare personlig och social situation den intagne har desto väsentligare är dock förberedelsearbetet. Della gäller främsi då en intagen första gången erhåller permission samt vid särskild permission för den som ej erhåller regelbunden sådan. Den intagne måsle ha såväl lämplig bostad atl vistas i under permissionen som tillräckliga medel för sill uppe­hälle. Kontakt bör vid förberedelsearbetet tas med frivårdsorganisationen och även med, vid behov, sociala myndigheter. Även i denna fråga fordras närmare praktiska anvisningar. Arbetsgruppen vill som sin mening uttala att det synes lämpligt atl ålägga regionchefen att i samband med faststäl­lande av behandlingsplanen - av vilken permissionerna ulgör en viktig del - också ta ställning till tidpunkten och sätiet för genomförandet av den första permissionen beträffande intagna som tillhör del s. k. normalklienie­let, dvs. iniagna som undergår fängelse i mer än fyra månader men högsl ett år. Planeringen bör därvid ske i nära samarbete med vederbörande fri­vårdstjänstemän och eventuell övervakare liksom med den intagnes anhö­riga. Regionchefen bör vidare genom kontinueriig inspektionsverksamhet eller på annat lämpligt sätt förvissa sig om att följande permissioner ges i

Prop. 1978/79:62

73

överensstämmelse med gällande regler och i enlighet med upprättad be­handlingsplan.

4.3.4

Bevakade och beledsagade permissioner Kriminalvårdsstyrelsens nuvarande anvisningar för bevakade och be­ledsagade permissioner återfinns i mndskrivelse 75/1976. I rundskrivelsen ges vissa knapphändiga direktiv för beviljande och genomförande av såda­na permissioner (se ovan under 2.2.1). Av rundsknvelsen framgår att de­taljerade anvisningar rörande bevakade och beledsagade permissioner är under utarbetande inom kriminalvårdsstyrelsen. Justitieombudsmannen har i senaste ämbetsberältelsen (Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 1977/78 s. 172 ff och 182 fO riktat kritik mot planeringen och genomföran­del av bevakade permissioner. Otvivelaktigt är de anvisningar som nu finns otillräckliga såväl vad gäller förberedelsen av permissioner av detta slag som genomförandet av dem. Arbetsgruppen finner angeläget all mer detaljerade anvisningar snarast utfärdas.

4.3.5

Beslutanderätten beträffande permissioner

Beslul i fråga om korltidspermission beträffande intagen i lokalanstalt meddelas av regionchef eller efter hans bemyndigande av styresman för anstalt. Sådant bemyndigande lill styresman lämnas vanligtvis. Om den in­tagne gjort sig skyldig lill permissionsmissbmk, kvarligger beslutanderät­ten hos styresmannen i en del regioner under det att i andra beslutanderät­ten återgår till regionchefen. Beträffande den som dömts till fängelse i lägst två år eller lill internering med en minsta tid av två år och är intagen i slu­ten anstalt beslutar kriminalvårdsstyrelsen om kortlidspermission. I de fall kriminalvårdsstyrelsen finner lämpligt kan dock beslul som nu sagts dele­geras lill regionchef eller styresman för riksanstalt. Delegationsbeslutet upphör dock och beslutanderätten återgår automatiskt till styrelsen, om den intagne gör sig skyldig till permissionsmissbruk som inte är ringa eller rymmer från anstalt (mndskrivelse 95/1974). Ett motsvarande förfarande beiräffande beslut om kortlidspermissioner vid lokalansialter skulle inne­bära vissa fördelar. De intagna skulle troligen uppfatta en återgång av be­slutanderätten som en sanktion i sig. Styresmännens arbete skulle under­lättas, om de kunde hänvisa iniagna som missbrukat permission till att be­slut om ny permission fattas av regionchefen. Regionchefen skulle kunna verka för att en enhetligare praxis kommer till stånd inom regionen och för all kvalifikationstiderna för erhållande av ny permission efter missbruk iakttas. Regionchefen skulle också få en bättre information om vilka an­stalter inom regionen som har speciella problem med permissionsmiss­bruk. Arbetsgmppen anser alt en föreskrift, som innebär atl ell bemyndi­gande av regionchefen till styresman att fatta beslut om korttidspermission automatiskt återgår, om den intagne gör sig skyldig till permissionsmiss-

Prop. 1978/79:62

74

bmk som inte är ringa eller till rymning, bör övervägas av kriminalvårds­styrelsen.

Beslut om korttidspermission för intagen i riksanslall meddelas, med det undantag som ovan nämnts, av styresmannen. En bestämmelse som inne­bär atl sådant beslut efter missbmk överflyttas på kriminalvårdsstyrelsen anser arbetsgruppen i och för sig kunna innebära fördelar av det slag som nyss anförts beträffande förhållandena vid lokalanslallema. Ett sådant för­farande skulle dock bli för administrativt lungroit för atl i prakiiken kunna fungera väl. Arbelsgruppen vill dock mol bakgmnd av sina iakttagelser be­träffande tillämpningen av nu gällande bestämmelser framhålla del ange­lägna i att kriminalvårdsstyrelsen genom inspektioner och på annat sätt fortlöpande kontrollerar atl de gällande reglerna för permission efterlevs och detta på såväl anstalts- som regionnivå. Arbetsgmppen fömtsätter att frågor om resurser och organisation för kriminalvårdsstyrelsens inspek­tionsverksamhet blir föremål för övervägande inom utredningen (Ju 1976:06) om kriminalvårdsstyrelsens organisation, m. m.

4.4 Samarbetet mellan kriminalvården och polisen

Till arbetsgruppen har såväl från kriminalvårdens sida som från polisens sida framhållits att samarbetet dem emellan i vissa avseenden inte fungerar helt tillfredsställande. Från kriminalvården har således pekats på att man ofta inte erhållil besked om brott som intagna gjort sig skyldiga till under permission. Det anges vidare att polisen i regel inte utreder sådan brottslig­het utan enbart sänder den intagne åter till anstalten. Polisen har anförl att den många gånger inte, och i vart fall nästan regelmässigt för sent, får be­sked om när permission beviljas intagna som gjort sig skyldiga till grov brottslighet.

1 författning fmns, med undantag för allmänna uttalanden i 4 § allmänna verksstadgan (1965:600) och 3 § polisinstmktionen (1972:511), inte några föreskrifter om samarbetet mellan kriminalvården och polisen. Däremot finns i kriminalvårdsstyrelsens anvisningscirkulär en skyldighet för styres­man vid kriminalvårdsansialt all i begränsad omfattning underrätta polis­myndighet om intagens permission (35 § anvisningscirkuläret). Således skall genom styresmannens försorg underrättelse om permissionen lämnas till polismyndigheten på den ort där den permitlerade huvudsakligen skall vistas under permissionen. Sådan underrättelse skall alltid lämnas vid fri­givningspermission för den som vistas i anstalt för att undergå ungdoms­fängelse eller internering samt vid kortlidspermission för den som vistas i anstalt för atl undergå internering och är dömd för brott mot annans per­sonliga säkerhet, I 37 § anvisningscirkuläret föreskrivs dessutom att sty­resmannen, om permittenl uteblivit efter permission, skall ombesörja att närmaste lokala polismyndighet omedelbart underrättas per telefon.

Det kan vidare nämnas att en rekommendation om visst samarbete med

Prop. 1978/79: 62

75

polismyndighet vid bevakade och beledsagade permissioner finns i krimi­nalvårdsstyrelsens rundskrivelse 75/1976, Samarbetet syfiar till atl onödig-göra särskild permission genom all permissionsändamålet tillgodoses på annat sätl. Kriminalvårdsmyndigheterna kan exempelvis påkalla polisens hjälp för kontroll av om ett påstått inbrott i en intagens lägenhet verkligen har ägt rum. Ett annal syfte med samarbetet är atl kriminalvårdsmyndighe­terna med polisens hjälp skall få upplysningar rörande den tänkta permis­sionsplatsen för att därigenom undvika att permissionen sker till en s. k. knarkarkvart eller annan plats som för polisen är känd som tillhåll för ell kriminellt klientel.

Frågan om rutiner för och omfattningen av en rapportering av permissio­ner till polismyndighet inom ramen för Rl-systemet är föremål för över­läggningar mellan kriminalvårdsstyrelsen och rikspolisstyrelsen. Enligt ett förslag som föreligger skall uppgifter om samtliga permissioner databe­handlas. Sedanden 11 januari 1977 sker databehandling av frigivningsper­missioner, iransportpermissioner, uteblivanden efter permission saml av-bmtna frigivningspermissioner. F. n. sker således ingen maskinell bearbet­ning av uppgifter om korttidspermissioner. När systemet är utbyggt avses den lokala polismyndigheten i vissa fall, beroende på vilken typ av brotts­lighet den intagne gjort sig skyldig till, få direkt rapport om permissioner.

Rikspolisstyrelsen har i en enkät till landets samtliga polisstyrelser ställt vissa frågor angående samarbetet mellan kriminalvården och polisen i samband med permissioner. Svar på enkäten har inkommit från landets samtliga 118 polisdistrikt. Av svaren framgår bl, a, följande, I 9 polisdi­strikt har det under år 1976 förekommii att kriminalvårdsmyndighet in­hämtat yttrande från polisen innan permission har beviljats intagen. Frå­gan hur många meddelanden enligt 35 § anvisningscirkuläret som under november månad 1976 inkom till distriktet lämnades obesvarad av 92 di­strikt. Delta troligtvis beroende på att meddelandena i de flesta distrikt in­te arkiveras för sig utan läggs i personakterna och således är svåra att få fram. 24 distrikt uppgav atl meddelanden inkommit. Stockholms polisdi­strikt hade erhållit 20 meddelanden och de övriga ett varierande antal un­der 10 stycken. 36 meddelanden (för Stockholms distrikt 10) hade inkom­mit före permissionens början. En tendens synes vara att meddelandena inkommer först samma dag permissionen skall påbörjas eller efter permis­sionens början. 57 distrikt uppgav alt utredning inte sker om avvikna per­millenters förehavanden under den tid de hållit sig undan. I 8 distrikt sker sådan utredning alltid, medan 51 distrikt uppgav att utredning verkställs endast i vissa fall, och då främsi när misstanke om brott föreligger. 84 di­strikt meddelar alltid vederbörande kriminalvårdsmyndighet när misstan­ke föreligger atl permittenl gjort sig skyldig till brott. 8 distrikt gör det ald­rig medan 23 distrikt gör det i vissa fall, enligt svaren vid "anhållande" el­ler "gmndad misstanke om brott". På fråga vilken åtgärd som vidtas när en påträffad permittenl brutit mot en med permissionen förknippad före-

Prop. 1978/79:62

76

skrift (exempelvis angående vistelseort) uppgav 83 distrikt att kriminal­vårdsanstalten underrättas. 7 distrikt vidtar ingen åtgärd medan 23 distrikt uppgav atl problemet inte varit aktuellt. 21 distrikt anser atl samarbetet mellan kriminalvårdsmyndighet och polismyndighet fungerar mycket bra. 68 distrikt atl del är bra/tillfredsställande. 12 anser det vara dåligt och 3 mycket dåligt. 10 disiriki har uppgivit atl samarbete ej förekommer.

Avsikten med underrättelse enligt 35 § anvisningscirkuläret är atl poli­sen skall vara förberedd på att något kan komma att inträffa. Vid en förfrå­gan från kriminalvårdsstyrelsen till ett antal kriminalvårdsanstalter om hur 35 S anvisningscirkuläret lillämpas har betydande brister framkommit. På flera anstalter förefaller det som man närmast helt underlåter den rapporte­ring som är föreskriven. Även i de fall rapportering sker i viss utsträck­ning, händer del inie sällan atl sådan underlåts, om de första permissioner­na utfaller väl. De anställer som har del mest brollsbelastade klientelet är å andra sidan de som i störst ulsiräckning fullgör sin rapporteringsskyldig­het. Från anstaltshåll har framförts alt det ofta verkar som om polismyn­digheten inte har något intresse av den rapportering som sker.

Del är enligt arbetsgruppens mening uppenbart att samarbetet mellan kriminalvården och polisen inte är helt tillfredsställande. Samarbetet bör väsentligt utökas och fasta mliner för det tillskapas. Samarbetet synes brista inte enbarl i de delar del berör permissioner från kriminalvårdsan­slalterna utan även på andra områden. Frågan i sin helhet torde närmare få övervägas vid överläggningar mellan kriminalvårdsstyrelsen och rikspolis­styrelsen. Vid dessa överläggningar får man undersöka vilken information som behövs och hur denna skall förmedlas för att effektivt kunna använ­das. Härvid bör även polisens funktion vjd bevakade och beledsagade per­missioner övervägas.

Arbelsgruppen vill i det följande rikta uppmärksamheten på vissa åtgär­der som snarast bör kunna vidlas och som har direkt samband med per­missionsinstitutet.

Från kriminalvårdens sida bör man, i avvaktan på att ett maskinellt rap­porteringssystem inom ramen för Rl-systemet kan tas i bmk, se Ull att 35 S anvisningscirkuläret iakttas. Det är därvid angeläget att meddelande läm­nas i god tid innan permission påbörjas. Om liden är knapp bör utöver skriftligt meddelande även ett muntligt besked lämnas. Den obligatoriska rapportskyldigheten bör utvidgas till att omfatta permissioner för intagna som ådömts frihetsberövande påföljd och som gjort sig skyldiga till grov narkotikabrottslighet eller grov våldsbrottslighet eller förmögenhetsbrotts­lighel av särskilt allvariigt slag, såsom organiserad seriebrotlslighet, bank-eller postrån eller bankboxsprängningar. Det är dock väsentligt att rap­portskyldigheten inte blir för omfattande utan läggs på en nivå som är praktiskt hanterlig.

Från polisens sida bör rapportering alltid ske till vederbörande kriminal­vårdsanstalt i de fall då en permittenl misstänks för nya brott. Rapporte-

Prop. 1978/79:62

77

ringen som kan ske muntligen bör snarast följas av den skriftliga dokumen­tation som polismyndigheten anser sig kunna överlämna.

Vid varje polismyndighet och kriminalvårdsansialt bör kontaktman ut­ses för att handha den rapportering som är föreskriven och för att i övrigt lämna erforderlig information av betydelse för beslut om eller genomföran­de av permission. Även när den maskinella rapporteringen via data är ut­byggd, kvarstår ett behov av munflig rapportering av permissioner i alla de fall permissionsbeslut meddelas i ett sent skede.

Ett problem som får särskild aktualitet genom den av arbetsgruppen fö­reslagna ändringen i 32 § KvaL är i vilken omfattning polisen skall utreda brott begångna av permittenter. I dag är förhållandet det atl sådana brott ofta inte blir föremål för utredning, om ej permitienien tagils på bar gär­ning eller erkänner brottet. Anledningen härtill är följande. Polisen har inte resurser alt utreda alla brott. En prioritering måsle därför göras. Inom po­lisen har man den uppfattningen atl brott begångna under permission många gånger inte medför någon ytterligare påföljd för permittenten. Av denna anledning underiåter man i tveksamma fall att starta en vidlyftig ut­redning. Brottets svårhetsgrad har naturligtvis betydelse vid denna bedöm­ning. Den angivna ordningen är otillfredsställande av flera anledningar. Arbetsgruppen vill endast betona den som har betydelse för 32 § KvaL i den föreslagna lydelsen. För att kriminalvårdsmyndigheten skall kunna gö­ra en riktig och från rättssäkerhetssynpunkt godtagbar bedömning av faran för fortsatt brottslig verksamhet är den i behov av så fullständig informa­tion som möjligt beiräffande brott begångna under permissioner. Såsom anförts ovan under 4.1 blir den väsentligaste faktorn vid bedömningen av faran för fortsatt brottslig verksamhet utfallet av tidigare permissioner som den intagne beviljats. Har han missbmkat dessa genom att begå nya brott medför del att faran för att han skall göra sig skyldig till fortsalt brottslig-hel under permissioner framstår som mer påtaglig. Den som prövar per­missionsfrågan måste dock ha något mer än vaga misstankar om att brott har begåtts att grunda ett beslut om att vägra permission på. Önskvärt är naluriigtvis att brott begångna under permissioner utreds på ett sådant sätt au skuldfrågan blir helt klarlagd. Men även om brottsutredningen inte görs fullständig torde det dock vara av stort värde för kriminalvårdsmyndighe­ten atl den som underlag för sitt agerande får ett så fylligt utredningsmate­rial som möjligt. Flera rätt väl gmndade misstankar om brottslig verksam­het under permission bör kunna vara tillräckligt för att kriminalvårdsmyn­digheten skall kunna fatta ett från rättssäkerhetssynpunkt godtagbart be­slut om avslag på en permissionsansökan. Kontakt bör i tveksamma fall tas mellan polis och kriminalvård innan en brottsutredning läggs ner. öm ett brott begånget under permission utreds på ett sådant sätt att kriminal­vårdsmyndigheten erhåller ett godtagbart beslutsunderiag, torde detta också innebära en viss arbetslättnad i framtiden för polisen genom att den intagne under viss tid inte erhåller permission. Arbetsgmppen vill med

7   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 62

Prop. 1978/79:62

78

hänsyn till del anförda starkt betona önskvärdheten av alt brott begångna under permissioner blir föremål för polisutredning i större omfattning än som f. n. är fallet.

Prop. 1978/79: 62

9

Bilaga 2

1    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1974: 203) om kriminalvård i an­stalt

dels au 7 och 32 §§ skall ha nedan angivna lydelse,

dels all i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 9 a, 9 b, 9 c och 9 d S§, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

7 §

Vid fördelning av de intagna mellan öppna och slutna anstalter iakttages följande.

Inlagen bör placeras i öppen anstalt, om icke annan placering är påkal­lad med hänsyn till föreliggande fara för aU han avviker eller eljest av sä­kerhetsskäl eller med hänsyn till att möjlighet bör beredas honom till så­dant arbete eller sådan undervisning, utbildning eller särskild behandling som icke lämpligen kan anordnas i öppen anstalt.

Den som dömts till fängelse i

Den som dömts till fängelse i

lägst två år eller till internering med

lägst två år eller till internering med

en minsta tid av två år eller mer

en minsta lid av två år eller mer

skall placeras i sluten anstalt, om

skall placeras i sluten anstalt, om

del med hänsyn till att han saknar

det kan befaras att han är särskilt

fast anknytning till riket eller eljest

benägen att avvika och fortsätta en

kan befaras att han är särskilt bena-

brottslig verksamhei, vilken på

gen att avvika och fortsätla en

grund av omfattning och inriktning

brottslig verksamhet, vilken på

är av särskilt allvariig karaktär,

grund av omfattning och inriktning

Vad som sagls nu gäller dock ej om

är av särskilt allvarlig karaktär.

annan placering kräves för en ända-

Vad som sagts nu gäller dock ej om

målsenlig förberedelse av föreslå-

annan placering kräves fören ända-

ende frigivning eller överföring till

målsenlig förberedelse av förestå-

vård utom anstalt eller eljest syn-

ende frigivning eller överföring till

nerliga skäl föreligger för placering

vård utom anstalt eller eljest syn-

i öppen anstalt,

neriiga skäl föreligger för placering

i öppen anstalt.

9 a §

Om det inte är uppenbart obe­hövligt, skaU den som intages 1 kri­minalvårdsanstalt vid ankomsten till anstalten kroppsvisiieras för ef­tersökande av föremål som han ej får inneha enUgt denna lag eller be­stämmelse som har meddelats med stöd av lagen. Efter ankomsten får

Prop. 1978/79:62

80

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

intagen kroppsvisiieras för eftersö­kande av föremål som nyss sagts endast när

1.

anledning förekommer att så­dant föremål skaU anträffas på ho­nom,

2.

det sker i anslutning till större undersökning som av säkerhetsskäl görs av utrymmen inom anstaUen och den intagne har eller har haft särskild anknytning till utrymme som berörs av undersökningen,

3.

den intagne skall mottaga eller har haft obevakat besök, eller

4.

den intagne efter vistelse utan­för anstalten kommer åter till den­na.

Vad som har sagts i första styc­ket utgör ej hinder mot att i annat faU företaga sådan ytlig kroppsvisi­lation som bedöms nödvändig av säkerhetsskäl och som endasl av­ser kontroll av eventuellt innehav av vapen eller annat farUgt före­mål.

9 b §

Intagen får kroppsbeslktigas när anledning förekommer att föremål som han ej får inneha enUgt denna lag eller bestämmelse som har meddelats med stöd av lagen skall anträffas på honom.

Om det år oundgängligen påkal­lat med hänsyn tiU ordningen och säkerheten i anstalten, kan före­skrivas all intagen i sluten anstalt får kroppsbeslktigas även ifall som anges 19 a § första stycket 2 -4.

9 c §

Kroppsvisitalion eller kroppsbe­siktning får inte göras mer ingåen­de än vad som är nödvändigt med hånsyn till ändamålet med åtgär­den. AU den hånsyn som omstän­digheterna medger skaU iakttagas. Om möjUgt skaU vittne närvara.

Föremål som intagen ej får inne­ha enUgt denna lag eller bestäm-

Prop. 1978/79:62

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

melse som har meddelats med stöd av lagen skaU omhändertagas och förvaras för hans räkning.

9 d §

Intagen som kan misslänkas va­ra påverkad av narkotika får före­läggas att lämna urinprov.

Ifråga om anslaU på vilken före­trädesvis har placerats intagna med ingen eUer ringa erfarenhel av narkotika kan föreskrivas att inta­gen får föreläggas att lämna urin­prov även i annat faU ån som avses i första stycket.

32 

§

För att underlätta anpassningen i samhället kan intagen beviljas till­stånd atl lämna anstalten för viss kort tid (korttidspermission), om ej avsevärd fara för missbmk förelig­ger. Kortlidspermission får också ges, om annan särskild anledning föreligger därtill.

För all underlätta anpassningen i samhället kan intagen beviljas till­stånd att lämna anstalten för viss kort tid (korttidspermission), om ej påtagUg fara för fortsatt brottsUg verksamhet eller avsevärd fara för annat missbruk föreligger. Kort­tidspermission får också ges, om annan särskild anledning föreligger därtill.

Intagen som avses i 7 § tredje stycket och på skäl som där anges är place­rad i sluten anstalt får beviljas korttidspermission endast om synnerliga skäl föreligger därtill.

För kortlidspermission får ställas de villkor som kan anses erforderliga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat. Är noggrann lill­syn behövlig, kan föreskrivas att den intagne under permissionen skall va­ra ställd under bevakning.

Denna lag iräder i kraft den I januari 1979.

2   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m. fl.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m. fl.

dels att 2 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i lagen skall införas två nya paragrafer, 2 a och 2 b §S, av nedan angivna lydelse.

Prop. 1978/79:62

82

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Häktad skall senasi vid ankoms­len lill förvaringslokalen visiteras. Därvid skall iakttagas all den hän­syn som omständigheterna med­ger. Om möjligt skall vittne närva­ra.

Föremål som häktad ej får inne­ha enligt denna lag eller bestäm­melse som har meddelats med stöd av lagen skall omhändertagas och förvaras för hans räkning.

Om del inte är uppenbart ohe-hövUgt. skall häktad senasi vid an­komslen till förvaringslokalen kroppsvisiieras för eftersökande av föremål som han ej får Inneha en­ligt denna lag eller bestämmelse som har meddelats med stöd av la­gen. Efter ankomsten får häktad kroppsvisiieras jör eftersökande av föremål som nyss sagts endast når

1.

anledning förekommer att så­dant jöremål skall anträffas på ho­nom,

2.

det sker 1 anslutning till större undersökning som av säkerhetsskäl görs av utrymmen inom förva­ringslokalen och den intagne har eUer har haft sårskild anknytning till utrymme som berörs av under­sökningen,

3.

den intagne skaU mottaga eller har haft obevakat besök, eller

4.

den intagne efter vistelse utan­för förvaringslokalen kommer åter lill denna.

Vad som har sagts i första styc­ket utgör ej hinder mot alt i annat fall företaga sådan ytlig kroppsvisi­talion som bedöms nödvändig av säkerhetsskäl och som endasl av­ser kontroll av eventuellt innehav av vapen eller annat farligt före­mål.

Häktad får kroppsbeslktigas når anledning förekommer att föremål som han ej får inneha enligt denna lag eller bestämmelse som har meddelats med stöd av lagen skall anträffas på honom.

Om det är oundgängligen påkal­lat med hånsyn lill ordningen och säkerheten inom förvaringslokalen, får häktad kroppsbeslktigas åven 1 fall som avses i 2 § första stycket 2-4.

Prop. l91Sfl9:62

83

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

bS

Kroppsvisitalion eller kroppshe­sikining får inte göras mer ingåen­de än vad som är nödvändigt med hånsyn till ändamålet med åtgär­den. All den hånsyn som omstän­digheterna medger skall iakttagas. Om möjligt skall vittne närvara.

Föremål som häktad ej får inne­ha enligt denna lag eller besläm­melse som har meddelats med stöd av lagen skall omhändertagas och förvaras för hans räkning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1979.

Prop. 1978/79:62

84

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1978-10-31

Närvarande: justitierådet Hesser, regeringsrådet Hamdahl, justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Hessler.

Enligt utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 28 september 1978 har regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt,

2.

lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m. fl.

Förslagen  har inför lagrådet föredragits av  hovrättsassessorn  Axel Lundqvisl och kammaråklagaren Jan[REDACTED_EFTERNAMN]. Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

7 §

Enligt nuvarande lydelse av tredje slyckel i förevarande paragraf skall, med vissa angivna undantag, den som dömts till fängelse i lägst två år eller till internering med en minsta tid av två år eller mer placeras i sluten anstalt om det "med hänsyn till att han saknar fasl anknytning lill rikel eller eljest kan befaras atl han är särskilt benägen atl avvika och fortsätta en brottslig verksamhet, vilken på grund av omfattning och inriktning är av särskilt all­varlig karaktär". Enligt lagens förarbeten avses med bestämmelsen lag­överträdare som har ägnat sig åt organiserad eller systematisk kriminell verksamhei av särskilt samhällsfarlig natur, inte sällan med internationell anknytning. Främst har avsetls personer som har ägnat sig åt grov narkoti-kabrollslighet. Enligt vad som anförs i remissprolokollel och den därtill fo­gade departementspromemorian har bestämmelsen i praxis fått ett väl snävt tillämpningsområde. Behov föreligger därför av en utvidgning av till-lämpningsområdet, så att bestämmelsen kommer att omfatta även intagna, som har ägnat sig ål organiserad eller systematisk kriminell verksamhet av särskilt samhällsfarlig art utan att brottsligheten har internationell anknyt­ning eller avser grova narkotikabrott. 1 detla syfte föreslås, att orden "med hänsyn till atl han saknar fasl anknyining lill rikel eller eljest" får utgå ur lagtexten. Därmed avses bestämmelsen kunna omfatta inte bara personer som begått grova narkotikabrott eller brott med internationell anknyining utan också lagöverträdare som har ägnat sig åt annan brottslighet av sär-

Prop. 1978/79: 62

85

skilt allvarlig karaktär och därigenom visat likgiltighet för annans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet. Som exempel nämns väpnade bank- el­ler postrån saml annan förmögenhetsbrotlslighet vid vilken gärningsman­nen visal hänsynslöshet, t. ex. genom att använda sprängmedel.

Den föreslagna ändringen kan visserligen tänkas medföra en utvidgning av tillämpningsområdet såtillvida, att uppmärksamheten inte längre inrik­tas just på intagna med anknytning till främmande land. Den utformning lagtexten fått enligt förslaget ger emellertid närmast intryck av alt bestäm­melsen avser intagna som genom sitt beteende ådagalagt rymningsbenä-genhei, t.ex. genom tidigare rymningar eller rymningsförsök. Syftet lorde dock vara alt bestämmelsen fortfarande skall ta sikte även på t. ex. sådana intagna som med hänsyn till den typ av brottslighet som ligger dem till last kan antas ha sådana förbindelser att fara föreligger för frilagning eller an­nan medhjälp lill avvikande. För att bestämmelsen skall genom sin lydelse bättre behålla ett sådant vidare tillämpningsområde förordar lagrådet, alt de uteslutna orden får kvarstå och att till dessa görs ett tillägg som anger den åsyftade utvidgningen av bestämmelsens tillämpningsområde. Ett så­dant tillägg lorde böra få ett innehåll som antyder rymningsbenägenhet med hänsyn till arten av den intagnes brottslighet. 1 samband med alt ett sådant tillägg görs synes lämpligt att den i det senare ledet av bestämmel­sen gjorda hänvisningen till den fortsatta brottslighetens omfattning och in­riktning får utgå såsom obehövlig.

I enlighet med det anförda föreslår lagrådet, att bestämmelsen i tredje stycket första meningen får det innehållet att den som dömts till någon av där angivna påföljder skall placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller till arten av hans brottslighet eller eljesl kan befaras alt han är särskilt benägen att avvika och fortsätta en brottslig verksamhet av särskilt allvarlig karaktär.

9 a-9 d§S

1 dessa paragrafer föreslås en lagreglering av kroppsvisitalion och kroppsbesiktning saml bestämmelser om föreläggande att lämna urinprov. Placeringen av de nya paragrafema närmast efter 9 §, som inleder 2 kap. med närmare bestämmelser om kriminalvården i anstalt och som följs av flera andra paragrafer med allmänna riktlinjer för vården, synes mindre lämplig. Lagrådet föreslår att bestämmelserna får sin plats i slutet av 2 kap., närmasi efter 52 §, och betecknas 52 a-52 d §§.

9a §

1 de föreslagna 9 a - 9 c §§ meddelas bestämmelser om eftersökande av föremål, som den intagne ej får inneha enligt förevarande lag eller be­stämmelse som har meddelats med stöd av lagen, samt om omhänderta­gande och förvaring av sådana föremål. Lagen innehåller inte någon ut­trycklig regel om förbud aU inneha viss egendom. Hänvisningarna i 9 a -

Prop. 1978/79:62

86

9 c SS torde emellertid avse bestämmelserna i 24 §, i vilka det får anses underförstått atl den intagne inte får inneha egendom i vidare mån än som där anges. Då något direkt förbud inte är uttalat i 24 S, synes den redaktio­nellajämkningen böra vidtagas att bestämmelserna i 9 a - 9 c SS får avse föremål, som den intagne enligt vad som följer av lagen ej får inneha. Första meningen i 9 a S första stycket bör ändras i enlighel härmed.

Andra meningen synes lämpligen böra bilda ett nytt andra stycke. Andra stycket i det remitterade förslaget får, med därav föranledd jämkning, bil­da ell tredje stycke.

9 bS

Försia stycket bör ändras på molsvarande sätt som 9 a § försia stycket försia meningen.

Andra stycket synes böra direkt innehålla den åsyftade materiella re­geln, att den som är inlagen i sluten anstalt får kroppsbesiktigas även i de fall som avses i 9 a S första slyckel 2-4 i del remitterade förslaget, om det är oundgängligen påkallat av hänsyn till ordningen och säkerheten i anstal­ten. Närmare föreskrifter om kroppsbesiktning med stöd av bestämmelsen kan meddelas av regeringen enligt 8 kap. 13 S första stycket I regeringsfor­men eller av myndighet, till vilken regeringen delegerat sin beslutanderätt enligt tredje stycket i samma paragraf

9 c S

I 28 kap. 13 § rättegångsbalken, som gäller kroppsvisitalion och kropps­besiktning, finns en särskild regel om förfarandet då åtgärden avser kvin­na. En motsvarande bestämmelse finns i 4 § förordningen (1976: 376) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Lagrådet föreslår, att före­skrift i ämnet las in i förevarande lag och sålunda inte, såsom avsetts, i lill-lämpningskungörelsen. Bestämmelsen, som bör få sin plats i ett andrastyc­ke av förevarande paragraf, kan ges del innehållet att annan kroppsvisila­tion än som avses i 9 a S andra stycket i det remitterade förslaget eller kroppsbesiktning ej får, när åtgärden gäller kvinna, verkställas eller bevitt­nas av annan än kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska.

Iakttas vad lagrådet nu föreslagit, får andra stycket enligt del remittera­de förslaget bilda ett tredje stycke. Beträffande räckvidden av bestämmel­sen i detla stycke synes viss tveksamhet kunna råda, 1 detta sammanhang torde det inte vara lämpligt att reglera förfarandet i fråga om andra föremål än sådana som anträffats vid kroppsvisilation eller kroppsbesiktning. Ett särskilt förfarande skall iakttas beträffande alkoholhaltiga drycker och andra berusningsmedel enligt 63 §, Även i övrigt kan av särskilda regler följa all del i förevarande bestämmelse angivna förfarandet inte skall till-lämpas. En erinran härom bör göras. Vidare bör göras den jämkning som angivits vid 9 a §, Lagrådet föreslår att bestämmelsen får det innehållet, att föremål, som anträffas vid kroppsvisitalion eller kroppsbesiktning och

Prop. 1978/79:62

87

som den intagne enligt vad som följer av förevarande lag ej får inneha, skall omhändertagas och förvaras för hans räkning, såvitt ej annat är sär­skilt föreskrivet.

9 d S

Andra stycket synes böra direkl innehålla den åsyftade maleriella re­geln. Med viss redaklionell jämkning synes böra föreskrivas all den som är inlagen i anstalt, i vilken företrädesvis placeras iniagna som icke eller i en­dast ringa mån har tagit befattning med narkotika, får föreläggas att lämna urinprov, även om han ej misstankes vara påverkad av narkotika. Beträf­fande verkstäUighetsföreskrifter erinras om vad som anförts vid 9 b S.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m. fl.

1 2 S, 2 a S första slyckel och 2 b S bör göras ändringar molsvarande dem som föreslagils beträffande 9 a S, 9 b S första stycket och 9 c S i det remitterade förslaget till lag om ändring i lagen om kriminalvård i anstalt.

Prop. 1978/79:62

88

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1978-11-02

Närvarande: statsministem[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Sven Ro­manus,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Huss, Rodhe,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], De[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Gabriel Roma­nus, Tham, Bondestam

Föredragande: statsrådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om ändring i lagen (1974; 203) om kriminalvård i anstalt, m. m.

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande ' över förslag till

1. 

lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

2,    lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m, fl.

Föredraganden redogör för lagrådels yttrande och anför. Vad lagrådet förordat beträffande 7 S lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) bör godtas. Att hänvisningen till den fortsatta brottslighe­tens omfattning och inrikining utgår betingas av rent redaktionella skäl. Vid den noggranna individuella prövning som skall ske för att i samband med beslutet om anslallsplacering avgöra huruvida en inlagen skall hänfö­ras till den nu diskuterade kategorin brottslingar måste självfallet dessa fakiorer tillmätas oförändrat stor betydelse.

Beträffande 9 b S KvaL har lagrådet förordat att den maleriella regeln i andra stycket ges det innehållet, atl den som är intagen i sluten anstalt får kroppsbesiktigas även i de fall som avses i 9 a § första stycket 2-4 i det remitterade förslaget (efter besök m. m.), om det är oundgängligen påkallat av hänsyn till ordningen och säkerheten i anstalten. Som lagrådet anger är det emellertid möjligt för regeringen eller myndighet som regeringen be­stämmer att - på sätt förutsatts i remissprotokollet - närmare ange på vil­ka slutna anstalter och under vilka förutsättningar i övrigt stickprovskon­troller etc. av nu avsett slag skall få företas. En erinran härom bör för tyd­lighetens skull göras i lagtexten.

' Beslul om lagrådsremiss fallat vid regeringssammanträde den 28 september 1978.

Prop. 1978/79:62

89

Vad lagrådet i övrigt förordat beträffande KvaL och lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m. fl. bör godtas. Delta innebär bl.a. aU de nya 9 a-9 d SS KvaL i stället skall betecknas 52 a-52 d SS. Dessutom bör vissa redaktionella jämkningar företas i de remitterade lag­texterna.

Med hänvisning Ull vad jag nu har anfört hemställer jag aU regeringen föreslår riksdagen

att antaga de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna änd­ringar.

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Prop. 1978/79:62

90

Innehåll

..

Sid.

Propositionen.....................................................................        1

Propositionens huvudsakliga innehåll................................        I

Lagförslag ........................................................................       2

Utdrag av prolokoll vid regeringssammanträde den 28 september 1978      7

1

Inledning.........................................................................       7

2

Permissioner ..................................................................       8

2.1

Gällande rätt m.m......................................................       8

2.2

Arbelsgmppens överväganden och förslag...............       8

2.3

Remissyttrandena .................................................... 

.. 

11

2.4

Överväganden  ........................................................ 

.. 

18

3 Kroppsvisitalion m.m....................................................... 

.. 

26

3.1

Inledning................................................................... 

.. 

26

3.2

Nuvarande ordning.................................................... 

27

3.3

Överväganden  ......................................................... 

27

4 Urinprov.......................................................................... 

32

4.1

Nuvarande ordning................................................... 

32

4.2

Överväganden ......................................................... 

.. 

33

5

Hemställan...................................................................... 

.. 

34

6

Beslut ............................................................................. 

.. 

34

Bilaga  1  Departementspromemorian (Ds Ju   1977:13) Permissioner

inom kriminalvården  ......................................................... 

35

Bilaga 2 De remitterade lagförslagen................................. 

79

Utdrag av lagrådets protokoll den 31 oktober 1978  ........ 

84

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 2 november 1978

88

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1978