Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Majrts proposition nr 168 år 1974

Prop. 1974:168

Nr 168

Kungl. Maj:ts proposition med förslag tiU lag om kreditpolitiska medel, m. m.; given den 25 oktober 1974.

Kungl. Maj:t vUI härraed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över finansärenden och lagrådets protokoll, föreslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen före­dragande departementschefen hemställt.

CARL GUSTAF

G. E.[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag till lag om kreditpolitiska medel och tiU vissa följdändringar i bl. a. banklagstiftningen.

Lagen om kreditpolitiska raedel föreslås ersätta de nuvarande kredit­politiska lagama från år 1962, dvs. likviditets- och kassakvotslagen, placeringskvotslagen och ränteregleringslagen. Den nya lagen skall lik­sora dessa ha karaktär av fullraaktslag. För tillämpning av lagen krävs förordnande av regeringen. På framställning av fullmäktige i riksban­ken kan förordnande om kreditpolitiskt medel meddelas, om det be­hövs för att uppnå de mål som fastställts för riksbankens penningpoli­tiska verksarahet.

Den gällande kreditpolitiska lagstiftningen utmärks av en långt gående detaljreglering i fråga om de olika kreditpolitiska medlen. I den före­slagna lagen anges i princip endast ramar och riktiinjer för lagens till­lämpning. I övrigt överlåts det på riksbanken att utfärda behövliga föreskrifter.

Den föreslagna lagen upptar kreditpolitiska raedel sora svarar raot dera som ingår i den nuvarande lagstiftningen, dvs. likviditets- och kassa­krav, placeringsplikt, emissionskontroll och räntereglering. Ytterligare två instrument föreslås ingå bland de lagreglerade kreditpolitiska medlen, nämligen utlånuigsreglering för kontroll av bankmstitutens utiåning och särskild placeringsplikt för tryggande av bostadsbyggandets försörjning med byggnadskrediter.

Mot bakgrund av den år 1968 genomförda samordningen av bank­institulens rörelseregler har den föreslagna lagen i princip utformats

1    Riksdagen 1974. 1 sand. Nr 168

Prop. 1974:168

2

enhetligt för de olika bankinstitutsgrupperna. Den nuvarande särskilda regeln för Sparbankemas Bank och Jordbmkets Bank vid tillämpning av likviditetskrav föreslås dock bli överförd till den nya lagen. Vidare finns liksora hittills möjlighet för riksbanken att i olika hänseenden differentiera föreskrifter, om det är motiverat av hänsyn lill skillnader raellan olika instituts verksamhet.

De nuvarande kreditpolitiska lagarna är tidsbegränsade. Efter beslut av 1974 års vårriksdag gäller de tills vidare, dock längst till utgången av juni 1975. Den nya lagen föreslås gälla utan tidsbegränsning och träda i kraft den 1 januari 1975.

Prop. 1974:168

3

1    Förslag till

Lag om kreditpolitiska medel

Härigenom förordnas som följer.

Inledande bestämmelser

1

§ Kreditpolitiska raedel enligt denna lag är likviditetskrav, kassa­krav, utiåningsreglering, emissionskontroll, allmän placeringsplikt, sär­skild placeringsplikt och räntereglering.

2

§    I denna lag förstås med

1.

bankinstitut: bankaktiebolag, sparbank och centralkassa för jord­brukskredit,

2.

försäkringsinslilul: aUmänna pensionsfonden och försäkringsföre­tag raed svensk koncession,

3.

kredUinstilut: bankinstitut, jordbrukskassa, kreditaktiebolag, för­säkringsinstitut, landshypoteks- och stadshypoteksinstitutionerna. Svens­ka skeppshypotekskassan och Skeppsfartens sekundärlänekassa.

3 § Ora det behövs för att uppnå de mål som fastställts för riks­

bankens penningpolitiska verksamhet, kan regeringen på framställning

av fullmäktige i riksbanken förordna att riksbanken får använda kredit-

politiskt raedel.

Förordnande ora utlåningsreglering, placeringsplikt eller ränteregle­ring får m.eddelas endast om synnerliga skäl föreligger.

4 § Förordnande kan avse ett eller flera slag av bankinstitut, för­

säkringsinstitut eller annat kreditinstitut och, i fråga om emissionskon­

troll och räntereglering, även annan.

Förordnande om utlåningsreglering eller räntereglering skall begrän­sas till viss tid, högst ett år. Förordnande ora annat kredhpolitiskt raedel gäller tills vidare, högst tre år. Det kan dock bestäramas att gälla viss tid, likaledes högst tre år.

5

§ Har förordnande om kreditpolitiskt raedel givits, meddelar riks­banken de föreskrifter som behövs för användningen av sådant medel.

6

§ 1 fråga om likviditetskrav, kassakrav, utlåningsreglering, place­ringsplikt eller räntereglering får riksbanken

1.

begränsa användningen till ett eller flera slag av institut,

2.

undantaga visst institut, om särskUda skäl föreligger,

3.

utfärda olika föreskrifter för skilda institut.

Likviditetskrav

7

§    Förordnande om likviditetskrav kan avse bankinstitul.

8

§ Med likviditetskrav avses att bankinstituts likvida medel vid viss tidpunkt skall uppgå till ett belopp som svarar mot viss andel, högst femtio proceni, av institutets förbindelser med de avdrag och undantag som riksbanken anger enligt 9 § 4 och 5.

Prop. 1974:168

4

9 §    Riksbanken anger

1.

den tidpunkt då likviditetskrav skall vara uppfyllt (beräknings­tidpunkt),

2.

det procenttal som skall gälla för likviditetskravet,

3.

vilka tillgångar som får räknas som likvida medel,

4.

vilka skulder som skall avdragas från summan av tillgångarna en­Ugt 3,

5.

i vad mån undantag från förbindelserna får göras.

Som likvida medel skall alltid räknas skattkammarväxlar, obligationer och andra förbindelser som utfärdats av staten samt obligationer som ut­färdats av Konungariket Sveriges sladshypolekskassa, Svenska bostads­kreditkassan eller Sveriges aUmänna hypoteksbank eller av kreditaktie­bolag och som avser bostadskrediigivning.

10 § 1 fråga om bankaktiebolag, vars förbindelser huvudsakligen ut­

göres av inlåning från en särskUd grupp av bankinstitut, gäller att sådan

inlåning avdrages från summan av de likvida medlen endast i den mån

tillgodohavande hos institut i gruppen upptagits som likvida medel.

Beträffande bankaktiebolag på vilket första stycket äger tillämpning får riksbanken föreskriva högre procenttal än som anges i 8 §.

Kassakrav

11

§    Förordnande om kassakrav kan avse bankinstitut.

12

§ Med kassakrav avses att bankinstituts medel, som innestår på checkräkning i riksbanken, ökade med inneliggande kassa i den mån denna enligt 13 § får raedräknas, vid viss tidpunkt skall uppgå tUl ett belopp som svarar mot viss andel, högst femton procent, av institutets förbindelser med de undanlag som riksbanken anger enligt 13 § 4.

13 §    Riksbanken anger

1.

den tidpunkt då kassakrav skall vara uppfyllt (beräkningstidpunkt),

2.

det procenttal som skall gälla för kassakravet,

3.

i vad mån inneliggande kassa får medräknas för uppfyllande av kassakrav,

4.

i vad mån undantag från förbindelserna får göras.

Utiåniugsregleruig

14

§   Förordnande om utlåningsreglering kan avse banldnstitut.

15

§ Med utlåningsreglering avses att ett högsta belopp (maximibe­lopp) fastställes för

1.

utlämnade lån,

2.

beviljade men ej utlämnade lån, eller för

3.

garantiförbindelser som är knutna tiU kredilgivning.

16 § Riksbanken fastställer för viss tidpunkt (beräkningstidpunkt) el­

ler för viss tidsperiod (beräkningsperiod) maxiraibelopp enligt 15 § i

förhåUande tiU lånens eller garantiförbindelsernas storlek vid viss tid­

punkt eller på annat sätt. Därvid får riksbanken ge skilda regler för

utlåning eller garantiförbindelser avseende ohka ändamål.

Prop. 1974:168

5

Emissionskontroll

17

§ Med emissionskontroll avses atl obligationer, förlagsbevis eller andra för den aUmänna rörelsen avsedda skuldebrev ej får utan till­stånd av riksbanken utges av annan än riksgäldskontoret och alt andra skuldebrev, som ej avser inlåning på räkning från allmänheten, ej får ulan sådant tillstånd utges av kreditinstitut.

18

§ Riksbanken anger vUka slag av värdepapper som ej får utges utan tillstånd enligt 17 § och från vilken tidpunkt emissionskontrollen cäller.

AUmän placeringsplikt

19

§ Förordnande om allmän placeringsplikt kan meddelas för att tillgodose behovet av långfristig kredit åt staten eller för bostadsbyg­gandet. Sådant förordnande kan avse bankinstitut eller försäkrings-institut.

20

§ Med allmän placeringspUkt avses att ökningen under en viss tidsperiod (beräkningsperiod) av bankinstituts eller försäkringsinstituts prioriterade placeringar skall utgöra antingen en viss andel av ökningen av institutets totala placeringar eller, i fråga om bankinstitut, en viss andel av institutets totala placeringar.

21

§ Riksbanken anger vilka placeringar sora är priorherade och hur underlaget för beräkningen av placeringsplikten skall bestämraas.

Särskild placeringspUkt

22 § Förordnande om särskild placeringspUkt kan meddelas för att

tillgodose behovet för bostadsbyggandet av kredit under byggnadstid

(byggnadskredit). Sådant förordnande kan avse bankinstitut.

23

§ Med särskild placeringsplikt avses skyldighet för bankinstitut att lämna byggnadskredit för särskilt angivet byggnadsföretag, för vil­ket statligt bostadslån utgår eller komraer att utgå och för vilket kom­munal borgen föreligger.

24

§ Riksbanken anger vilket eller vUka bankinstitut som skall lämna byggnadskredit för visst byggnadsföretag.

Räntereglering

25

§ Förordnande om räntereglering kan avse kreditinstitut och, i fråga om inlåning, även annan som driver inlåning på räkning av det slag bank allmänneUgen begagnar.

26

§ Med räntereglering avses att högsta eller lägsta ränta fastställes för inlåning eller att högsta ränta fastställes för utlåning av pengar. Sådan reglering orafattar ej ränta sora fastställts i särskild ordning eller som beräknas enligt särskilda bestämraelser.

Med ränta likställes varje annan gottgörelse, sora utgör ersättning vid lån av pengar.

Prop. 1974:168

6

27 § Riksbanken får bestämma olika räntor för skilda slag av in- eller

utlåning.

Uppgiftsskyldighet

28 § Kreditinstitut skall efter anmodan av riksbanken lämna de upp­

gifter som riksbanken anser nödvändiga för att bedöma om kreditpoli­

tiskt medel behöver användas eller för att tillämpa meddelat förord­

nande. Uppgiftsskyldighet sora sagts nu åligger även annan sora kan

omfattas av förordnande enligt 25 §.

Riksbanken får föreskriva att uppgift om ränteändring skall lämnas senast femton dagar före ändringen.

Ora skyldighet att hålla vissa uppgifter hemliga finns bestämmelser i lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank.

Särskild avgift

29 § Kreditinstitut eller annan, som åsidosätter föreskrift som med­

delats med stöd av förordnande enligt denna lag, skall till statsverket

erlägga särskild avgift.

Fråga om särskild avgift prövas av riksbanken.

30 § Särskild avgift skall utgöra, vid åsidosättande av föreskrift i frå­

ga om

1.

likviditets- eller kassakrav, ett belopp som svarar mot ränta på underskottet för tiden från föregående beräkningstidpunkt eller, om tidigare beräkning ej skett, från det föreskriften trätt i tUlämpning, var­vid räntesatsen för år får i fråga om likviditetskrav överstiga riksban­kens diskonto med högst tre procentenheter och i fråga om kassakrav uppgå till högst två gånger diskontot,

2.

utlåningsreglering, elt belopp som för tiden från föregående be­räkningstidpunkt eller, om tidigare beräkning ej skett, från det före­skriften trätt i tillämpning eller för beräkningsperiod svarar mot ränta på det belopp med vilket utlåningen överskridit fastställd gräns, varvid räntesatsen för år får med högst tre procentenheter översliga riksban­kens diskonto,

3.

emissionskontroll, högst två procent av hela lånesumman för varje år av den för lånet bestämda längsta löptiden,

4.

allmän placeringsplikt, ett belopp som för beräkningsperiod svarar mot ränta på den del av ålagd placeringsplikt för perioden eller för pe­rioden och tidigare beräkningsperioder sammantagna som ej uppfyllts, varvid räntesatsen för år får med högst tre procentenheter överstiga riksbankens diskonto,

5.

särskUd placeringsplikt, högst fem procent av den del av ålagd placeringsplikt som ej uppfyllts,

6.

räntereglering, två gånger det belopp med vilket räntan avvikit från den ränta som skolat utgå enligt faststäUd räntesats.

Vid tillämpning av första stycket 1 får utjämning ske mellan över­skott och underskott under två eller flera perioder och räntan beräknas på det genomsnittliga underskottet,

31 §   Föreligger särskUda skäl får särskild avgift nedsättas eller efter­ges.

Prop. 1974:168

Straff m. m.

32 § Den som uppsåtiigen eller av grov oaktsarahet lämnar oriktig

uppgift i saraband raed fullgörande av skyldighet enligt 28 § första

stycket döraes till böter, om gämingen ej är belagd raed straff i brotts­

balken.

I ringa fall döraes ej till ansvar.

33 §   Mot riksbankens beslut enligt denna lag får talan ej föras.

Övergångsbestämmelser

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975. Genora lagen upphäves

1.

likviditets- och kassakvotslagen (1962: 256),

2.

placeringskvotslagen (1962: 257) och

3.

ränteregleringslagen (1962: 258),

De upphävda lagarna gäller dock i fråga ora förhållande, sora hänför sig till tiden före den 1 januari 1975,

Den nya lagen gäller redan före nämnda dag i fråga om åtgärd, som behövs för tillärapningen därefter.

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank

Härigenom förordnas att 35 § lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

35 §1 Följande ärenden i riksbanken skola hållas hemliga: kredilärenden och sådana ärenden, som omförmälas i 1416 §§, ävensom andra ärenden, som röra kunders förhåUanden till rUcsbanken eller annan kre­ditinrättning; ärenden av penningpolitisk natur beträffande vUka full­mäktige finna, alt deras offentliggörande kunde medföra skada för riks­banken; frågor om tUlverkning och kontroll av banksedlar samt om vården av riksbankens behållningar.

Utöver vad som följer av förslå stycket skola ärenden enligt lagen (1974:000) om kreditpolitiska medel hållas hemliga, såvitt avser uppgifter om kreditinstituts eller annan uppgiftsskyldigs affärs- eUer driftförhållanden, dock endast i den mån uppgifternas offentliggö­rande kunna vara till skada för den uppgiftsskyldige.

1 Senaste lydelse 1970: 280.

Prop. 1974:168

Nuvarande lydelse

Överläggningar och beslut i så­dana frågor skola upptagas i sär­skUt protokoll, vars innehåll ej må yppas förrän femtio år efter pro­tokollets datum, där ej riksdagens finansutskott, dess revisorer eller fullmäktige i riksbanken anse så­dant tidigare kunna ske utan ska­da för riksbanken.

Föreslagen lydelse

Överläggningar och beslut i frå­gor, som avses i första eller andra stycket, skola upptagas i särskilt protokoU, vars innehåll ej må yp­pas förrän femtio år efter proto­kollets datum, där ej resdagens finansutskott, dess revisorer eller fullmäktige i riksbanken anse så­dant tidigare kunna ske utan ska­da för riksbanken eller för upp­giftsskyldig som avses i andra stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975.

3   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1937: 249) om inskränkningar i rätten att ut­bekomma allmänna handlingar

Härigenom förordnas att 31 § lagen (1937: 249) om inskränkningar i rätten att utbekomma allmänna handlingar skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

31 §

Handlingar i ärenden, om vil­kas hemlighållande stadgas i lagen för Sveriges riksbank, raå ej utan tillstånd av fullraäktige i riksban­ken eller av riksdagens finansut­skott eller revisorer utlämnas tidi­gare än femtio år efter handling­ens datum.

Handlingar i ärende eller del av ärende, om vars hemlighållan­de stadgas i lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank, må ej utan till­stånd av fullraäktige i riksbanken eller av riksdagens finansutskott eller revisorer utiämnas tidigare än femtio år efter handlingens da­tum.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975.

Lagen omtryckt 1971: 203.

Prop. 1974:168

4    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse

Härigenom förordnas att 91 § lagen (1955: 183) om bankrörelse skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

91 § Jämte vad i bokföringslagen är stadgat skola i avseende å bankaktie­bolags inventarium, balansräkning samt vinst- och förlusträkning gälla följande bestämraelser.

1

mom. Tillgångarna raå, såframt ej nedan annorlunda stadgas, icke upptagas vare sig över verkliga värdet eller till högre belopp än det var­till kostnadema för deras anskaffning uppgått.

2

mom. Andra tUlgångar än sådana, som äro avsedda till stadigva­rande bmk för bankbolaget, må, såframt upplysning om förhåUandet läranas i förvaltningsberättelsen, upptagas till högre belopp än som mot­svarar kostnaderna för deras anskaffning, dock ej över verkliga värdet.

Räntebärande obligation som avses i 57 § första slyckel A 2 eUer B 1 må upptagas till ett vär­de (medeltalsvärde) som grundas pä medelräntan under de senaste tio åren på obligationer utfärdade av staten, Konungariket Sveriges sladshypolekskassa och Sveriges allmäiina hypoteksbank. Medel-tahvärdet faslställes av tilhyns-inyndigheten.

3 mom. Hava under räkenskapsåret kostnader nedlagts för förbätt­

ring å tillgång avsedd till stadigvarande bruk för bankbolaget eller hava

sådana kostnader balanserats från tidigare räkenskapsår, må de inräk­

nas i anskaffningskostnaderna.

TUlgång varom nu sagts må ej eljest upptagas till högre belopp än det vartill den var uppförd i närmast föregående balansräkning. Dock må tillgång, vUken måste anses äga ett bestående värde väsentligt översti­gande nämnda belopp, upptagas till högst detta värde, såframt tillsyns­myndigheten medgivit uppskrivningen. 1 fråga om fast egendom må ej i något fall uppskrivning ske över senast fastställda taxeringsvärdet.

4

mom. Osäkra fordringar skola upptagas högst till det belopp varmed de beräknas komma att inflyta. Värdelösa fordringar må icke upptagas såsom tiUgång.

5

mom. Kostnader för bolagsbildningen eller för ökning av aktiekapi­talet, så ock förvaltningskostnader må icke upptagas såsom tillgång.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975 och tiUämpas första gång­en vid bokslutet för år 1974.

Prop. 1974:168

5    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1955: 416) om sparbanker

Härigenom förordnas att 48 § lagen (1955: 416) om sparbanker skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydehe

Föreslagen lydelse

48 §1 Jämte vad i bokföringslagen är stadgat skall i fråga om sparbanks balansräkning gälla:

1. Tillgångar, avsedda till stadigvarande bruk för sparbanken, må ej

i vidare mån än som betingas av förbättringar, som nedlagts å desam­

ma, i balansräkningen för det år, varunder de förvärvats, upptagas till

högre värde än som motsvarar kostnaderna för deras förvärvande och

därefter till högre värde än det, vartiU de varit uppförda i närmast

föregående balansräkning. Är det verkliga värdet lägre än det belopp,

vartill dylik tillgång sålunda upptagits, skall å tillgången årligen av­

skrivas vad som motsvarar dess av ålder och nyttjande eller annan där­

med järaförlig orsak uppkorana värdeminskning.

Utan hinder av vad nu sagts må fast egendom, avsedd till stadig­varande bruk för sparbanken, eller tomträtt till fastighet, avsedd för sådant ändamål, för täckande av förlust å sparbankens rörelse upp­skrivas högst till det bestående värde, tillgången i fråga måste anses äga, såframt tiUsynsmyndigheten m.edgivit uppskrivningen. 1 intet fal! må dock uppskrivning ske över senast fastställda taxeringsvärdet å den fasta egendomen eller, vad gäller tomträtt, å byggnad eller byggnader, som utgöra tUlbehör till tomträtten. Vad sålunda stadgats skall äga moisvarande tillämpning å aktie, som omförmäles i 24 § första styc­ket 2.

2. Beträffande andra tillgångar än som nämnts under 1 gäller att de

ej må upptagas över verkliga värdet. För fordran, som förfaller eller

kan av sparbanken uppsägas tUl betalning först efter längre tid än ett

år, må värdet icke sättas högre än att avkastning erhålles efter en ränte­

fot, som svarar mot det allmänna ränteläget. Närm.are föreskrifter om

värderingen av här avsedda fordringar meddelas årligen av tiUsyns­

myndigheten. Osäkra fordringar skola upptagas högst till det belopp,

varmed de beräknas komma att inflyta. Värdelösa fordringar må icke

upptagas såsom tillgång.

Utan hinder av vad nu sagl:, må räntebärande obligation som avses i 26 § första stycket A 2 eller B 1 upptagas till ett värde (inedeltalsvärdc) som grundas på medelräntan under de senaste tio åren på obligationer utfärdade av stålen, Konungariket Sveriges sladshypolekskassa   och   Sveriges

' Senaste lydelse 1968: 602.

Prop. 1974:168

1 i

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

allmänna hypoteksbank. Medel­talsvärdet fastställes av tillsyns­myndigheten.

3.

1 stället för avskrivning å tillgångs värde må motsvarande belopp kunna uppföras å särskilt värdeminskningskonto. Minskning av värde­minskningskonto är medgiven, där avskrivning raed samma belopp sker å motsvarande tillgång, så ock i den raån, enligt vad fömt i denna paragraf är sagt, hinder ej raöter för uppskrivning av tillgång samt minskning av värdeminskningskonto sker i stället för sådan uppskriv­ning.

4.

Avskrivning skaU avse viss tillgång eller gmpp av tillgångar av likartad beskaffenhet.

5.

De belopp, till vilka sparbankens särskUda fonder uppgå, skola vart för sig i balansräkningen uppföras bland skulderna. Benämningen fond raå endast användas för grundfond, reservfond och garantifond.

6.

Organisations- eller förvaltningskostnader må ej uppföras såsom tillgång.

7.

Inom linjen skall anmärkas sammanlagda beloppet av sparban­kens ansvarsförbindelser, i den mån de icke upptagits bland skuldema. TiUika skall inom linjen upptagas av sparbanken ställda panters sam­manlagda bokförda värde. Inom linjen skola ock anmärkas de pen­sionsåtaganden, som ej upptagits bland skulderna. Ytterligare skall in­om linjen uppföras ränta å garantifond eller gmndfond, som tUl följd av reglerna i 19 § icke kunnat utbetalas.

Vad i bokföringslagen stadgas ora balansräknings införande i inven­tariebok skall såvitt angår sparbanks balansräkning i stället avse dess införande i sparbankens huvudbok. Balansräkningen skall vara upp­ställd i lämpliga huvudposter, till vilka specifikationer skola finnas i handelsbok eller bilaga.

Denna lag träder i kraft den  1 januari  1975 och tillämpas första gången vid bokslutet för år 1974.

6    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1956: 216) om jordbrukskasserörelsen

Härigenom förordnas att 44 § lagen (1956: 216) om jordbrukskasse­rörelsen skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

44 § Kreditkassas tillgångar må, såframt ej nedan annorlunda stadgas, icke upptagas vare sig över verkliga värdet eUer tiU högre belopp än det vartill kostnaderna för deras anskaffning uppgått.

Andra tillgångar än sådana, som

Andra tillgångar än sådana, som

äro avsedda till stadigvarande bruk     äro avsedda till stadigvarande bruk för kassan,  må,  såframt  upplys-     för  kassan,  må,  såframt upplys-

Prop. 1974:168

12

Nuvarande lydelse

ning om förhållandet lämnas i för­valtningsberättelsen, upptagas lill högre belopp än som motsvarar kostnaderna för deras anskaffning, dock ej över verkliga värdet.

Föreslagen lydelse

ning om förhåUandet lämnas i för­valtningsberättelsen, upptagas till högre belopp än som motsvarar kostnaderna för deras anskaffning, dock ej över verkliga värdet. Rän­tebärande obligation som avses i 34 § första stycket A 2 eller B I må dock upptagas till ett värde (medeltahvärde) som grundas på medclränlan under de senaste tio åren på obligationer utfärdade av Slalen, Konungariket Sveriges siadshy poiekskassa och Sveriges allmänna hypoteksbank. Medel­talsvärdet fastställes av tUlsyns­myndigheten.

Hava under räkenskapsåret kostnader nedlagts för förbätlring på tillgång avsedd till stadigvarande bmk för kassan eller hava sådana kostnader balanserats från tidigare räkenskapsår, må de inräknas i an­skaffningskostnaderna. Tillgång varom nu sagts må ej eljest upptagas till högre belopp än det vartill den var uppförd i närmast föregående balansräkning. Dock må tUlgång, vilken måste anses äga ett bestående värde väsentligt överstigande nämnda belopp, upptagas till högst detta värde, såframt tillsynsmyndigheten medgivit uppskrivningen. I fråga ora fast egendora raå ej i något fall uppskrivning ske över senast fast­ställda taxeringsvärdet.

Osäkra fordringar skola upptagas högst till det belopp varraed de beräknas komma att inflyta. Värdelösa fordringar raå icke upptagas såsora tiUgång.

Förvaltningskostnader må icke upptagas såsora tUlgång.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975 och tUlämpas första gången vid bokslutet för år 1974.

Prop. 1974:168

13

Utdrag av protokollet över finansärenden hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet den 20 september 1974.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], JOHANS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LÖF­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LEI­JON, HJELM-WALLEN.

Chefen för finansdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om «y lag­stiftning om kredit politiska medel och anför.

1    Inledning

Den gällande kreditpolitiska lagstiftningen fick sin huvudsakliga ut­forraning år 1962. Den består av likviditets- och kassakvotslagen (1962: 256), placeringskvotslagen (1962: 257) och ränteregleringslagen (1962: 258).   Lagarna   är   tidsbegränsade.   Genora   lagar   (1965:210212), (1968:261263),  (1971:180182),  (1974:301303) har giltighetsti­den för den nämnda lagstiftningen dock förlängts. Tiden utgår den 30 ju­ni 1975. Lagarna får tillämpas först sedan Kungl. Maj:t prövat nödvän­digheten av att sätta lagama i kraft. Förordnande om likviditets- eller kassakvot kan meddelas, om det anses oundgängligen nödvändigt för att uppnå det mål som fastställts för riksbankens penningpolitiska verksam­het. Förordnande om placeringskvot kan meddelas, om det på grund av utomordentliga omständigheter bedöras nödvändigt för att tUlgodose behovet av långfristig kredit åt staten eller för bostadsbyggande. För­ordnande om vissa befogenheter för rUcsbanken beträffande ränteregle­ring eller emissionskontroll kan meddelas, om det på gmnd av utom­ordentliga omständigheter anses nödvändigt för att uppnå det mål som fastställts för riksbankens penningpolitiska verksamhet. Förordnanden enligt de tre lagarna får ske först efter framställning av fullmäktige i riksbanken.

Med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande den 30 juni 1971 tiU­kallade jag den 24 november sararaa år tre sakkunniga med uppdrag att se över den kreditpolitiska lagstiftningen. I direktiven angav jag bl. a. att utredningen borde företa en allmän översyn av den kredit­politiska beredskapslagstiftningen och föreslå de ändringar och åtgärder sora kunde anses raotiverade raed hänsyn till UtveckUngen på kredit-

Prop. 1974:168

14

raarknaden och inora bostadspolitiken och till vunna erfarenheter i fråga ora tillämpning av lagarna och överenskommelser med kredit­instituten av liknande innebörd.

Utredningen om den kreditpolitiska lagstiftningen har den 31 januari 1974 avgelt betänkandet (Ds Fi 1974: 2) Kreditpolitiska medel.i Be­tänkandet innehåUer bl. a. förslag till lag om kreditpolitiska medel och förslag till ändringar i lagen (1955: 183) om bankrörelse, lagen (1955: 416) om sparbanker och lagen (1956: 216) om jordbrukskasserörelsen. Författningsförslagen torde få fogas till statsrådsprotokollet i detta ären­de som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden avgells av kammarrätten i Stockholm, statskontoret, bankinspektionen, försäkringsinspektionen, riksskattever­ket, konjunkturinstitutet, bostadsstyrelsen, bostadsfinansieringsutred­ningen, delegationen för bostadsfinansiering, fullmäktige i riksgäldskon­toret, fullmäktige i Sveriges riksbank, allmänna pensionsfondens första tredje fondstyrelser (AP-fonden), Folksam, Hyresgästernas sparkasse-och byggnadsföreningar (HSB), Kommunlåneinstitutet aktiebolag. Ko­nungariket Sveriges stadsbypotekskassa. Landsorganisationen i Sverige (LO), Näringslivets byggnadsdelegation, postbanken. Sparbankernas bank aktiebolag. Sparbankernas inteckningsaktiebolag (SPINTAB), Svenska bankföreningen. Svenska företagares riksförbund, Svenska lor-säkringsbolags riksförbund, Svenska riksbyggen. Svenska sparbanksför­eningen, Sveriges allmännyttiga bostadsföretag (SABO), Sveriges allmän­na hypoteksbank, Sveriges industriförbund, Sveriges jordbrukskasseför­bund samt Tjänstemännens centralorganisation (TCO),

Jordbmkets Bank har instämt i jordbmkskasseförbundets yttrande. Svenska arbetsgivareföreningen (SAF) har instämt i industriförbundets yttrande och Sveriges grossistförbund har instämt i bankföreningens yttrande.

Sparbanksföreningen har i skrivelse till Kungl. Maj:t den 14 augusti 1974 hemställt om ändring i sparbankslagen så att sparbankerna får möjlighet att fr. o. m. bokslutet för år 1974 genom successiva nedskriv­ningar nedbringa det bokförda värdet av obligationsinnehavet till mark­nadsvärdet när obligationskurserna sjunker,

2   Nuvarande ordning

2.1 Inledning

De gällande tre lagarna på det kreditpoUtiska området omfattar la­gen (1962: 256) om likviditetskvot och kassakvot för vissa kreditinrätt­ningar (likviditets- och kassakvotslag), lagen (1962: 257) om place­ringskvot för vissa kreditinrättningar (placeringskvotslag) samt lagen

' Ledamöter rättschefen Kurt[REDACTED_EFTERNAMN], tillika ordförande, departements­sekreteraren Hans[REDACTED_EFTERNAMN] och bankdirektören Kurt[REDACTED_EFTERNAMN],

Prop. 1974:168

15

(1962:258) om räntereglering och emissionskontroll (räntereglerings­lag). Frånsett en ändring år 1964 i 6 § ränteregleringslagen är lagarna i sak oförändrade sedan deras tiUkomst. Lagarna är tidsbegränsade tiU tre år och har förlängts åren 1965, 1968 och 1971. Vid den sista för­längningen gjordes vissa rent formeUa ändringar.

Före genoraförandet av 1962 års lagstiftning på det kreditpolitiska orarådet hade under 1950-talet tillämpats ett system med överenskom­melser och rekomraendationer gäUande likviditetskvoter för affärs­bankerna, andra arrangeraang för att begränsa kreditgivningen och tillgodose statens och bostadsbyggandets kreditbehov samt emissions­kontroll. Dessutora fanns en lag ora kassareserver lagen (1949: 314) angående rätt för Konungen att i vissa fall meddela särskilda bestäm­melser om bankaktiebolags kassareserv och en ränteregleringslag lagen (1951: 767) om räntereglering m. m.

Såväl likviditets- och kassakvotslagen som placeringskvotslagen tiU­kom efter förslag av 1957 års kreditmarknadsutredning, vars betänkande (SOU 1960: 16) Banklikviditet och kreditpriorilering behandlade utveck­lingen på kapitalmarknaden och behovet av ytterligare lagstiftning för att reglera kreditgivningen från stabiUseringspolitisk synpunkt eller i prioriteringssyfte (prop, 1962: 52, BoU 17, rskr 233), Likviditets- och kassakvotslagen ersatte 1949 års lag om kassareserver.

Ränteregleringslagen tillkora efter en utredning inora finansdeparte­raentet och ersatte 1951 års ränteregleringslag (prop. 1962: 143, BoU 17, rskr 233).

2.2 Likviditets- och kassakvotslagen

2.2.7 AUmänna motiv m. m.

KredUpoUtiska åtgärder utgör nödvändiga kompleraent till finans­politiken när det gäller att upprätthålla den sarahällsekonomiska ba­lansen. Genom de traditionella kreditpolitiska medlen diskonto­ändringar, centralbankens marknadsoperationer och statens låneopera­tioner kan ränteläge och bankemas likviditet påverkas. Bakgrunden till 1962 års kreditpoUtiska lagstiftning var att nämnda instrument inte ger ett tUlräckligt fast grepp över kreditmarknaden. Genom föreskrifter om kassakvot och/eller likviditetskvot kan bankinstitutens likviditet minskas. Ett förordnande om kassakvot medför att de raedel sora annars varit tillgängliga för kreditexpansion tvingas in på räkning i riksbanken och genom förordnande om likviditetskvot kan man frysa fast över­likviditeten ute i banksystemet. Sekundärt har likviditetskvoten också en prioriteringseffekt för statsupplåning och bostadskrediter, eftersom statspapper och bostadsobligationer utgör huvuddelen av de likvida placeringarna.

Enligt 1 § kan Kungl. Maj:t i den mån det prövas oundgängligen

Prop. 1974:168

16

nödigt för att uppnå det mål sora fastställts för riksbankens pennuig-politiska verksamhet på framställning av fuUmäktige i riksbanken förordna om Ukviditetskvot eller kassakvot. Härav följer att enig­het måste föreligga mellan regering och bankofuUmäklige, Förordnan­det, som skall ange vilka kreditinrättningar det omfattar, skall avse viss bestämd tid eller gälla tills vidare. Behövliga föreskrifter för tUl-lärapningen skall utfärdas av riksbanken. Lagens vidare konstmktion innebär att riksbankens tiUämpningsföreskrifter måste omfatta procent­talet för kassa- eller likviditetskvot, regler om beräkningstidpunkt och uppgiftsskj'ldighet samt den räntesats, som skall tiUärapas för den av­gift som skall erläggas vid avvikelse från föreskriven kvot.

2.2.2 Av lagen omfattade kreditinrättningar (2 §, senaste lydelse 1971: 180)

Likviditetskvoter kan föreskrivas för bankaktiebolag, sparbanker och centralkassor för jordbrukskredit. De av lagen omfattade kreditimätt-ningarna innebar en utvidgning i jämförelse med den gamla kassa­reservlagen, som endast avsåg affärsbankerna, med den motiveringen i prop. 1962: 52 att detta skulle komma att bidraga tiU lagstiftningens effektivitet men också var rättvist med hänsyn tUl konkurrensen mellan de olika slagen av bankinrättningar. Det framhölls dock att behovet av likviditetskvoter var mest framträdande vad gällde affärsbankerna och att de ej skulle komma att vara nödvändiga för centralkassor och spar­banker, om tillfredsställande lösningar för dessa institut kunde träffas genom andra placeringsregler. Dessutom påpekades det att kvotsättning­en måste utformas olika för affärsbanker å ena sidan och sparbanker och centralkassor å den andra.

Förordnande om kassakvoter kan ges endast beträffande bankaktie­bolag. Kravet gäller här tillgodohavanden i riksbanken. Motivet för alt sparbanker och centralkassor uteslöts såvitt avser förordnande om kassakvoter var att dessa normalt inte håller kassamedel i riksbanken utan i Sparbankernas Bank resp. Jordbmkets Bank, vilka som bank­aktiebolag kan omfattas av förordnande om kassakvoter. Före den 1 juli 1974, då postbanken gick samman med Sveriges kreditbank i den nya affärsbanken Post- och Kreditbanken, kunde även postbanken om­fattas av förordnande om likviditets- och kassakvot.

Förordnande för bankaktiebolag, sparbanker och centralkassor kan begränsas efter institutens storlek, och i särskilt fall kan visst institut undantas.

2.2.3 Likviditetskvotens täljare (3 och 4 §§, senaste lydelse av 4 § 1971:180)

Likviditetskvot definieras som förhåUandet vid en viss tidpunkt mel­lan nettobeloppet av en kreditmrättnings likvida raedel och dess samt-

Prop. 1974:168

17

liga förbindelser raed vissa undantag. TUl Ukvida raedel (likviditets­kvotens täljare) räknas suraraan av i huvudsak följande tUlgångar:

inneUggande kassa särat raedel hös riksbanken eller riksgäldskontoret,

inheraska checkar och postreinissväxlar,

tillgodohavanden hos annan kreditinrättning sora kan underkastas förordnande om likviditetskvot,

statens skattkammarväxlar, obligationer och andra skuldförbindelser, upptagna tUl marknadsvärdet,

obligationer utfärdade av Sveriges allraänna hypoteksbank, Konunga-rUcet Sveriges stadsbypotekskassa och Svenska bostadskreditkassan eller av kreditaktiebolag för bostadskreditgivning, upptagna till raarknads-värdet särat

kortfristig fordran på utländsk bank eller bankk eller i riksbanken rediskonterbara utrikes växlar.

Nettobeloppet likvida raedel erhåUs sedan avdrag gjorts med: skuld tUl riksbanken,

skuld tiU annan kreditinrättning som kan underkastas förordnande om Ukviditetskvot samt kortfristig skuld till utiändsk bank.

Huvudregeln innebär alltså att de Ukvida medlen i stort sett utgörs av nettostäUningen mot riksbanken och svenska och utiändska banker, fordringar på svenska staten och innehavet av bostadsobUgationer. Här­till kan läggas hypoteksbankens obligationer samt checkar och poslre­missväxlar.

Avgränsningen av de likvida medlen har gjorts enhgt den generella regeln att dessa borde bestämmas dels så att en bank inte genom egna dispositioner skuUe kunna påverka sin likviditetskvot för att upphäva den kreditpolitiska effekten, dels så att banken inom likviditetskvotens ram skulle kunna disponera sina likvida tillgångar rationeUt. Detta blev ett av skälen tUl att de likvida tillgångama kom att orafatta en vid krets av obligationer. Att bostadsobUgationer inkluderades var eraeUertid också ett försök att stiraulera affärsbankerna att köpa raer långfristiga obligationer och att engagera sig i kreditaktiebolag.

En viktig modifikation av huvudregeln gäller emellertid för bank vars inlåning huvudsakUgen utgörs av inlåning från andra banker. Den in­fördes raed tanke på Sparbankemas Bank och Jordbrukets Bank och innebär att dessas nettoskuld tUl sparbanker resp, centralkassor inte in­går sora en stor negativ post bland de likvida medlen utan Ukställs med inlåning från aUmänheten.

Riksbanken kan vidare i tillämpningsföreskrifterna bestämma att vissa andra tillgångar får inräknas i bmttosuraraan av likvida raedel eUer att vissa skulder inte skall avdras vid beräkningen av nettobeloppet. Av­sikten är att ge raöjlighet tUl viss flexibUitet i tUlärapningen. F, n, är denna raöjlighet utnyttjad i fråga ora två tUlgångsposter: lån till allraän­na pensionsfonden och lån tiU stadshypolekskassan,

2   Riksdagen 1974.1 saml. Nr 168

Prop. 1974:168

18

Slutligen bör nänmas att riksbanken kan sätta ett raaxunura för de nettofordringar i utländsk valuta sora inräknas i täljaren. Maximura bestäras i så fall till en viss kvotdel av näranaren.

2.2.4   Likviditetskvotens nämnare (5 §, senaste lydelse 1971:180)

Vid beräknandet av likviditetskvotens näranare skall från saratiiga förbindelser avdras följande: skuld som avdragits i täljaren, beviljade raen icke disponerade krediter, garantiförbindelser, förlagsbevis i viss utsträckning samt lån i samband med återlån.

Riksbanken kan föreskriva att även annan förbindelse får avdragas.

2.2.5  Bestämmande av Ukviditetskvot (6 §)

Likviditetskvotens storlek bestäms av riksbanken. Den är maxiraerad till 25 % för sparbanker och centralkassor för jordbmkskredit och till 50 % för affärsbanker. Gruppindelning för olika kvotsättning kan göras av riksbanken antingen efter storleken av inrättningens samtliga förbin­delser raed de i 5 § angivna undantagen eller efter rörelsens art.

2.2.6  Kassakvolens konstruktion (7 §, senaste lydelse 1971:180).

Kassakvot definieras sora förhåUandet vid en viss tidpunkt raeUan en kreditinrättnings på checkräkning i riksbanken uinestående raedel och inrättningens saratUga förbindelser raed de undantag som gäller för likviditetskvotens nämnare. Kassakvotens storlek fastställs av riksban­ken. Den får inte sättas högre än 15 %.

Vad gäller kassakvotens nämnare för Sparbankemas Bank och Jord­bmkets Bank framhöUs i propositionen, att eftersom sparbanker ocb centralkassor hade undantagits från kravet på kassakvot med den rao­tiveringen att deras kassa reglerades via resp, centralinstitut, det inte var rimligt att tänka sig att undanta skulder tUl sparbanker eller central­ kassor vid beräknandet av kassakvot. Den lösning som valdes innebär, liksora vid likviditetskvoten, att nettoskulden tUl sparbanker resp. cen­tralkassor ingår bland de förbindelser raot vilka kvotkravet stäUs.

2.2.7 Uppgiftsskyldighet (9 §)

För att underlätta riksbankens bedöraning av ora kvoter är nödvän­diga eller för att ge underlag för beräknandet av kvoten gäller, att kre­ditinrättning, sora kan bli underkastad förordnande enligt lagen, är skyldig att på anfordran tillhandahålla riksbanken de härför nödvändiga uppgiftema. Uppgiflsskyldighet föreligger även ora förordnande enligt lagen inte utfärdats.

Vidare gäller att riksbanken bestäraraer beräkningstidpunkter och ger närmare anvisningar om uppgiftsskyldigheten. Vid tUlämpningen har

Prop. 1974:168

19

sista bankdagen i varje månad varit beräkningstidpunkt för likviditets­kvoten och varje dag för kassakvoten. Härvid har givetvis kassakvotens nämnare inte kunnat beräknas för varje dag. Nämnaren har sålunda hämtats från månadsskiftet före den kalendermånad sora föregår be­räkningsdagen,

2.2.5 Sanktionsbestämmeher m. m. (10 §, senaste lydelse 1971:180, och 11 §)

Sanktionsbestäraradserna är utformade så att, ora likviditets- eller kassakvotskraven inte är uppfyllda, ett belopp raotsvarande ränta på underskottet skall erläggas till statsverket. Maxiraura för räntesatsen, sora fastställs av riksbanken, är satt tUl 4 % per år för underskridande av likviditetskvot och 3 % över riksbankens diskonto för underskridan­de av kassakvot. Riksbanken kan medge att utjäraning får ske mellan underskott och överskott under en viss tidsperiod.

Riksbanken kan även medge befrielse från slcyldighet att betala straff­beloppet, helt eller delvis. I 10 § tredje stycket anges ett fall då sådan befrielse kan förekomma, nämligen för centralkassa under fömtsättning att samtliga centralkassor sammantagna uppfyUer likviditetskraven. En­ligt propositionen bör befrielse i detta fall ges regelmässigt. I övrigt stadgas att dispens får ges då särskilda skäl föranleder det, I proposi­tionen anges att denna möjlighet bör utnyttjas i undantagsfall vid oför­utsedda händelser sora påverkar en banks Ukviditet och vid radividuella övergångssvårigheter under tiden närraast efter utfärdandet av ett för­ordnande.

Riksbankens beslut kan inte överklagas,

2.3 Placeringskvotslagen

2.3.1 Allmänna motiv m. m.

Före lagstiftningen år 1962 omfattades endast affärsbankema av kreditpolitisk lagstiftning. Under 1950-talet rekoraraenderade placerings­regler för försäkringsbolag och sparbanker var i första hand ett led i riksbankens försök att tUlgodose bostadsbyggandets behov av lång­fristigt kapital. För försäkringsbolagen gällde rekoraraendationema pla­ceringar i vissa prioriterade tUlgångar, För sparbankerna gällde att en viss del av deras nyutlåning till annat än finansiering av nya bostäder skulle begränsas på visst sätt,

Kreditmarknadsutredningen framhöll i sitt tidigare berörda betänkan­de att det i fråga om likviditets- och kassakvotema inte förelåg någon svårighet att tillärapa bestämda regler men att det i fråga om placermgs-reglerna var bättre med ett kontinuerligt samråd och överenskommelser om den faktiska placermgsutvecklingen, I prop, 1962: 52 godtogs utred­ningens rekoraraendation om att en lagstiftning ora placermgsregler skulle tillärapas endast som en nödfallsåtgärd, I huvudsak antogs utred-

Prop. 1974:168

20

ningsförslaget om placeringskvoter gäUande försäkrmgsbolag, spar­banker, postbanken och allraänna pensionsfonden raed hänvisning till behovet av att tiUgodose långfristig kredit åt staten och bostadsbyg­gandet.

Förordnande ora placeringskvoter utfärdas av Kungl, Maj:t efter fraraställnuig från riksbanksfullmäktige. Ett förordnande skaU vara motiverat av utomordentUga oraständigheter i saraband med behov att tillgodose långfristig kredit till staten eller bostadsbyggandet (1 §), En skillnad föreligger jämfört med likviditets- och kassakvotslagen i det att vid placeringskvoter, men inte enligt sistnämnda lag, själva kvotens storlek skaU anges i det av Kungl. Maj:t utfärdade förordnandet. I öv­rigt överensstäraraer kompetensfördelningen mellan Kungl. Maj:t cx:h riksbanken i de båda lagama.

2.3.2   Av lagen omfattade kreditinrättningar (2 §, senaste lydelse 1971:

181)

Förordnande om placeringskvot kan utfärdas för försäkringsbolagen, sparbankerna och allraänna pensionsfonden. Möjlighet finns att dela upp försäkringsbolag och sparbanker efter storlek eller efter rörelsens art. Om särskilda omständigheter föreUgger, kan viss kreditinrättning un­dantas.

Behovet att prioritera viss kredilgivning gjorde enligt propositionen det önskvärt att lagen kom att omfatta en vid krets av kreditinrättningar för att inte en förskjutning skuUe ske hos institut utanför lagstiftningen och därmed motverka syftet med lagen. Trots sparbankernas av tradi­tion starka inriktning på bostadsfinansiering hade dock variationer fö­rekommit i deras placeringsinriktning. Försäkringsbolagen, vars utlå­ning till större del än andra institut riktar sig tUl oprioriterade ända­mål, borde orafattas av lagen ora placeringskvoter ora den skulle bli effektiv. Beträffande aUmänna pensionsfonden ansågs det önskvärt att fonden placerade i prioriterade tillgångar (se avsnitt 2,3,3) i minst lika stor utsträckning som försäkringsbolagen.

2.3.3   Placeringskvotens konstruktion (35 §§, senaste lydelse av 4 §

1971:181)

Placeringskvot definieras sora förhåUandet mellan storleksförändring­en under en viss i förväg bestämd tidsperiod, beräkningsperioden, av en kreditinrättnings prioriterade placeringar och storleksförändringen under sarama tid av inrättningens samtliga placeringar raed vissa angivna undantag.

De placeringar sora räknas som prioriterade vid beräknandet av pla-cerragskvoten är följande (placeringskvotens täljare):

kassa, checkar och banktiUgodohavanden minus bankskulder, statsobligationer och andra statsskuldförbindelser,

Prop. 1974:168

21

obligationer utfärdade av hypoteksbanken, stadshypolekskassan, bo­stadskreditkassan och kreditaktiebolag för bostadsfinansiering,

lån mot inteckning i fastighet eller tomträtt raed bebyggelse över­vägande bestående av bostäder, ora utläranade lån avser ny bebyggelse,

lån med koraraunal garanti för nya bostadsfastigheter och vissa lån, sora läranats till koraraun, samt

kreditinrättnings egna fasligheter bestående av nya bostadsfastigheter efter avdrag för inteckningar i fastigheterna.

Även andra placeringar kan efter beslut av riksbanken räknas med, om de avser ny bebyggelse övervägande för bostäder.

Prioriteringen omfattar således statens upplåning och finansieringen av nyproduktionen av bostäder. Avsikten med denna avgränsning var inte att skapa ett perraanent prioriteringssystera på kapitalraarknaden sora turvis skulle gynna olika ändaraål. Lagens syfte är i stället att tiU­godose finansieringen av investeringar, vars volym direkt regleras av beslut av statsmakterna. Krediterna tiU övriga ändamål kan sedan ut­nyttjas i den sarahällsbalansskapande politiken.

Inräknandet av hypoteksbankens obligationer bland de prioriterade tillgångarna accepterades med hänsyn till den traditionellt lika be­handlingen av hypoteksbankens och sladshypotekskassans obligationer (prop, 1962: 52 s. 64). Inräknandet utan förbehåll för sladshypotekskas­sans obligationer bygger på fömtsättningen att kassan då placerings-reglerande åtgärder tillgrips inskränker sin kredilgivning till att orafatta objekt inora det prioriterade området.

I placeringskvotens nämnare skall från kreditinrättningens samtUga placeringar undantas:

skuld, sora avdragits i täljaren,

lån, som utlämnats av livförsäkringsbolag raot säkerhet i bolagets försäkringsbrev inora återköpsvärdet,

lån, som aUmänna pensionsfonden lämnat kreditinrättning i saraband med återlån (numera kallat refinansieringslån),

återlån, lämnade av kreditinrättning.

Hämtöver finns möjlighet för riksbanken att göra ytterligare undan­tag.

2.3.4 Bestämmande av placeringskvot (6 §)

Placeringskvotens minimura bestäras av Kungl. Maj:t och dess raaxiraura är i lagen fastställt tUl 80 %. Gmppinddnrag för olika kvot­sättning kan ske efter storleken av inrättningarnas saratUga placeringar eller efter rörelsens art. Ora förändringen av saratiiga placeringars summa under beräkningsperioden innebär en minskning, gäller att de prioriterade placeringarnas andel av samtiiga placeringar jämte undan­tagen i 5 § inte får nedgå.

När det gäller differentiering av kvotsättningen kan storleksindelning

Prop. 1974:168

22

bli aktuell beträffande sparbanker. Försäkringsbolag kan uppdelas i liv-och sakbolag. I 1962 års proposition uttalades den raenuigen att kvoten för livbolag skulle kunna sättas högst tUl 75 % och till 50 % för sak­bolag.

2.3.5   Uppgiftsskyldighet (7 §)

Bestäraraelsema om uppgiftsskyldighet är analoga med likviditets- och kassakvotslagens.

2.3.6   Sanktionsbestämmeher m.m. (8 §, senaste lydehe 1971:181

och 9 §)

Vid avvikelse från placeringskvot skall kreditinrättning, efter riks­bankens föreläggande, tiU staten erlägga ett belopp som motsvarar rän­ta på underskottet. Räntesatsen är fastställd tiU 2 % per år. Riksbanken har möjlighet att medge utjämning av underskott och överskott under en viss tidsperiod.

Underskott under en period leder tUl en straffavgift under den pe­riod då det uppstått. Straffavgift på underskottet utgår eraeUertid ock­så under följande perioder, upp tUl fem år efter den första periodens ingång. Överskott under en period får eraellertid avräknas raot tidigare underskott så att straffavgift utgår för vad som efter avräkningen kvar­står av underskottet.

Riksbankens beslut kan inte överklagas,

2.4 Ränteregleringslagen

2.4.1  Allmänna motiv m. m.

Det allmännas intresse av att kunna påverka ränteläget utöver vad som är möjligt med de traditionella medlen har flera bevekelsegrunder. I prop. 1962:143 angavs att det kan vara stabUiseringspolitiskt önskvärt att vid en kraftig kreditåtstramning undvika en okontrollerad och av spekulativa inslag förstärkt räntestegringsprocess. Vidare angavs att det i en svag konjunktur kan vara behövligt att utan en överdriven lik­viditetsökning och utan en icke önskvärd eftersläpning åstadkomma en låg investeringsstimulerande räntenivå. Ett annat skäl var det allmänna intresset av att räntenivån på inlåningssidan står i ett rimligt förhåUande till avkastningen av bankernas tillgångar och att inlåningsräntornas stmk­tur är överskådlig och inte missgynnar vissa gmpper av sparare.

Enligt 1 § kan Kungl. Maj:t på fraraställning av riksbanksfuUmäktige förordna ora befogenhet för riksbanken att föreskriva anraälnings­skyldighet, raaxirairänta, minimiränta eller emissionskontroll,

2.4.2  Räntebegreppet (2 och 3 §§)

I 2 § bestäms begreppet ränta i lagens mening på så sätt, att med ränta likstäUs varje annan gottgörelse vid lån av penningar som inte enbart utgör ersättning för särskilda orakostnader i anledning av lånet.

Prop. 1974:168

23

Enligt 3 § undantas från lagens verkningsområde ränta för vilken gäl­ler särskUda bestämmelser, som getts i författning eller i beslut som meddelats av Kungl, Maj:t. Undantaget torde omfatta endast några typer av lån med statiig garanti,

2.4.3 Anmälningsskyldighet (4 §, senasie lydehe 1971:182)

Har förordnande om anraälningsskyldighet raeddelats, får riksbanken föreskriva sådan enligt regler sora ges i 4 §. Dessa regler anger även det område som kan beröras av föreskrift om maxirai- och minirah-än-tor. Beträffande anmälningsskyldigheten sägs att den får avse ränte­satser och övriga villkor, sora tiUärapas vid inlåning och utiåning. Den kan även avse förändringar i inlåningsränta eller höjning av uUånings-ränta och då kan riksbanken föreskriva att anmälan skaU göras rainst åtta dagar före den avsedda ändringen särat innehålla uppgift ora skä­len för densamraa.

Syftet raed dessa regler är att riksbanken skall kunna följa ränteut­vecklingen ocb i förväg vara underrättad ora förändringar. Anraälnings­skyldighet kan tUlärapas utan att övriga stadganden i lagen utnyttjas.

2.4.4 Verkningsområdet (5 §)

I 5 § anges vilka räntor som kan underkastas räntekonttoll och på vad sätt. Reglerna är knutna tUl bestäramelserna om anmälningsskyl­dighet så att räntesats och ränteförändring som kan underkastas regle­ring är underkastade anmälningsskyldighet.

Beträffande inlåningsräntor kan såväl maxirai- sora rainirairäntor föreskrivas. TUlärapningsorarådet bestäras sora inlåning av penningar hos kreditinrättning och annan sora bedriver inlåning på räkning sora av bank allraänndigen begagnas. Den tidigare lagen gav raöjUghet att föreskriva minimiränta för inlåning från aUraänheten på sådan räkning. Införandet av raaximiräntor var betydelsefuUt och grundades på att konkurrens om inlåningen kan spela en central roU i en ränteregle­ringsprocess.

Genora att orden "från allmänheten" saknas i bestämningen av ifrå­gavarande inlåning omfattar regleringen av inlåningsränta inte bara bankinstituten utan också t. ex. KF:s och HSB:s inlåning från med­lemmar på bankmässiga räkningar. Enligt särskilt stadgande i 4 § omfattas också inlåning hos försäkringsbolag av försäkringsbelopp som förfalUt tUl betalning.

I fråga om utlåning gäller att maximisatser kan föreskrivas för ut­låning från bankaktiebolag, sparbanker, jordbrukets kreditkassor, för­säkringsbolag och allmänna pensionsfonden.

Prop. 1974:168

24

2.4.5   Emissionskontroll (6 §, senaste lydehe 1964: 268)

Bestämmelsen om emissionskontroll innebär frärast att obligationer,

förlagsbevis eller andra för den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev inte får utges utan tillstånd av riksbanken. Denna regel täcker väl den kontroll sora riksbanken sedan år 1952 utövat enligt överenskoraraelse raed affärsbankema. Ar 1964 utvidgades emissionskontrollen att om­fatta också reverslån utgivna av kreditaktiebolag. Detta får ses mot bakgrunden av att andra kreditaktiebolag än de fastighetsfinansierande kreditaktiebolagen anskaffat medel genom reverslån.

2.4.6   Sanktionsbestämmelser m. m. (8, 9 och 11 §§)

1951 års lag hade ansvarighetsbestäramelser sora innebar att brott mot ränteregleringslagen bestraffades med dagsböter, fängelse eller straffar­bete. Den som överskridit maximiräntan skulle till kronan utge värdet av uppburen ränta,

I den gällande lagen är sanktionerna av ekonoraisk karaktär och riktar sig raot kreditinrättningen eller, vid brott mot emissionskontrol­len, mot låntagaren. Vid avvikelser från maxirai- eller minimiränta skall inrättningen, efter föreläggande av riksbanken, tUl statsverket er­lägga två gånger avvikelsens belopp. Vid överträdelse av emissions­kontrollen beräknas det belopp som skall utges till en halv procent av lånesumraan för varje år av den för lånet bestämda längsta löptiden.

Över riksbankens beslut enligt lagen kan icke anföras besvär.

2.4.7  Tillsyns- och sekretessbestämmelser (7 och 10 §§)

TUlsynen över efterlevnaden av meddelade föreskrifter utövas av rayndighet som bestäms av Kungl, Maj:t. EnUgt kungörelsen (1962: 259) raed närmare bestämmelser angående tillämpningen av räntereglerings-lagen den 25 maj 1962 (nr 258) utövas tiUsynen av bankmspektionen och försäkringsinspektionen beträffande de institut för vUka resp. in­spektion är tillsynsmyndighet och i övrigt av riksbanken. Inrättning sora är underkastad föreskrift om maxirai- eller minimiränta är skyldig att på begäran lämna de uppgifter som myndigheten anser nödvändiga för tUlsynens utövande.

Vad som inhämtats genora anraälan enligt 4 § eUer vid tiUsynen får offentliggöras endast i den raån det krävs för att ändaraålet raed be­stämmelserna skall nås.

3   Utredningen

3.1 Tillämpningen av den kreditpolitiska lagstiftningen

Utredningen redovisar i betänkandet riksbankens tillämpning av den kreditpolitiska lagstiftningen.

Förordnande om likviditetskvoter enligt likviditets- och kassakvots-

Prop. 1974:168

25

lagen har varit i kraft sedan den 7 mars 1969, Under tiden mellan lagens tillkomst och denna tidpunkt fanns eraellertid en rekoraraendation från riksbanken tUl affärsbankerna ora iakttagande av vissa likviditetskvoter av en konstmktion likartad den sora föreskrivs i lagen. Enligt rekom­mendationen gällde en lUcviditetskvot på 30 % för de fera största ban­kerna järate Sparbankernas Bank och Jordbmkets Bank och på 25 % för övriga banker. Ett något förändrat beräkningssätt infördes i deceraber 1967 då riksbanken beslöt att endast hälften av en banks utiändska nettotillgodohavanden skulle räknas sora likvid tillgång. Tidigare fick dessa tillgodohavanden inräknas i sin helhet. Under 1960-talet var upp-fyUandet av de rekoraraenderade likviditetskvoterna tidvis sammankopp­lat med bestämraelserna ora straffränta vid upplåning över en viss gräns i riksbanken. Sålunda gällde från april 1964 att de banker som inte iakt­tog likviditetskvoterna fick till normala räntevillkor låna endast ett be­lopp sora uppgick tUl 25 % av de egna fonderna. För överstigande be­lopp skuUe straffränta utgå. För banker sora uppfyllde de rekoraraende­rade kvoterna var raotsvarande gräns 50 %, I juni 1966 avskaffades straffräntan för banker som ej uppfyllde likviditetskvotskraven, I decem­ber 1967 återinfördes de tidigare gäUande straffräntebestämraelserna.

När de lagstadgade kvoterna infördes i raars 1969 fastställdes likvidi­tetskvoten till 30 % för bank, vars förbindelser vid kvotberäkningen översteg 2 000 railj, kr,, dvs, för de fera största bankerna särat för Sparbankernas Bank och Jordbrukets Bank, och tiU 24 % för annan bank. Denna gräns har sedermera, i juli 1973, ändrats tiU 4 000 mUj, kr, för att ta hänsyn till förbindelsemas ökning hos de största provinsban­kerna. Kvoterna skulle beräknas sora förhållandet raellan Ukvida raedel och förbindelser enligt de regler sora är fastställda i likviditets- och kassakvotslagen. Därvid utnyttjades de i lagen givna raöjlighetema att begränsa det belopp raed vUket nettofordringar i utländska valutor får inräknas bland de likvida tUlgångarna. De skulle få ingå raed högst 1,5 % av förbindelsernas suraraa. Det ändrade beräkningsförfarandet in­nebar en viss skärpning av kraven. Med lagstadgade kvoter följde också sanktionsbestämraelser. Bank som vid slutet av en månad underskred den fastställda kvoten skulle till staten inbetala ett belopp motsvarande rän­ta för månaden på det belopp varmed de lUcvida medlen understeg kra­ven. Räntesatsen skulle vara 4 % per år.

Överenskommelse om likviditetskvoter att gälla från ingången av år 1972 träffades under hösten 1971 också med sparbankerna och postban­ken. Med hänsyn till de betydande olikheter som förelåg i sparbankernas utlåningsstruktur kunde krav inte stäUas på att alla omedelbart skulle uppfylla vissa miniraikrav, om inte dessa sattes på en från kreditpolitisk synpunkt oacceptabelt låg nivå. Överenskommelsen innehöll därför över-gångsbestäm.melser för de sparbanker som vid ingången av år 1971 låg under den avtalade kvoten. Varje sparbank skulle fr. o. ra, år 1972 upp­fylla en likviditetskvot på 20 %  raen sparbanker sora inte uppnått

Prop. 1974:168

26

detta kvottal skulle i stället, tUls så skedde, uppfylla en raarginell kvot på 25 %, För postbanken sattes kvoten tUl 27 %. De större sparban­kerna och postbanken skuUe tiU riksbanken lärana likviditetskvotsrap­port före utgången av varje raånad och övriga sparbanker skulle lämna sådan uppgift för hel- och halvårsskifte.

För jordbmkskasserörelsen har riksbanken vid tidigare tUlfällen re­kommenderat ett slags margineUa likviditetskvoter, där ökningen av likvida tiUgångar satts i relation tUl inlåningsökningen. Definitionen av likvida tillgångar har varierat något men har de senaste åren avsett kas­sa, nettobanktUlgodohavanden, skattkammarväxlar och obligationer ut­färdade av staten, allraänna hypoteksbanken och bostadsfinansierande hypoteksinslitui. Under år 1962 innebar riksbankens rekommendation en minimikvot på 33 %, Rekommendationen upphävdes helt i januari 1963 för att återkomma först i mars 1969, även då med en rainiraikvot på 33 %, avseende utvecklingen under helåret 1969, I den nya överens­kommelse sora träffades i raaj 1970 utvidgades rekommendationen till att avse centralkassorna och Jordbrukets Bank gemensarat. Vid kvot­beräkningen lades därvid till täljaren tiU centralkassornas likvida tiU­gångar inlåningsöverskottet från allraänheten i Jordbmkets Bank, TUl nämnaren lades till inlåningsökningen i centralkassorna inlåningsökning­en i Jordbrukets Bank. Överenskommelsen förlängdes även för år 1971, men fr. o. ra. oktober sararaa år sänktes kvottalet till 25 %. Den omlägg­ning till likviditetskvoter av samma slag som gäller för affärsbanker, vil­ken genomfördes efter överläggningar under slutet av år 1971, avsåg även centralkassoma. De regler som sålunda skulle gälla från ingången av år 1972 överensstämmer med de för sparbankerna gällande, med det undantaget att kvoten inte behöver uppnås av varje kassa individueUt utan endast av centralkassorna gemensamt.

Kassakvoter för bankaktiebolagen enligt kassakvotslagen har gällt dels under perioden 2 januari14 februari 1968, dels sedan den 1 au­gusti 1969, Förordnandet under år 1968 innebar enligt riksbankens tUl-lämpningsföreskrifter, att de fem största bankerna skulle ha minst 2 % och övriga banker minst 1 % av sin inlånuig från allmänheten inneståen­de på checkräkning i riksbanken. Enligt de år 1969 utfärdade tiUämp-ningsföreskriftema skulle varje affärsbank fr. o. m. den 1 augusti 1969 vid varje dags slut hålla ett belopp på checkräkning i riksbanken motsva­rande 1 % av posten "summa förbindelser" vid beräkning av likviditets­kvot för månaden före näst föregående kalendermånad. Bank som un­derskred den föreskrivna kassakvoten skulle tUl statsverket erlägga ett belopp motsvarande en ränta på underskottet, beräknad efter en ränte­sats, som med tre procentenheter översteg riksbankens officieUa diskon­to. Kassakvotskrav har sålunda endast avsett affärsbankerna, inkl. Spar­bankernas Bank och Jordbrukets Bank, och har genomförts endast med tiHämpning av likviditets- och kassakvotslagen.

Prop. 1974:168

27

Något förordnande enligt lagen om placeringskvoier har hittills inte givits, Rekoramendationer om placeringskvoter har dock tillärapats för sparbanker, postbanken och försäkringsbolag. Vid ingången av år 1962 gällde enligt en placeringsrekoramendation från riksbanken till sparban­kerna att dessas nyutlåning för andra ändaraål än nyproducerade bostä­der skulle begränsas tUl 50 % av inflytande amorteringar och slutbetal­ningar på lån. Rekomraendationen avskaffades i juni sarama år, MeUan åren 1969 och 1972 gäUde återigen en överenskoraraelse raellan riks­banken och sparbankema ora vissa placeringskvoter, innebärande att sparbankerna skulle placera rarast 2/3 av nettoökningen av sina place­ringar i vissa prioriterade tUlgångar, Till dessa räknades kassa, netto­fordringar på inhemska kreditinstitut, statspapper, bostadsobligationer samt bostadsbyggnadslån och andra krediter till nybyggda bostadsfas­tigheter. Som grund för placeringskvotsberäkningen skulle de större sparbankerna varannan raånad tUl riksbanken insända en specificerad rapport. När överenskoraraelsen förnyades år 1970 bestärades att övriga sparbanker skulle lärana rapport varje halvår. Skyldighet att på riks­bankens anfordran avlämna sådana rapporter föreskrevs enligt 7 § pla­ceringskvotslagen. Uppgörelser av ungefär samraa innehåll gjordes raed postbanken och allmänna pensionsfonden, Överenskoraraelsen raed all­männa pensionsfonden ersattes år 1970 av en ny uppgörelse enligt vil­ken fonden under år 1970 inte skulle placera ett större belopp i icke prioriterade tillgångar, återlånen undantagna, än vad sora skett under föregående år. Dessa krav lättades något år 1971, då fonden tills vidare fick placera minst två tredjedelar av ökningen i sina totala placering­ar, återlånen undantagna, i oprioriterade tillgångar. Under sista kvartalet fick fonden öka de prioriterade placeringarna utöver tidigare riktmär­ken i samband med strävanden att vidga utrymmet för näringslivets obli­gationsemissioner.

Fr, o, ra, år 1972 skedde en samordning för sparbankerna och post­banken med affärsbankerna i det att placeringskvoterna ersattes av lik­viditetskvoter av samma slag som de som gäller för affärsbanker.

Försäkringsbolagen har under hela 1960-talet lämnat rapporter om sina placeringar till riksbanken, sora i lägen då så bedömts önskvärt, senast från år 1969, utfärdat rekommendationer till försäkringsbolagen om vissa miniraikvoter raellan ökningen i prioriterade och ökningen av totala placeringar. Vid ingången av år 1962 gällde den rekomraenda­tionen, att livförsäkringsbolagen skulle använda 75 % och sakförsäk­ringsbolagen 50 % av nettoökningen av sina resurser till placermgar som avsåg, fömtom kassa, staten eller nyproduktion av bostäder, I juni sänktes procenttalet för livförsäkringsbolagen till 50 %. I januari 1963 upphävdes rekoraraendationema helt.

Förhandlingar under hösten 1965 i samband med svårigheter att fi­nansiera igångsättningen av det planerade bostadsbyggandet under den

Prop. 1974:168

28

pågående högkonjunkturen ledde till en överenskommelse som innebar, att livförsäkringsbolagen skulle placera minst 70 % och sakförsäkrings­bolagen rainst 50 % av sina totala placeringar i prioriterade tillgångar. Såsom vid tidigare rekomraendationer skulle lån till bostadssektorn, hy­poteksbanken och staten antingen genora obligationsförvärv eller i an­nan förra tillsamraans raed kassa och nettofordringar hos banker ut­göra prioriterade tillgångar. Kvoterna skulle vara uppnådda vid utgång­en av juni och deceraber 1966 och därvid räknas på bolagens place­ringar under första halvåret resp, hela året 1966. Det väsentligt lät­tare läget på kreditmarknaden, som efter hand uppstod under senare de­len av år 1966 och fraraför allt under år 1967, raedförde att riksban­ken i augusti 1967 upphävde placeringsrekommendationema till för­säkringsbolagen.

Den restriktiva kreditpolitik som fördes vid den kraftiga konjunktur­uppgången år 1969 omfattade även åtgärder som berörde försäkringsbo­lagen. Med dessa överenskoms under våren om nya placeringskvoter, innebärande att varje koncem eller fristående bolag kunde välja meUan en kvot på 2/3 eller en kvot på 70 % av livförsäkringsrörelsens raedel och 60 % av sakförsäkringsrörelsens. Överenskoraraelsen avsåg kalen­deråret 1969. Vid ingången av år 1970 förnyades överenskoraraelsen att gälla oförändrat detta år. Så skedde även vid nästa årsskifte, raen i april 1971 raildrades placeringskvotskravet för sakförsäkringsrörelsen tiU 50 %. Avgränsningen av prioriterade placeringar har raodifierats vid olika tUlfällen. Under år 1971 tiUkom sålunda sora prioriterade lån bl. a. sådana som lämnats för ombyggnad av bostadsfastighet i samband med statliga lån. Även för år 1972 förlängdes överenskommelsen, denna gång med tillägget att lån för statsbdånad ny-, om- och tillbyggnad ge­nereUt skulle få inräknas bland de prioriterade placeringarna. Under år 1973 tUlkom krediter till vissa icke stalsbelånade ombyggnadspro­jekt,

I enlighet med en överenskoraraelse raellan riksbanken och affärs­bankerna år 1952 har riksbankens godkännande inhäratats före emissio­ner av obligations- och förlagslån. Härigenora bar riksbanken haft in­flytande över både lånevillkor och lånevolyra och förordnande om emis­sionskontroll enligt ränteregleringslagen har aldrig behövt inhämtas. Eniissionstillstånden för de bostadsfinansierande hypoleksinsiituten och kreditaktiebolagen har sedan december 1966 utformats så, att de kunnat sälja obligationer kontinuerligt utan angiven begränsning av beloppen. Som villkor härför har endast gällt, att huvuddelen av deras utlåning skall gå till finansiering av nyproducerade bostäder. Denna andel är f. n. satt till 90 %. De prioriterade krediterna har utvidgats vid olika till­fällen och orafattar fr. o. ra. år 1972 lån tUl alla projekt raed statiiga bostadslån, tUl privalfinansierade nybyggda bostadshus samt tUl vissa icke stalsbelånade ombyggnadsprojekt.

Prop. 1974:168

29

Lagreglerna om räntereglering har inte heller utnyttjats. Ränteföränd­ringar hos bankinstituten har regelmässigt följt riksbankens diskontoför­ändringar eller skett efter diskussioner raed rUcsbanken. En markant av­vikelse från denna tradition skedde i raajjuni 1970, då bankinstituten aUraänt höjde sina utlåningsräntor utan att detta skedde med anledning av någon kreditpolitisk åtgärd och utan att riksbanken informerades i förväg. Riksbanken upptog med anledning av detta under den påföljande hösten förhandlingar med bankema som resulterade i en överenskora­raelse dels ora norraala regler för bankemas räntesättning, dels ora hur den genomförda räntegUdningen skulle behandlas. Som huvudregel för bankemas räntesättning fastställdes att i fraratiden, liksom tidigare, skulle bankernas räntesättning normalt följa förändringarna i rUcsban­kens diskonto. Vidare skulle riksbanken hållas inforraerad ora alla av bankema tillärapade räntesatser och förändruigar av dessa skuUe i för­väg diskuteras raed riksbanken. I fortsättningen skuUe räntesättningen följas genom periodiskt insamlad statistik, sora skuUe publiceras på lärapligt sätt. Vidare skulle bankerna raera utförligt än dittills annon­sera tiUärapade räntesatser och förändringar i dessa.

Vad gällde den aktuella ränteglidningen, sora skett utan diskussion raed riksbanken eller genora några överenskoraraelser i centrala bank-organisationer, hade vissa banker anfört räntabUitetsskäl. Riksbanken krävde inte att ändringarna oraedelbart skulle tas tUlbaka raen inga nya uppjusteringar skulle få ske. Riksbanken kunde dock inte accep­tera att en aUraänt raåttiig anpassning i vissa faU utnyttjats för enligt riksbankens uppfattning extrerat stora räntehöjningar. I de tveksararaa fallen skulle diskussioner ske raed bankema i fråga. De höga kost­naderna på specialinlåningen kunde vidare ur riksbankens synvinkel inte godtas som motiv för en höjning av utiåningsräntorna. Kostnader­na på bankernas specialinlåning skulle sänkas, varvid räntehöjningarna skulle elimineras i motsvarande grad. Även i övrigt borde alla raöjlig­heter tillvaratas att återställa den relation mellan utlåningsräntorna och diskontot som rått under 1960-talet.

3.2 De senaste årens erfarenheter av kreditpoUtiska instrument

I betänkandet finns intagen en fraraställning över erfarenheterna av dels de aUraänt verkande kreditpolitiska instrumenten under åren 1969 1971, dels de selektiva instrument som använts fr. o. ra, år 1967 för att garantera tillgången på bostadsbyggnadskrediter och långfristig kredit för bostadsbyggandet, Frarastälhiragen redovisas här i sina huvud­drag. 1 övrigt hänvisas till betänkandet (s. 88114).

Prop. 1974:168

30

3.2.1 Kreditpolitiska medel åren 19691971

Under de sista raånaderna år 1968 satte en stark nedgång av valuta­reserven in, en nedgång sora fortsatte under första halvåret 1969. Bakora valutaförlusterna låg en svag bytesbalans raen också, vUket var viktigt från kreditpolitisk synpunkt, ett begynnande och växande kapitalflöde från Sverige tUl utiandet. Vid slutet av år 1968 skedde också ett snabbt konjunkturoraslag i det att den tidigare svaga inheraska konjunkturen avlöstes av ett starkt tryck på produktionskapaciteten.

De problem som kreditpolitiken stod inför koraplicerades i stor ut­sträckning genom den mycket höga likviditet som fanns både i bank­systemet och hos företag och hushåll. Bankernas nettofordringar på staten, riksbanken och utländska banker hade stigit från år 1966 till slutet av år 1968, och allmänhetens likviditet hade visat en exceptionellt stark uppgång under dessa år. Om man mäter aUmänhetens reala lik­viditet sora sedelvolyra och banktUlgodohavanden i förhåUande till bmttonationalprodukten i löpande priser, erhåUs följande bild av likvi­ditetsuppladdningen.

Real Ukviditet. Kvoten raellan penningraängden och bruttonationalpro­dukten tiU löpande priser

69

'1    

        1-1

T        1   -1"

67

-

-

65

/"

-\

63

y

\y

61

r    1     1     1

lill

1965    1966    1967      1968      1969    1970      1971    1972

Källa: Riksbankens Årsbok 1972

Det oraedelbara raålet för riksbankens politik från början av år 1969 var att kraftigt bromsa utiåningsexpansionen hos affärsbankema. Sedan mitten av år 1967 hade ökningen i utiånragen, bortsett från bo-

Prop. 1974:168

31

stadsbyggnadskrediterna, legat vid 3 000 milj. kr. i årstakt, en takt sora under andra halvåret 1968 steg till 4 000 railj. kr. Denna utlånings­expansion var huvudfaktorn bakora den starka likviditetsökningen hos allmänheten och var den naturliga angreppspunkten för en politik sora sökte motverka valutautströmningen och det uppkommande övertryc­ket inom ekonomin.

Utlåningsexpansionen under senare delen av år 1968 skedde i takt med en försvagning av affärsbankemas Ukviditet. Likviditetsnedgången, som inte kunde återföras på ekonomisk-politiska åtgärder, belyses av följande diagram.

Bankemas nettofordringar på staten, riksbanken och utiandet. Säsong-rensade ställningsuppgifter

milj. kr.

12 000      -

10  000     -

8 000     

6 000

4 000     -

2 000

1965      1966    1967      1968    1969      1970      1971    1972

A = Santliga basker B = Affärsbanker

Källa; Riksbankens Årsbok 1972

Utredningen ställer frågan hur de "naturliga" sambanden mellan likviditetsutvecklingen hos bankerna och deras utlåningsdispositioner fungerade. Under början av år 1969 fortsatte bankemas utiåning att expandera i samma raycket höga takt sora nåtts under andra delen av år 1968. Den oraedelbara lösningen på bankemas likviditetsproblem blev en upplåning i riksbanken sora i juni låg vid genorasnittiigt 3 100 milj. kr., dvs. 2 500 railj. kr. högre än ett år tidigare. Det var sålunda

Prop, 1974:168

32

inte raöjUgt att förlita sig på att likviditetsförsäraringen automatiskt skulle framkalla en snabb begränsning i bankemas utlåning.

Diskontohöjningen i februari 1969 var direkt föranledd av den in­temationeUa räntehöjningen men motiverades också som ett led i en allmänt åtstramande kreditpoUtik. I saraband raed diskontohöjningen förordnades ora likviditetskvoter enligt 1962 års lag ora likviditets-och kassakvoter. Detta betydde att den överenskoraraelse ora att affärs­bankerna skuUe iaktta av riksbanken rekoraraenderade likviditetskvoter som gällt sedan år 1952 ersattes av en tillärapning av lagen, något som innebar två väsentliga förändringar. För det första kom ett underskri­dande av kvotema hädanefter att medföra en straffavgift, beräknad som 4 % ränta på underskottet. Vidare låg de nya kvoterna i praktiken, som resultat av vissa ändringar i beräkningsreglema, 4,55 procentenheter högre än de tidigare.

Kreditexpansionen fortsatte första halvåret 1969 ut och alla affärs­banker utom två underskred likviditetskvotskraven och fick betala betydande straffavgifter. Då underskridandet upphörde hade nya kredit­politiska åtgärder satts in, sora än mer direkt tog sikte på att begränsa och reducera affärsbankemas utiåning. Utredningen framhåller att det därför saknas underlag för att bedöma effektema på affärsbanker­nas utiåningspolitik av ett aktivt användande av Ukviditetskvoter av det slag sora inleddes i mars 1969. Det kan visserUgen sägas att bankut­låningen fortsatte att växa snabbt fram till dess åtgärderna i juli sattes in, raen tte månader är enUgt utredningen en kort period när det gäller att begränsa och vända en utiåningsexpansion som bärs upp av en stark efterfrågan. Av större relevans är kanske den observation som fram­förts från riksbankshåU, nämligen att diskussioner med bankledningama i juli och augusti 1969 visade att de först vid denna tidpunkt planerade och genomförde åtgärder för att påtagligt bryta utlåningsexpansionen. Enligt utredningen motsäger dock ingenting det uppenbart rimliga an­tagandet att starkt skärpta likviditetskvotskrav på något längre sikt har en påtaglig effekt på bankernas utlåning.

En bedömning i juli 1969 av kreditpoUtikens effekt i förhållande till de problera sora skulle lösas måste ha pekat på ett otUlfredsställande re­sultat, Valutautströmningen under första halvåret uppgick till 1 400 mUj. kr. Särskilt slående var att en större del av betalningsbalansens underskott nu redovisades under kapitalbalansen och restposten, i vUken senare ingår en mängd icke registrerade kapitalrörelser. Detta utgjorde ett starkt skäl för att de på kort sikt motverkande åtgärderna måste sökas på kreditpolitikens område. Den totala strömraen av kredit syntes vis­serligen ha rainskat eller t. o. ra. vänts nedåt, och affärsbankernas in­låning hade faUit starkt. Den höga ökningstakten i affärsbankemas ut­låning tUl näringslivet var eraeUertid oförändrad. I detta läge vidtog riksbanken den 10 juli samma år en serie åtgärder, innefattande en dis-

Prop. 1974:168

33

kontohöjning med ytterligare en procentenhet, individueUa luniter för affärsbankernas upplåning i riksbanken och, efter Kungl. Maj:ts förord­nande, kassakvot på 1 % för bankaktiebolagen.

Genom diskontohöjningen och straffräntesatsen 10 % vid upp­låning i riksbanken skedde en fortsatt anpassning till den allt högre intemationeUa räntenivån. Systeraet raed Uraiter för en banks upplå­ning i riksbanken raedförde att räntan på korta krediter bankerna erael­lan kunde stiga tiU 1113 %, och att räntesatserna för s.k. specialin­låning dvs. inlåning på rainst 500 000 kr. från företag och korarauner steg tUl ca 10 %. Den kraftiga stegringen av dessa räntesatser bör inte ha varit utan betydelse för att mraska kapitalutströmningen från Sverige. Samtidigt innebar de en påfrestning för den svenska räntestmk-turen, något sora skulle visa sig under år 1970.

Utredningen frarahåUer att Uraiter för upplåningen i riksbanken var ett för den enskUda banken raycket plågsamt mstmment. En anpass­ning kan ske bl. a. genora en rainskning av utlåningen. Utredningen an­för att en sådan minskning dock påverkar banksystemets totala upp- lånragsbehov i riksbanken främst om utiändsk upplåning i Sverige och svensk upplåning i utiandet reagerar så att valutaströmmama förskjuts till Sveriges fördel. Utredningen errarar ora att i riksbankens förvalt­ningsberättelse för år 1969 anfördes att limiterna justerades efter hand med beaktande bl. a. av de säsongsraässiga rörelserna i bankemas upp­låningsbehov men också med hänsyn tiU i vUken utsträckning bankema visat återhåUsarahet i sra utlåning tiU andra ändaraål än bostadsbyg­gandet. Sora riktpunkt angavs, att denna utiåningsstock borde åter­ ställas tiU sararaa nivå sora vid ingången av året.

Enligt utredningen tyder raycket på att den på detta sätt angivna riktpunkten var riksbankens egentliga raålsättning för bankerna. Upplå-ningslimiteringen var då väsentligen ett hot för att förmå de av central­banksupplåning beroende bankerna och härvidlag fanns bara ett vik­tigt undantag, den traditioneUt med hög likviditet arbetande dåvarande Stockholms EnskUda Bank att acceptera denna riktpunkt. Hela opera­tionen framstår som ett utlåningstak avseende slutet av år 1969. I stort sett nåddes också detta syfte. Affärsbankernas "övriga utlåning" låg vid årsslutet 700 railj, kr, högre än ett år tidigare, medan utvecklingen under första halvåret pekat på en ökning under året av orakring 4 000 railj, kr. De från augusti 1969 införda kassakvotema kora tiU i ett läge då bank­upplåningen i riksbanken nått en raycket hög nivå. Kassakvotskraven in­nebar att bankernas upplåningsbehov i fortsättningen kora att ligga 450 500 mUj. kr. högre än eljest skulle blivit faUet. Det har ifrågasatts ora kassakvotskraven över huvud taget spelade någon roll under åtstrara-ningsperioden 196970, eftersom bankema även dem förutan skulle ba varit påtagligt beroende av kredit från riksbanken. A andra sidan har frarahållits att riksbanken i juli 1969 inte kunde göra säkra prog-

3   Riksdagen 1974.1 saml Nr 168

Prop. 1974:168

34

noser för bankemas upplåningsbehov över en längre period fraraåt och att kassakvotskraven inskärpte riksbankens raöjlighet att håUa bankema i beroendestäUnrag tUl dess den önskade effekten av åtstramningspoli­tiken nåtts.

Det var underskotten i utiandsbetalningarna som förklarade tidslo­kaliseringen och skärpan av de kreditpolitiska åtgärderna under år 1969. Utredningen frarahåUer att resultatet i fråga ora betalningsba­lansens utveckling också förefaUer relativt klart. Det negativa utfallet av registrerade kapitalrörelser och restposten under de två första kvar­talen, rainus 200 resp. 620 milj. kr., ersattes under fjärde kvartalet av ett överskott på 150 railj. kr. Valutautflödet slog också ora tiU ett inflöde på 190 railj. kr. Den positiva utvecklingen av kapital- och restposterna fortsatte under år 1970. Utredningen konstaterar att kreditpolitiken så­ledes var framgångsrik bedömd efter konsekvensema för betalnings­balansen. Enligt utredningen är det svårt att hävda att kreditpolitiken skulle ha varit aUtför hård totalt sett, om målsättningen i fråga om be­talningsbalansen accepteras.

Med hänsyn till en bristande balans mellan efterfrågan och resurser i den svenska ekonomin ansågs en fortsatt återhåUande kreditpolitik motiverad under år 1970. En under första halvåret växande skuldsätt­ning från bankemas sida i riksbanken och risken för att de föreskrivna likviditetskvotema skulle underskridas var återhållande faktorer för ban­kemas kredilgivning. Under det första kvartalet steg eraellertid ban­kemas utlåning i sarama snabba takt som ett år tidigare. Riksbanken var uppenbarligen inte benägen att åtemppta politiken med press på bankerna genom diskretionärt hanterade upplåningslimiter, utan upp­tog i stället förhancUingar med bankema ora ett utlåningstak för resten av år 1970. Affärsbankema åtog sig härvid att, var bank för sig, hålla sin utiåning exkl. bostadsbyggnadskrediter under ett tak, bestärat raed utlånmgsvolyraen vid utgången av år 1969 sora bas. Maxiraum för utiåningen skulle för raaj vara 106 % och för juni 105 % varefter taket föll lineärt tiU 104 % vid årets slut. Sora sanktioner vid överskridande skulle gälla dels viss fördyring av upplåning i riksbanken dels, i aU­varliga fall, kännbara begränsnmgar i rätten att låna i riksbanken. Ut-lånmgstaket kunde ses som en logisk konsekvens av den politik som förts under hösten innan med mera obestämt angivande av ett riktmär­ke för utlåningen. Arrangemanget respekterades av bankema. Det av­skaffades vid slutet av år 1970 i samband med övergången till en lättare kreditpolilik.

Saratidigt med avtalet om utiåningstaket träffades en överenskora­raelse, denna gång raed alla gmpper av bankinstitut, ora nedskärning av de bevUjade liraiterna för krediter i räkning. Bankema skulle före­slå sina ifrågavarande kunder att ersätta löpande avtal ora kredit i räk­ning raed avtal gällande tUl den 1 aprU 1971. Kreditiiraiten skulle härvid

Prop. 1974:168

35

justeras ned raed 20 % och avgift och ränta höjas raed 1/4 %. För kund sora inte gick med på detta arrangemang skulle gälla att inte någon som helst försäkran gavs för kreditens fömyande eller limitens storlek efter förfallodagen. Om krediten fömyades skulle avgiften höjas 1 %, och räntan höjdes oraedelbart med 1/2 %. Kredit på högst 100 000 kr. tUl rörelseidkare undantogs från nedskämingen.

Utredningen erinrar ora att nedskärningen av checkräkningskredi-tema var ytterst konttoversieU. Det framhölls att nedskämingen i vissa fall hade ytterst kännbara konsekvenser, fraraför allt för raindre före­tag. Dämtöver orsakade dess genoraförande uppenbarligen ett myc­ket besvärligt arbete inora bankema. I fråga ora effekten har hävdats att nedskämragen i stort sett var skäligen raeningslös och att ban­kemas utiåning även utan den väl skulle ha hållit sig under taket. Mot detta bar sagts att nedskämingen sannolikt var en fömtsättning för att utiåningstaket fungerade så väl. Möjligheter tiU kreditökning skars ned för raindre angelägna ändaraål och i övrigt kunde de sora drabbades av nedskämingen skyddas genom att erhålla lån i andra former inora det utrymme som skapades. Slutintrycket är enligt uttednmgen att åtgärder av denna typ ora raöjligt bör undvikas. Uttedningen frarahåUer att en raycket viktig slutsats dock kan dras. Stora belopp outnyttjade be­vUjade krediter, eller krediter som utlovats i andra former som be­traktas som bindande, utgör ett hot mot effektiviteten hos krecUtpoU-tiken, inte bara raed tanke på de tekniska svårighetema att tiUärapa ett utiåningstak utan också raer aUraänt.

Atstraraningsperioden 196970 och den därav föranledda ranso­neringen av kredit mellan bankemas kunder medförde en tendens till att höja utiåningsräntorna utöver höjningen av diskontot. Även andra skäl bl. a. den högre räntesättningen på den ökade upplåningen i riksbanken och den ökade placeringsvolymen i bostadsobligationer med låg avkastning gav bankerna motiv för att höja utiåningsräntorna. I maj 1970 synes en allmän räntejustering uppåt ha ägt rura hos affärs­bankema. Utredningen anser det raöjligt att den utlöstes av de räntehöj­ningar sora ingick i uppgörelsen raed riksbanken ora nedskärningarna av krediter i räkning. Vid överläggningar under hösten 1970 raellan riksbanken och bankinstituten behandlades åtgärder sora syftade till att på någon sikt återstäUa den relation raellan in- och utiåningsräntor sora gällt under 1960-talet. Vid överläggningarna fastslogs bl. a. att bankema i sin räntesättning fraradeles liksora tidigare norraalt skulle följa ändringarna i det officiella diskontot och att riksbanken skulle hållas inforraerad ora av bankema tillärapade räntesatser.

Genora Överenskoraraelsen fastslogs och forraaliserades sålunda vissa spelregler, som inte var nya utan som tiUämpats täraligen fuUständigt före år 1970. Det gäUer bankräntornas anknytning tiU riksbankens diskonto och bankernas skyldighet att underrätta riksbanken ora pla-

Prop. 1974:168

36

nerade ränteändringar. Den orafattande räntestatistiken är däremot en nyhet, fastän bankinspektionen frara tiU år 1968 publicerat en samman­ställning av bankaktiebolagens tiUärapade räntesatser. Inforraation för tiden efter år 1970 tyder enligt utredningen på att bankernas räntesatser visar något större rörlighet i förhållande till diskontot än tidigare.

Avslutningsvis anför utrednuigen följande i fråga om den aUmänna kreditpolitiken (s. 105 i betänkandet).

Att dra slutsatser från utvecklingen under några år stöter givetvis på den svårigheten att alla inte accepterar de förutsättningar som före­låg för kreditpolitiken. Det har sålunda sagts att situationen i början av år 1969 inte behövt uppstå om myndigheterna inte tillåtit den starka likviditetsökningen under åren 1967 och 1968 eller om dämpande åtgär­der, byggda på bättre prognoser och större politisk handlingskraft, satts in tidigare. Det har också hävdats att ett kraftigare utnyttjande av ränte­variationer eller en bättre anpassad finanspolitik skulle ha gjort åt­stramningen raindre nödvändig eUer raindre beroende av den serie av okonventioneUa instruraent sora sattes in, Eraellertid är de problera som förelåg för kreditpolitiken åren 1969 och 1970 inte på något sätt onor­mala.

En lärdom från vad som hände under år 1969 och i början av år 1970 är att det mte är raöjligt att förUta sig på att en allraän likviditetsförsäm­ring hos banker och specieUt ett framväxande stort behov av riksbanks-kredit någorlunda snabbt skall påverka bankemas utlåningspolitik i restriktiv riktning, i varje faU inte då efterfrågan på kredit är hög.

Beträffande effekten av likviditetskvotskraven är erfarenheterna mera obestämda. Det är inte osannolikt att kravens skärpning i mars 1969 småningom skulle ha haft en påtagligt dämpande effekt på utlåningens expansion. Men effekten var i varje fall inte tillräckligt snabb och stark för att effektivt raotverka det fortskridande underskottet på betalnings­balansens kapitalposter. Detta åstadkoras i stället genom en direkt be­gränsning av bankernas utlåning, först år 1969 informellt och infört i samband med regleringen av bankernas upplåning i riksbanken och sedan under år 1970 som ett överenskoraraet utiåningstak för affärsbankerna. Medan utlåningsbegränsning frarastår sora ett ändaraålsenligt instm­ment synes begränsnuig av tUlgången på riksbankskredit och nedskär­ningar av limiterna för kredit i räkning ha stora nackdelar.

3.3 Bostadsbyggandets finansiering

I början av år 1967 tog regermgen initiativet tUl överläggningar med bankema i syfte att skapa ett system som skulle garantera bostadspro­duktionens tiUgång till byggnadsfinansiering. Dessa ledde tUl en över­enskoraraelse i vilken, med utgångspunkt i bostadsbyggnadsplanen för år 1967, affärsbankerna, sparbankema och postbanken deklarerade sin vilja att raedverka till att byggnadskrediter säkerställdes för statiigt be­lånade byggnader. Liknande överenskomraelser har därefter slutits i början av varje år efter förhandlingar meUan delegationen för bostads­finansiering å ena sidan och bankföreningen, sparbankerna raed Spar-

Prop.1974:168

37

bankernas Bank och postbanken å den andra. Ar 1973 kora även jord­brukskasserörelsen raed i överenskoraraelsen.

Fördelningen av det totala kreditbeloppet mellan bankinstituten an­ges inte ha utgjort något större problem. För att underlätta fördelningen av individueUa projekt raeUan bankerna utarbetar bostadsstyrelsen nu­mera listor över de stalsbelånade bostadsprojekt sora skall komma tiU stånd enligt de kommunala och statiiga myndigheternas planermg. Den av arbetsmarknadsmyndigheterna beräknade igångsättningstidpunkten anges för varje projekt. En arbetsgrupp med representanter för par­terna i överenskommelsen bildades år 1970 för att hjälpa till med att arrangera kreditfrågan för projekt för vUka frågan inte lösts genom di­rekta kontakter mellan bankerna och byggherren eller byggnadsföreta­get. Fr, o, m, år 1973 innehåUer överenskommelsen också en punkt som anger, att kreditinstituten åtagit sig att genora kontakter sinseraellan tillse att frågor ora fördelningen av kreditgivnmgen raeUan instituten inte försenar igångsättningen av de på listorna upptagna projekten.

Ursprungligen omfattade överenskoraraelsen det statligt belånade bostadsbyggandet, vilket torde ha tolkats som omfattande även stats-belånade lokaler. Numera nämns i överenskommelserna också statligt belånade ombyggnadsprojekt och, fr, o, ra, år 1974, krediter till koramu­ner avseende tomträttsraark. Bankerna har dessutora på eget initiativ deklarerat sin vUlighet att raedverka till att bostadsbyggnadskrediter ställs till förfogande även för bostadsbyggande utan statliga lån.

Det angivna systemet för att garantera att byggnadskrediter ställs till förfogande i den omfattning som krävs av den statiiga bostads­byggnadsplanen synes enUgt utredningen hiltills i stort sett ha funge­rat tillfredsställande. Detta anges gälla även de år, 1969 och 1970, då bankernas kreditkapacitet var ytterst ansträngd.

Ett första önskemål angående bostadsproduktionens kreditförsörjning är att det finns tillgång på byggnadskrediter i tillräcklig orafattning och vid rätt tidpunkt. Ett andra önskeraål är att byggnadskrediterna när husen färdigställts utan alltför lång eftersläpning lyfts av genora lång­fristiga bostadslån. Medan tillgången på byggnadskrediter sedan år 1967 i stort sett tillgodosetls, garanterad genora de i det närraast före­gående avsnittet nämnda överenskomraelsema, har avlyfissituationen vid flera tillfällen under denna period utvecklats på ett otUlfredsställande sätt,

TUl belysning härav och av olika placerares bidrag tUl den lång­fristiga bostadsfinansieringen redovisas i betänkandet följande tabeUer (s. 110).

Prop. 1974:168

38

Olika placerares nettoförvärv (milj, kr,) av bostadsobligationer och för­ändringen i affärsbankernas utestående bostadsbyggnadskrediter åren 19661972

Ar Placerare

1966

1967

1968

1969

1970

1971

1972

Afifärsbanker Andra banker Försäkringsbolag AP-fonden m. m. Övriga

Summa

700 358 453

2    209

 100

3    820

1364 162 548

1793 161

4028

420 336 839 3 029 212

4836

1871 893 1373 3 053 -    8

7182

1372 740 542

3 551 16

6 221

219

1039

1602

4 580

50

7490

82 1048 1400 2 939

20

5 489

Ökning i affärs­bankernas bygg­nadskrediter

155

1 128

1 619

-507

754

399

1872

Olika placerares andel (%) av de totala nettoeraissionema av bostads­obligationer åren 19661972

År

1966

1967

1968

1969

1970

1971

1972

Placerare

Afifärsbanker

18,3

33,9

8,7

26,1

22,1

2,9

1,5

Andra banker

9,4

4,0

6,9

12,4

11,9

13,9

19,1

Försäkringsbolag

H,9

13,6

17,3

19,1

8,7

21,4

25,5

AP-fonden m. m.

57,8

44,5

62,6

42,5

57,1

61,1

53,5

Övriga

2,6

4,0

4,4

0,3

0,7

0,4

Summa

100,0

100,0

100,0

100,0

100,0

100,0

100,0

Bostadsobligationernas andel (%) av oUka placerares totala inheraska kredilgivning (exkl, skattkararaarväxlar och dagslån) åren 19661972

År

1966

1967

1968

1969

1970

1971

1972

Placerare

Affärsbanker

24,6

25,8

6,6

69,0

90,9

4,2

1,2

Andra banker

10,9

4,7

8,9

25,1

26,6

29,6

20,9

Försäkringsbolag

34,9

38,7

46,7

74,3

28,6

59,3

43,2

AP-fonden m. m.

58,6

43,0

53,3

54,3

52,6

49,9

36,0

Utredningen pekar på att de utestående bostadsbyggnadskrediterna ökat raed påtagligt större belopp än den trendraässiga ökningen, som torde ha svarat för ca 400 milj, kr. per år i början av perioden och 700 railj. kr. mot slutet av perioden. I en koraraentar till tabellerna anför utredningen vidare följande. Ar 1967 gick pensionsfondens obliga­tionsköp och även sparbankernas och postbankens raärkbart ner.

Prop. 1974:168

39

Det följande året var pensionsfondens bidrag större medan affärsban­kemas obligationsköp föll kraftigt. Aren 1971 och 1972 upphörde affärs­bankerna i stort sett att öka sin behållning av bostadsobUgationer, Un­der det första av dessa år läg emellertid pensionsfondens förvärv av bostadsobligationer på en exceptionellt hög nivå, vilket sararaanhängde raed att fonden detta år, med förväntningar ora nedgång i den långa räntan, ökade sin korta upplåning från banker raed ca 1 200 raUj, kr. för att kunna öka sina placeringar raer än fondkapitalets tillväxt. Ar 1972 kom en rekyl och fondens totala placeringar blev 1 000 milj. kr. lägre än år 1971. Statens växande upplåningsbehov raedförde att statsobligationer tog en större andel av placeringsökningen och bidraget tiU bostads­finansieringen sjönk med ca 1 500 raUj. kr. Affärsbankernas nästan obe­fintiiga insatser åren 1971 och 1972 ledde tUl en stark ökning av oav-lyftade byggnadskrediter. Genora den ojämna fördelningen av pen­sionsfondens obligationsköp blev denna ökning koncentterad tUl år 1972.

Utredningen drar den slutsatsen av de senaste årens erfarenheter att en tillräcklig tiUgång på långfristiga bostadskrediter förutsätter stora och jämna bidrag från aUraänna pensionsfondens sida, men också en betydande insats av bankinstituten genora att dessa ökar sina behållning­ar av bostadsobUgationer.

I syfte att hejda ökningen av avlyftsköerna och reducera väntetiden mellan färdigställande och avlyft inledde delegationen för bostads­finansiering under år 1972 överläggningar raed affärsbankema. Dessas ökning i nettoinnehavet av bostadsobligationer hade under åren 1971 och 1972 legat på en exceptionellt låg nivå. Överläggningarna resultera­de i juni 1973 i en uppgörelse, Affärsbankema åtog sig att under året öka sitt innehav av bostadsobligationer raed 1 500 railj, kr, Dessutora skulle bankerna oravandla 1 000 raUj. kr, utestående byggnadskrediliv till krediter ("mellankrediter") raed räntesatser sora vid varje tidpunkt skulle raotsvara hypoteksinstitutens räntesatser för nya hypotekslån. Dessa krediter skulle riksbanken i likhet raed bostadsobligationer be­handla som likvida tillgångar vid beräkning av likviditetskvotema. För­delen från låntagarsynpunkt raed meUankrediterna var att en viss garanti erhålls raot stora räntehöjningar. Ar 1969 t, ex, hade diskontot, till vU­ket räntorna för byggnadskrediliv var anknutna, stigit raed 2 %, raedan räntan för hypotekslån stigit raed 3/4 %. Efter att denna uppgörelse nåtts med affärsbankerna, tog delegationen upp överläggningar raed all­raänna pensionsfonden, sparbankerna och postbanken. För försäkrings­bolagens del kunde deras gällande överenskommelse raed riksbanken antas garantera obligationsförvärv av tillfredsställande omfattning. De­legationen erhöll försäkringar om nettoförvärv av bostadsobligationer på 4 000 railj, kr, från pensionsfonden, 800 railj, kr. från sparbankerna och 300 railj. kr. från postbanken.

Prop. 1974:168

40

I en sammanfattning anför utrednmgen (s. 113 i betänkandet).

Bostadsproduktionen är en planerad sektor av den svenska ekonomin. Inte blott den totala produktionsvolymen utan även de enskilda bygg­nadsprojektens utforraning, lokalisering och igångsättningstidpunkt och reglema för finansieringen bestäras genom politiska och administtativa beslut. Detta ställer bestämda och detaljerade krav på kreditsystemet.

Den första typen av krav är att byggnadskredit ställs till förfogande i tillräcklig omfattning, på rätt plats och vid rätt tidpunkt. Detta problem har sedan år 1967 i stort sett lösts genom överenskomraelser och orga­niserat sararåd mellan myndighetema och bankinstituten. Byggnadskre-ditgivningens betydelse för produktionsprogrammets genoraförande in­nebär att tvingande åtgärder sannolikt raåste tUlgripas om överenskom­melser inte kan nås eller om alltför stora svårigheter uppstår i tillämp­ningen.

En andra typ av krav gäller tUlgången på långfristig kredit för avlyft av byggnadskrediterna. Här kan en viss flexibUitet accepteras, men vän­tetiderna och avlyftsköerna tiUåts inte stiga över vissa gränser. En till­räcklig tillgång på långfristiga bostadslån har hittills krävt, och kräver för närvarande insatser från bankinstitutens sida. Då affärsbankerna åren 1971 och 1972 upphörde att öka sina innehav av bostadsobliga­tioner såg sig myndighetema tvungna att genom överenskommelser åstadkomma tUlräckliga nettoförvärv av bostadsobUgationer av affärs­banker och andra placerare,

3.4 Överväganden och förslag

3.4.1 Utgångspunkter

Utredningen anför att dess uppdrag varit att raot bakgrund av efter år 1962 inträffade ändringar på kredilmarknaden och av de vunna er­farenheterna av användandet av de olika kreditpolitiska instmmenten göra en teknisk översyn av lagstiftningen på det kreditpolitiska området.

Utredningen pekar på att de år 1969 genomförda ändringama i bank­lagstiftningen i allt väsentligt innebar att de olika gmpperna av bank­institut fick likartade rörelseregler men att bankgruppema i gällande kreditpolitiska lagstiftning behandlas på skUda sätt. Det är enligt ut­redningen önskvärt att också på det kreditpolitiska området undvika oli­ka regler för skilda bankgmpper och att möjliggöra en så långt möjligt likartad tillämpning av reglema.

Utredningen anför vidare att de kreditpolitiska åtgärderna under se­nare år fått en större betydelse inom den aUmänna stabUiseringspoliti­ken och erinrar om att också medel som inte ingår i den kreditpoUtiska lagstiftningen, t. ex. utiåningstak, har använts för att begränsa banker­nas utiåning. Vidare har ett starkare samband mellan den svenska och de utländska kreditraarknadema ställt särskUda krav på kreditpoliti­kens effektivitet.

Omsorgen om bostadsbyggandets finansiering har sedan länge intagit en dominerande plats inom kreditpolitiken. Utredningen anför att de finansieringssvårigheter för bostadsbyggande som fanns vid tillkomsten

Prop. 1974:168

41

av gäUande kreditpolitiska lagstiftning kvarstår. Utredningen pekar bl, a, på att de olika bankgmppernas utveckling mot en likartad rörelse­inriktning medfört ett bortfaU i tUlgången på långfristig kredit, vilket fått återverkningar på bostadsfinansieringens område. De ökade ara-bitionema på bostadsbyggandets oraråde har även raedfört att det upp­korarait behov av att i detalj säkerställa de årliga bostadsbyggnads­programmens försörjning med byggnadskrediter. Utredningen erinrar om de årliga överenskommelser som träffats meUan delegationen för bostadsfinansiering och bankinstituten.

Mot den givna bakgrunden anser utredningen att den nuvarande kreditpolitiska lagstiftningen inte är helt ändaraålsenlig. Utredningen har strävat efter att genoraföra en modernisering av lagstiftningen, byggd på erfarenheterna av den förda kreditpolitiken och med hänsyn tagen tiU de olika förändringar på kreditraarknaden som har ägt rum. Den över­vägande tekniska inriktningen av utredningens arbete har emellertid medfört att den inte på något sätt sökt att skriva något program för hur kreditpolitiken bör utformas. Utredningen tar således inte ställning till och analyserar inte hur t, ex, i konkreta situationer fördelningen bör ske mellan å ena sidan s, k, traditionella kreditpolitiska medel, så­som marknadsoperationer och räntepolitik, och å andra sidan de i lagstiftningen ingående raedlen. Utredningen anser att dess förslag i stället skall ses sora ett försök att inora lagstiftningens rara inordna de medel som faktiskt utnyttjats eller kan tänkas bli utnyttjade inom kredit­poliliken.

Utredningen anger att en av huvudlinjerna i dess arbete har varit en strävan att göra lagstiftningen så enkel och smidig som möjligt. Enligt utredningen har raånga av de svårigheter sora uppkorarait vid tUlämp­ningen av de nuvarande lagama sin gmnd i den detaljreglering som där ingår. Reglerna avspeglar i stort sett de institutionella förhållanden som rådde vid lagamas tUlkomst, Det är emellertid inte möjligt att i en lagtext kunna förutse alla uppkommande komplikationer. Härtill kommer att de förändringar sora erfarenhetsmässigt uppträder på kreditmark­naden ganska snart skulle göra en sådan lagstiftning till stora delar föråldrad. Dessa faktorer har bl, a. medfört att de nuvarande instm­menten ofta blivit onödigt trabbiga, vilket inte minst varit till nackdel för kreditinslituten. Utredningen anför vidare (s, 125 i betänkandet).

Erfarenheten ger flera exempel på hur detaljregleringen i lagarna på ett besvärande och inte avsett sätt begränsat åtgärdernas effektivitet. Exempel på detta har varit svårighetema att i likviditetskvotema ta hän­syn till dagslånemarknadens växlande omfattning samt när det gällt den faktiska avgränsningen av prioriteringsområdet i placeringskvoter­na. Bankerna och riksbanken kan också ha varit helt överens om en lämplig lösning som fått förkastas genom att den inte stämt överens med lagens preciseringar, sora exerapelvis varit fallet raed bankemas s. k. valutakonton vid beräknandet av likviditetskvoterna.

Prop. 1974:168

42

Uttedningen har stannat för att genoragående undvika att göra de i lagen ingående bestämraelserna preciserade vad gäller detaljinnehållet. Detta ger förvisso ett större inflytande för riksbanken sora har att utfär­da tiUärapningsföreskriftema, raen å andra sidan ger det möjlighet till en större precision i ingreppens utforraning raed hänsyn tiU skiftande lägen och raålsättningar. Invändningar raot att i hög grad överföra det sakliga innehållet tiU tUlämpnmgsföreskriftema är riskema för godtyck­lighet. Man får dock beakta att lagens tUlämpning fömtsätter beslut av statsorgan under omedelbar parlamentarisk kontroll och raed det di­rekta ansvaret, under riksdagen, för den ekonomiska politiken. Utred­ningen har strävat efter att ge en ram för penningpolitiska åtgärder som tUlåter de för politiken ansvariga organen att anpassa sina åtgärder efter lägets krav och efter stmkturella förändringar.

I linje raed denna förenkling anser utredningen att de nuvaran­de tre lagama bör föras saraman till en enda lag. Utredningen anser det också vara motiverat att avskaffa den nuvarande tidsbegränsningen och i StäUet låta den kreditpolitiska lagstiftningen bli permanent. En lagstiftning på det kreditpolitiska orarådet framstår enligt utredningen i dag knappast sora något extraordinärt utan snarare sora ett naturligt inslag bland de ekonoraisk-politiska raedel sora står tUl sarahällets för­fogande, Däreraot vill utredningen inte frångå den nuvarande ordningen att en tUlämpning av lagen fömtsätter förordnande av Kungl, Maj:t efter framställnmg av fullraäktige i riksbanken. Denna konstmktion är enligt utredningen önskvärd sora ett uttryck för den behövliga saraordningen mellan olika stabiliseringspolitiska åtgärder.

Utredningen betonar att ett sammanförande av reglema om de olika kreditpolitiska medlen tiU en lag inte betyder att något av instmmenten förlorar sin särprägel i jämförelse med andra instmment. Förslaget är enbart avsett som en praktisk lagteknisk åtgärd, I det följande föreslår utredningen att regler om utiåningsregleruig skall föras in i lagen (ut­låningstak). Utredningen framhåller att detta instmment liksom place­ringskvot med utredningens terminologi placeringsplikt och ränte­reglering också i fortsättningen skall betraktas sora extraordinära raedel, I lagförslaget koraraer detta till uttryck på det sättet att synnerliga skäl skall krävas för tUlämpning av dessa medel.

Utredningens förslag till kreditpolitisk lagstiftning omfattar enbart de institut som uppträder på den s, k, organiserade kreditmarknaden, dvs, bank- och försäkringsinstitut, hypoteksinstitut varmed här av­ses stadshypolekskassan, hypoteksbanken, skeppshypotekskassan och skeppsfartens sekundärlänekassa och kreditaktiebolag. Vid sidan av dessa äger emellertid en kredilgivning rum via andra slag av institut sora även kan uppträda som inlånare i former som finns hos ban­kerna. Bland dessa kan särskilt nämnas olika finansiella fonder, fond­mäklare samt företag som med en gemensara terra skulle kunna be­nämnas finansieringsföretag. Härmed avses bl, a. facioring- och leasing-

Prop. 1974:168

43

företag samt olika typer av konsumtionskreditföretag. Utredningen har inte ansett det ingå i dess uppdrag att närraare undersöka i vad raån dessa företagstyper borde inkluderas i den kreditpolitiska lagstift­ningen. Den samlade kreditgivningen från dessa är ännu av relativt begränsad orafattning, I den raån deras kredilgivning skulle öka mera väsentligt finns det emellertid all anledning att närmare pröva frågan på vUket sätt deras kredilgivning skuUe kunna regleras. Utredningen vill redan nu peka på möjligheten av att, genora en ändring i lagen ora kreditaktiebolag, låta finansieringsbolagen orafattas av de regler som gäller för kreditaktiebolag. Härigenom skulle finansieringsbolagen auto­raatiskt falla under vissa av den kreditpolitiska lagstiftningens bestäm­melser.

3.4.2. Likviditetskrav

Likviditetskvoternas enligt utrednmgens terrainologi likviditetskra­vens huvudsyfte är att via bankemas likviditelssituation påverka deras utlåningsmöjligheter. Vid sidan härav rymraer de ett selektivt eleraent därigenom att bankernas innehav av statspapper och bostads­obligationer får inräknas bland de likvida tillgångama. Enligt utred­ningen finns det ett permanent behov av att raed medel av detta slag kunna påverka bankernas utlåning. Allmänhetens påtagliga preferens för att hålla sina finansiella tillgångar i förra av banktillgodohavanden, eller från den andra sidan sett, allmänhetens obetydliga intresse för placeringar i obligationer, gör det svårt att enbart med s, k, ortodoxa medel, såsom marknadsoperationer uppnå en tillräcklig effekt. Härtill kommer önskemålet att bankerna bör bidra tUl bostadsbyggandets lång­fristiga finansiering. Kontinuerligt utnyttjade likviditetskrav framstår därför f, n, som ett oundvikligt inslag i kreditpolitiken.

De av lagen omfattade kreditinstituten bör enligt utredningen vara desamma som nu kan bli föremål för förcrdnande om likviditetskvoter, dvs, bankaktiebolagen, sparbankerna och centralkassoma för jordbmks­kredit. Enligt utredningen gör utvecklingen raot likartat reglerade bank­institut det olämpligt att som f, n. är fallet i lagen ange olika raaxima för kvoten för olika grupper av bankinstitut. Ett förordnande om likviditetskvot måste eraellertid inte alltid orafatta saratUga bank­grupper eller innehålla föreskrift om samraa krav för samtliga bank­institut. Utredningen framhåUer att i den mån sora t, ex, den faktiska tillgångsstrukturen klart skiljer sig åt mellan oUka bankgmpper raöjlig­het måste finnas att kunna fastställa olika krav för skilda institut.

Utredningen finner inga skäl att frångå den nuvarande ordningen med likviditetskvotema konstruerade sora totalkvoter, vilket innebär att kra­vet på en viss behållning av likvida tUlgångar relateras till institutens ställning vid en viss tidpunkt. Möjligheten att forraulera kraven sora marginella, innebärande att kraven skulle avse ökningen av de likvida

Prop. 1974:168

44

tillgångarna under en viss tidsperiod, avvisas med hänvisning till vissa nackdelar sora är förknippade raed en sådan lösning.

Vad gäller avgränsnuigen av de likvida tillgångarna föreslår utred­ningen att den nuvarande lagens detaljreglering av kvotemas konstmk­tion ersätts med en fullmakt för riksbanken att avgöra den närmare avgränsningen av de likvida raedlen samt omfattningen av de förbindel­ser som kraven skall relateras till.

Utredningen framhåller att det är meningen att likviditetskraven ges en utformning som i princip stämmer överens med nuvarande krav. Av denna anledning föreslår utredningen att i lagen anges att bankernas innehav av statspapper och bostadsobligationer under alla förhåUanden skall få inräknas bland de likvida tillgångarna vid beräkningen av lik­viditetskraven, trots att nämnda värdepapper ur bankernas egen syn­vinkel inte utgör likvida medel i egentlig bemärkelse. Motivet bakom de nuvarande reglema härom är önskemålet om bankernas deltagande i bostadsbyggandets finansiering. Utredningen föreslår visserligen att också för bankinstituten skall gälla placeringsplikt, vUket medel kon­struerats som ett rent prioriteringsinstmment. Bankerna har emeUertid sedan mycket lång tid förvärvat bostadsobligationer med den kända förutsättningen att de får inräknas i likvidUetskvoterna, Ett borttagande av rätten att låta bostadsobligationerna ingå bland de likvida tUlgång­arna i likviditetskravets raening skulle därför enligt utredningen kunna medföra svåra konsekvenser för bankerna inte rainst därigenom att fördelningen av innehavet av bostadsobligationer är ojämn raellan de enskilda instituten.

Utredningen erinrar om att till likvida medel enligt gäUande lag förs bl, a, nettostäUningen mot riksbanken, lån till riksgäldskontoret samt nettoställningen mot bankinstitut och att syftet härmed är att förhindra att en bank kan förbättra sin Ukviditetskvot genom att ta upp korta lån på vad som bmkar kallas dagslånemarknaden. Avgränsningen stämmer väl med den vid lagens tiUkomst existerande omfattningen av dagslåne­marknaden. På denna marknad var nämligen bankinstituten engagerade på in- och utiåningssidan, riksbanken agerade främst soih långivare och riksgäldskontoret fungerade som låntagare. Dagslånemarknaden har emellertid utvecklats på flera sätt, varför dessa bestämmelser med tiden kommit att få vissa mte önskvärda effekter. Riksgäldskontoret har inte alltid uppträtt enbart som låntagare på marknaden utan även som lån­givare, särskilt under perioder i samband med skatteuppbörder då kon­torels kassaställning är god. Genom den nuvarande konstruktionen av likviditetskraven kan emellertid den situationen uppstå att riksgäldskon­toret av hänsyn till effekten på bankernas likviditetskrav tvingas avstå från en utlåning till dessa, som kan vara starkt motiverad för att ut­jämna kassaströmmarna. Det framstår därför enligt utredningen som naturligt att möjligheter finns att vid beräkningen av de likvida till-

Prop. 1974:168

45

gångarna låta en skuld tiU riksgäldskontoret tas upp sora en avdragspost i analogi med att raedel innestående i kontoret räknas som likvid till­gång.

Utredningen framhåller att i den mån penningmarknadstransaktioner sker även med andra kreditinstitut än banker det är naturligt att riks­banken har möjUghet att föreskriva att sådan skuld skall utgöra av­dragspost vid beräkningen av likviditetskravet. Erfarenheterna av den växlande omfattningen av dagslånemarknaden samt osäkerheten om dess fraratida struktur gör det naturligt att låta riksbanken anpassa kravens utforraning efter den aktuella situationen och inte binda kon­struktionen vid de i dag rådande förhåUandena,

Utredningen behandlar också frågan i vad raån vissa fordringar på utländska banker och bankirer samt placeringar i kortfristiga utländska värdepapper skall få räknas in i likviditetskraven, I nu gällande lag får visserligen inräknas nettofordringar gentemot utländska banker och bankirer samt i riksbanken rediskonterbara utrikes växlar med avdrag av rediskonterade. Riksbanken har eraellertid raöjlighet att föreskriva att kortfristiga fordringar endast får inräknas i likviditetskvotens täljare i den raån de inte överstiger en viss andel av kvotens näranare. Denna kvotdel uppgår i dag tUl 1,5 %. Utredningen erinrar ora att önskan att kunna begränsa orafattningen av de utländska tiUgångarna i lik­viditetskvoterna vid lagens tiUkorast raotiverades raed att i intema­tionell praxis inräknas i ett lands valutareserv endast den del sora förvaltas av centralbanken eUer speciella valutaförvaltande rayndig­heter. Härav ansågs följa bl, a. att en rainskning av den av riksbanken förvaltade valutareserven aUraänt skuUe tydas som en försvagning av landets valutaställning, även ora den gick hand i hand raed en raotsva­rande ökning av affärsbankemas utländska tUlgodohavanden, Utred­ningen påpekar att de senaste årens utveckling på valutamarknaderna har lett tUl något ändrade förhållanden. Efter valutaoroligheterna i februari 1973 inledde flera av EG-länderna ett valutasamarbete till vilket även Sverige anslöt sig. De länder, som deltar i detta samarbete, har förbundit sig att hålla sina valutor inom en maximal kursmarginal av 2,25 %, Centralbankerna får inte intervenera annat än vid margi-nalkurserna. Gentemot omvärlden skall valutorna flyta fritt. Det har hävdats att detta system fordrar att bankerna har frihet att delta i en stabiliserande spekulation genora relativt stora variationer i sina valutapositioner. Slutsatsen av detta blir enligt utredningen att det även i fortsättningen finns ett behov att i växlande grad kunna begränsa bankernas valutainnehav. Det finns eraellertid möjligheter att göra detta inom ramen för valutaregleringen, som normalt får anses vara det adekvata instrumentet härför. Så sker f. n. och bankernas allmänna be­hållningar av utländska valutor begränsas genom limiter givna i s, k, valutahandelstillstånd.

Prop. 1974:168

46

Vid sidan härav kan eraellertid bankerna ha fordringar på och skul­der till utländska banker under speciella tillstånd, Sora exerapel nämner utredningen att bankerna redovisar valutabehållningar för att balansera inlåning från valutainlänningar i utländsk valuta (s, k. valutakonton), fordringar på utländska banker sora är svenska exportkrediter och skul­der sora utgör refinansiering utoralands av dessa exportkrediter eller av vissa krediter tUl svenska företag, Uttedningen anser att dessa fordringar och skulder inte bör ingå i beräkningen av en banks Ukvida medel för uppfyllande av likviditetskravet. I fråga om valutakonton och mot­svarande valutatUlgångar kan nämnas att enighet synes ha rått att de bor­de helt uteslutas vid likviditetskvotsberäkningen. Detta var emellertid inte förenligt med detaljreglerna i gäUande lag, varför en mindre tUl­fredsställande lösning fick väljas.

Utredningen betonar att behandlingen av utländska fordringar i tUl-lärapningsföreskriftema tiU Ukviditetskraven raåste Icunna anpassas tUl den faktiska karaktären av de olika poster sora ingår i stäUningen mot utiändska banker och sora kan förändras över tiden som följd bl. a, av de raöjligheter som valutaregleringen ger bankema. Även i detta av­seende gäller därför att beräkningsreglemas närraare utforraning inte bör bindas av bestäraraelser i lagen.

Utredningen diskuterar också behovet av en specialregel för Sparban­kernas Bank och Jordbrukets Bank. Med sikte på dessa affärsbanker gäUer f. n, att kreditinrättning, vars förbindelser huvudsakligen utgörs av inlåning från en särskild gmpp av kreditinrättningar, är undantagen från bestämraelsen att skuld tUl annat bankinslitut skaU dras av vid beräk­ningen av likvida medel. De två bankemas stora totala nettoskuld tUl sparbanker resp. centtalkassor skall således behandlas som t. ex. in­låning från allmänheten och därraed ingå i likviditetskvotens näranare. Uttedningen erinrar ora att kreditraarknadsutredningens motiv för nämnda specialregel bl, a, var att de båda bankemas nettoställning mot andra bankinstitut i annat fall skulle vara starkt negativ och att deras inlåning från sparbanker och centralkassor kunde sägas vara jämställd med inlåning från aUmänheten hos de övriga instituten,

Utrednmgen anser att analogin meUan t, ex, inlåningen från spar­banker hos Sparbankernas Bank och inlåningen från allraänheten hos vanliga affärsbanker inte är övertygande och begränsar i alltför hög grad synfältet till centralinstitutet i stäUet för att orafatta sparbanks-sektorn i sin helhet. Det kan enligt utredningen med fog hävdas, att det är ett rimligt krav att en sparbanks hos centralinstitutet insatta kassa­medel i centralinstitutet balanseras av Ukvida tillgångar. För att belysa detta ger utredningen följande exempel (s, 135 i betänkandet), '

Man kan se på situationen, då Ukviditetskrav tUlämpas för såväl bank­aktiebolag sora sparbanker. Säg att kravet är 30 för de förra och 20 % för de senare. Antag, för att renodla resoneraanget, att sparbankema håller alla sina likvida tiUgångar i förra av insättningar hos Sparban-

Prop. 1974:168

47

kemas Bank. Om nu inlåningen i sparbankerna ökar raed t. ex. 100 raUj. kr. koraraer deras insättningar i Sparbankernas Bank att öka raed 20 milj. kr. till följd av likviditetskravet. Sparbankema kan således öka sin utiåning raed 80 milj. kr. Av den ökade insättningen på 20 raUj. kr. i Sparbankemas Bank är denna bank skyldig att hålla 6 mUj. kr. i form av likvida tUlgångar och kan således öka sin utlåning med 14 milj. kr. För sparbankssektom som helhet har alltså den ökade inlåning­en på 100 milj. kr. medfört möjligheter till en utlåningsökning på 80-1-14 = 94 milj. kr. Det faktiska likviditetskravet på sparbankssektorn sora helhet har således enbart uppgått till 6 railj. kr. eller till 6 %. Exemplet visar det starka incitament, som specialregeln skapar för spar­bankema att föredra placeringar i centralinstitutet fraraför köp av t. ex. statspapper. Det kan också observeras att exemplet rate är helt orealis­tiskt. Av sparbankemas totala likvida medel utgjordes vid slutet av år 1973 ca 30 % av fordringar på Sparbankemas Bank och av likvidUets-ökningen under året närraare 60 %. För centtalkassoma för jordbruks­kredit var raotsvarande tal 80 % resp. 85 %.

Utredningen påpekar att kreditmarknadsutredningen naturligtvis var medveten ora dessa effekter av specialregeln. Att den trots detta valde att föreslå den får ses mot bakgmnd av den då rådande synen på spar­banks- och jordbmkskasserörelsen samt på bUdandet av de två central­instituten Sparbankernas Bank och Jordbmkets Bank. Både tUl följd av den dåvarande banklagstiftningen och tiU följd av den ttaditioneUa verk-sarahetsinriktningen förelåg det stora skiUnader gentemot affärsbanker­na. Dessa skUlnader meUan sparbankema och centtalkassoma å ena sidan och affärsbankema å den andra har allt mera suddats ut. Genom den nya banklagstiftningen har också saratiiga bankinstitut fått likartade rörelseregler. Specialregeln ger i detta läge en konkurrensfördel för sparbankssektom och jordbmkskasserörelsen sora är oförenlig raed den konkurrensneutralitet, som den nya banklagstiftningen åsyftar.

Utredningens överväganden leder tUl slutsatsen att specialregeln bör avskaffas. Den logiska följden härav blir, att i den mån Sparbankemas Bank och Jordbmkets Bank fungerar som kassacentral för de anknutna bankema, de senares kassahållning i centralinstituten kommer att mot­svaras av likvida medel på centtalinstitutens tUIgångssida. Någon lättnad i de effektiva likviditetskraven på sparbankssektom eller jordbmkskasse­rörelsen kan inte uppnås genora utnyttjande av centralinstituten. Där­eraot finns raöjligheten kvar att sparbanker och centralkassor genom centralinstituten kan uppnå en från avkastningssynpunkt fördelaktigare placering av höglikvida medel än som är tUlgänglig för den enskilda sparbanken eller centralkassan.

Utredningen framhåller emellertid att det raåste beaktas att central­institutens rörelse har anpassats tUl den gällande specialregeln. Ett orae­delbart upphävande av denna skulle kunna få aUvarliga konsekvenser för centralinstituten. Det är därför riraligt att möjlighet finns för centtal-instituten att med riksbanken träffa överenskommelser som i möjligaste

Prop, 1974:168

48

mån uppfyller de kreditpolitiska krav som kan ställas utan att för den skull medföra alltför stora olägenheter för dem. Den frihet som utred­ningens förslag ger riksbanken i tUlämpningen öppnar möjlighet för särskilda arrangemang för att undvika drastiska förändringar.

3.4.3. Kassakrav

Utredningen anför att kassakvot enligt nuvarande lagdefinition förhållandet vid en viss tidpunkt mellan en kreditinrättnings på checkräk­ning i riksbanken innestående medel och inrättningens samtliga för­bindelser med vissa undantag i allmänhet används i samband med eller sora ersättning för raarknadsoperationer, när dessa inte kan genora­föras tillräckligt snabbt eller när det för centralbanken råder brist på kortfristiga placeringsraöjligheter på marknaden. Kassakvoter kan också användas sora ett kortfristigt raen snabbt verkande raedel t, ex, när det gäller att stoppa en onorraal kassaökning. Kvoternas effektivitet är dock beroende av hur bankema har sina tillgångar placerade, på så sätt att én större mängd kortfristiga placeringar på relativt kort tid kan omvandlas till kassaraedel och uppväga kassakvotens verkan.

Utredningen erinrar om att vid tillkorasten av nuvarande lag antogs att möjligheten att utöva press mot bankemas kassastäUning i fram­tiden skulle komma att spela en större roll som kreditpolitiskt medel. Utvecklmgen under 1960-talet har emeUertid av olika skäl gjort att man inte kunnat utnyttja i och för sig gynnsamma förhållanden att använda enbart kassakvoter. Behovet av fortlöpande stats- och bostadsfinansiering hos bankerna har varit en faktor sora minskat möjlighetema att ge större vikt åt kassakvoter. Under åren 196970 underströk tillämpandet av kassakvoter den utsträckning i vUken bankema var beroende av riks­banksupplåning. Detta, i kombination raed begränsningar i tUlgången på kredit i riksbanken, gjorde dem mycket beroende av att följa riks­bankens önskeraål om deras utlåningsdispositioner. Ar 1968 ingick tUl-lämpandet av kassakrav bland en serie åtgärder för att motverka en valutautströmning, som inte motsvarades av någon fundamental svaghet i betalningsbalansen. Erfarenheterna av detta samt möjUgheten att kun­na tillärapa ett systera raed enbart kassakvoter i den mån balansen på kapitalmarknaden förbättras, talar enligt utredningen för behovet av en bestående lagstiftning om kassakrav.

Utredningen finner övervägande skäl tala för att kretsen av de kredit­institut för vUka kassakrav kan tUlärapas vidgas tUl att föratom bank­aktiebolag omfatta också sparbanker och centralkassor. Utredningen anför att kassakravens funktion kan sägas vara att påverka hela bank­systemets kassalikvidUet, Avsikten kan vara begränsad tiU att under en period åstadkoraraa en åtslranming av den korta penningmarknaden. Så var t, ex, fallet i januarifebruari 1968, Vid andra tillfällen kan kassakrav komma att bmkas sora led i en mera långsiktig åtstramnings-

Prop. 1974:168

49

politik. Utredningen framhåller att det särskilt i det senare fallet kan även vid nu existerande skillnader i karaktären mellan de olika bank­gruppernas rörelse framstå som rimligt att låta kassakraven omfatta samtliga bankinstitul.

De rent tekniska svårigheterna att tUlämpa krav på tillgodohavanden i riksbanken för sparbanker och centralkassor synes på intet sätt vara oöverkomliga. En nära tUl hands liggande lösning är att centralkassorna och sparbankerna begagnar sig av sina centralinstitut för att verkställa nödvändiga insättningar på checkräkning i riksbanken. En naturlig följd vid en tillämpning av kassakrav för sparbanker eUer centralkassor skulle enligt utredningen vara, att kassakraven på centralinstituten inte ställdes mot deras inlåning från sparbank eller centralkassa.

Föreskrift om kassakrav enUgt utredningen skall kunna ges för vissa typer av instilut och enskilt institut skaU kunna undantas,

I fråga om kassakravens konstruktion anför utredningen att den nu­varande ordningen där i täljaren inräknas enbart tillgodohavanden i riksbanken och inte inneliggande kassa har motiverats raed att raan då lättare dag för dag kan fastställa täljarens storlek. Detta har ansetts önskvärt raed tanke på kassakvotens funktion att sätta ett rainimura för kassahållningen. Men detta har i sin tur inneburit, att bankema gjort stora ansträngningar att varje dag hålla sina sedelkassor vid ett minimum. Detta har lett tUl från allmän synpunkt meningslösa transak­tioner och en mängd sedeltransporter raed stora säkerhetsrisker. För att i någon mån tUImötesgå de önskemål, som framförts i brottskomraissio-nens betänkande ora färre antal värdetransporter, föreslår utredningen att även inneliggande kassa kan få inräknas i täljaren. En sådan utvidg­ning fordrar givetvis en daglig rapportering över inneliggande kassa från bankernas sida. Utredningen föreslår sålunda att raed kassakrav skall avses förhållandet vid en viss tidpunkt mellan å ena sidan ett bank­instituts medel, som innestår på checkräkning i riksbanken och, i den mån riksbanken föreskriver det, mstitutets behållning av inhemska sed­lar och mynt, särat å andra sidan institutets förbindelser raed de undan­tag riksbanken raedger. Kassakravets storlek föreslås Uksora f, n, vara raaximerad tUl 15 %, Det fömtsätts att olika procenttal skall kunna sättas för olika grupper av institut,

3.4.4 Utiåningsreglering

Utredningen konstaterar att det kan vara svårt att via likviditets-påverkande medel snabbt nå önskad effekt på bankemas kreditutbud, framför allt i tider raed en kraftig kreditefterfrågan. Även om dessa medel efter hand leder till en begränsning av kreditgivningen, kan effek­ten vara otillräcklig i en kritisk situation. Vidare kan t, ex, ett kraftigt valutainflöde göra det svårt att med tillräcklig snabbhet och precision anpassa t, ex, likviditetskraven efter bankemas härigenora ökade lik-4    Riksdagen 1974. 1 saml Nr 168

Prop. 1974:168

50

viditet. Därför har i Sverige liksom i de flesla västeuropeiska län­der utnyttjats möjligheten att ålägga bankinstitulen att hålla sin kredil­givning under en bestämd nivå för att därmed på ett raera direkt sätt påverka bankernas utlåning.

Utredningen erinrar om att den direkta reglering av affärsbankernas utlåning, som gällde under åren 1969 och 1970, tUlkom efter rekom­mendationer från och överenskommelser med riksbanken. Bankernas beredviUighet att dämpa sin utlåning under dessa år får enUgt utredning­en bl. a. ses mot bakgrund av deras ansträngda likviditetssituation, som gjorde dem ytterst beroende av upplåning i riksbanken. Det kan emeller­tid inte generellt förutsättas att en sådan situation föreligger vid varje tiUfälle, då ett utiåningstak bedöms som nödvändigt att tillgripa. En direkt reglering av bankernas utlåning innebär en drastisk åtgärd, som enbart torde utnyttjas i lägen där de likviditetspåverkande instrumenten inte är tillräckliga. Enligt utredningens mening är det därför önskvärt att regler, som möjliggör en direkt maximering av bankinstUutens kredil­givning, införlivas i den kreditpolitiska lagstiftningen.

Utredningen pekar emellertid på vissa olägenheter som följer av ett alltför långvarigt användande av utlåningsreglering. Ett svårlöst prob­lem är att konkurrensen mellan de olika instituten sätts ur spel, om elt generellt utlåningstak sätts för samtliga institut. Expanderande bank­institut drabbas sålunda hårdare än mindre expanderande institut. En annan negativ följdverkan anges ligga i att vid lägen med en mycket krafiig kreditefterfrågan resultatet kan bli att efterfrågan söker andra finansieringskällor. Utredningen nämner att bl. a, de svenska erfaren­heterna visar på att bankerna själva i en sådan situation i stor utsträck­ning agerar som låneförmedlare. Utvecklingen av bankernas garantiför­bindelser anges ge goda belägg härför. Det är därför enligt utredningen av vikt att vid ett användande av utlåningstak en så stor del som möj­ligt av bankernas kredilgivning inkluderas. Enligt utredningens uppfatt­ning kommer dock vid ett alltför långvarigt användande av utiånings­tak att uppstå en omfattande kredilgivning helt utanför den organise­rade kreditmarknaden.

Utredningen anför att flera vägar är tänkbara när det gäller konstruk­tionen av utiåningsreglering. Den vanligast förekommande metoden är att bestämma taket som en kvotdel av kreditvolymens storlek vid en viss tidigare tidpunkt. Det är härvid av vikt att denna basvolym avser ställningen vid en vid förordnandets utfärdande redan passerad tid­punkt. Enligt utredningen visar erfarenheten att bankerna i annat fall genom olika kortfristiga operationer kan söka uppnå ett så gynnsamt utgångsläge som möjligt, varigenom utlåningstakets effektivitet kan försvagas. Det finns andra, mera svårlösta problem, när basvärdet ut­görs av utlåningens storlek vid en viss tidpunkt. Olika tUlfälliga rörelser i bankernas utlåning kan medföra att vissa banker i realiteten kommer

Prop. 1974:168

51

att drabbas hårdare av ett utiåningstak än andra. I vissa västeuropeiska länder har därför basvärdet ibland bestämts som något slags genom­snitt av utiåningsvolymen vid ett flertal olika tidpunkter. 1 enlighet med sin allmänna syn på lagstiftningen föreslår utredningen emellertid att den konkreta utforraningen liksora bestäraraelser om takets höjd inte specificeras i lagen.

Utredningen anser det vara naturligt att ett förordnande om utiånings­tak bör kunna omfatta samtiiga bankinstitut. Utredningen flnner däremot inte skäl att låta andra kreditinstitut omfattas av bestämmelserna om ut­låningsreglering.

När det gäller frågan om vilka kreditformer som skall kunna omfattas av utlåningsreglering föreslår utredningen till en början att det skall vara möjligt att som skedde när utlåningstak användes under åren 1969 och 1970 undanta bankernas bostadsbyggnadskrediter från raaxime-ringen. Så stor del av bankutlåningen sora möjligt bör dock omfattas, Utrednmgen anför att ett utiåningstak framför allt bör omfatta de dis­ponerade krediterna raen att det i vissa lägen kan vara önskvärt att kunna reglera även omfattningen av de beviljade krediterna. Det förhål­landet att det kan vara svårt att få fram en adekvat statistik över bevilja­de krediter avseende andra låneformer än krediter i räkning behöver enligt utredningen inte i väsentlig mån reducera värdet av en maxime­ring av det beviljade beloppet. En maximering av beviljade krediter får snarast ses som en uppmaning tUl bankerna att ge akt på sin ut­låningsökning och därmed även på utlovandet av nya krediter, Sora en indikator på en raöjlig framtida utlåningsexpansion från banksystemet är de i dag i bankstatistiken registrerade beviljade krediterna tillräckliga.

Mot bakgrunden av att förekomsten av en omfattande kredilgivning vid sidan av den organiserade kreditraarknaden på ett allvarligt sätt skulle försvåra kreditpolitikens stabUiseringspolitiska uppgifter under­stryker utredningen önskvärdheten av att man i så stor utsträckning som möjligt söker hålla tUlbaka uppkorasten av en s, k. grå marknad. Enligt utredningen synes bankerna själva delta på denna marknad ge­nom att utställa garantier. Bankgarantier torde även i övrigt utnytt­jas i samband med kredilgivning utanför kreditinstituten. Utredningen föreslår därför att möjlighet skall finnas att maximera även volymen av bankernas garantiförbmddser. Det frarahålls att utiåningstak givet­vis skall gälla enbart garantier knutna till kredilgivning,

3.4.5 Emissionskontroll

Utredningen anför att emissionskontrollen haft i huvudsak två funk­tioner, nämligen dels funktionen att reglera räntan och andra emissions­villkor, dels funktionen att tUlgodose av statsmakterna prioriterade än-' damål  såsora bostadsfinansiering och statsupplåning. Med det efter-frågeöverskott på långfristig kredit sora rått på den svenska kapital-

Prop. 1974:168

52

raarknaden behövs enligt utredningen en emissionskontroll tämligen per­manent.

Enligt utredningens förslag skall kontrollen liksom hittUls omfatta obligationer, förlagsbevis och andra för den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev. Vad gäller andra typer av skuldebrev föreslår utredningen att riksbankens tillstånd skall krävas när utgivaren är ett kreditinstitut och således inte som f, n, bara ora utgivaren är ett kreditaktiebolag. Denna utvidgning anges ha två syften. Det första är att låta regle­ringen formellt omfatta reverslån upptagna av hypoteksinstitut, vilka hittills täckt sina lånebehov uteslutande genom obligationslån. Det andra syftet är att ge möjlighet att reglera bankinstitutens upplåning i form av reverslån eller andra skuldförbindelser, som inte omfattas av lagen i dess nuvarande formulering. Vissa banker har t. ex. i allmänna pensionsfonden tagit upp lån för refinansiering av exportkrediter. Det skulle enligt utredningen vara orimligt, om dessa lån i motsats till t, ex. Svensk Exportkredits och Investeringsbankens reverslån inte skulle kun­na orafattas av eraissionskontrollen. Utredningsförslaget utgör i övrigt ingen avvikelse från reglerna i den nuvarande lagen eUer från den praxis sora tUlämpats i enlighet med överenskommelsen om emissionskontroU från år 1952,

3.4.6 AUmän placeringsplikt

Enligt uttedningen visar erfarenhetema av de överenskommelser som med utgångspunkt i placeringskvotslagen träffats raellan riksbanken och berörda kreditinstitut, att vissa olägenheter och brister finns i la­gen. De detaljerade bestäraraelsema ora vilka placeringar sora räknas sora prioriterade anges ha varit svåra att tUlärapa, Avsaknaden av en adekvat statistik har vidare gjort det svårt att åstadkomma den åsyftade avgränsningen av de prioriterade placeringarna. Probleraen bidrog tiU att sparbankerna fr. o. ra. år 1972 enligt överenskoraraelse raed riks­banken skall tUlärapa likviditetskvotsregler i stället för placeringskvots-regler.

Utredningen ägnar särskUd uppmärksarahet åt det förhåUandet att affärsbankema f. n. inte omfattas av placeringskvoterna. Med hänsyn tUl att det förelegat en bristsituation på den långa marknaden samtidigt som tUlgången på affärsbankskrediter under långa perioder varit mycket god har det enligt utredningen komrait att frarastå sora nödvändigt att affärsbankerna bidrar framför allt tUl bostadsbyggandets långfristiga finansiering. Likviditetskvotsreglerna har visserligen under vissa perio­der visat sig fyUa de prioriteringsfunktioner som är förenade med des­sa regler. När affärsbankemas likviditetssituation är god finns emeUer­tid inte samma behov av att förvärva bostadsobligationer varför likvi­ditetskraven då är mindre adekvata prioriteringsinstmment. Utredningen framhåller vidare att det inte är självklart att en skärpning av likviditets-

Prop. 1974:168

53

kvotskraven skulle leda tUl en ökning av bankernas innehav av bostads­obligationer. Det kan nämligen tänkas att andra likvida tUlgångar, t, ex, statsobligationer, prioriteras i första hand. Enligt utredningen är det också möjligt att de transaktioner som har utvecklats mellan affärs­bankerna och försäkringsbolagen under de senaste åren innebärande att affärsbankerna till försäkringsbolaget sålt bostadsobligationer som bankema förvärvat i samband med avlyft av byggnadskrediliv mycket väl kan fortsätta också i ett läge där likviditetskraven pressar bankerna att höja sin likviditet. Mot den angivna bakgrunden anser utredningen att det är önskvärt att bankernas bidrag till bostadsbyggandets långfris­tiga finansiering på ett mera direkt sätt kan garanteras. Utredningen hänvisar i sammanhanget till den överenskoraraelse, sora träffades i juni 1973 mellan delegationen för bostadsfinansiering och affärsbankerna. Affärsbankerna åtog sig härvid att under året öka sitt nettoinnehav av bostadsobligationer raed 1,5 raUjarder kronor, Dessutora skulle affärs­bankerna under sarama period omvandla utestående kreditiv i färdiga bostadsfastigheter tUl ett värde av ca 1 miljard kronor till krediter raed räntesatser som vid varje tillfälle skulle motsvara hypoteksinstitutens räntesatser för nya lån. En fömtsättning för överenskommelsen var att dessa s, k, mellankrediter skulle få inräknas i affärsbankernas likviditets­kvoter. En fördel med en sådan överenskommelse anges vara att det är möjligt att ange ett specificerat belopp för bankemas bidrag. En an­nan fördel är att det i samband med en överenskommelse är möjligt att på ett sraidigt sätt ordna fördelningen av insatsema på de olika bankerna.

Svårigheterna att uppnå näranda överenskommelse och att få en tillfredsställande tillämpning av den visar eraellertid också på vissa nackdelar. Även ora det enligt utredningens uppfattning är lämpligt att man i framliden eftersträvar överenskomraelser av detta slag bör affärsbankernas skyldighet att bidra till den långfristiga finansieringen 'jlås last. Utredningen understryker att tanken är att placeringskvot m.ed utredningens terminologi placeringsplikt skall tUlämpas endast under speciella situationer då svårigheterna att tiUgodose bostadsbyg­gandets långfristiga finansiering inle kan lösas på annat sätt, främst genom överenskommelser.

Utredningen föreslår att reglerna om placeringsplikt i fortsättningen skall omfatta saratiiga bankinstitut samt allmänna pensionsfonden och försäkringsbolagen. Förutom vidgningen till affärsbanker, som motive­rats i det föregående, innebär förslaget således att även centralkassorna skall föras in under reglerna. Utredningen motiverar detta med önske­målet om en i lagen likartad behandling av de olika bankgrupperna. Med hänsyn tUl jordbrukskasserörelsens hittills blygsamma engagemang i bostadsfinansieringen anser utredningen det emellertid naturligt att

Prop. 1974:168

54

vid ett förordnande om placeringsplikt kravet för centralkassorna sätts lägre än för övriga bankinstitut.

I fråga om placeringspliktens konstruktion anser utredningen att den nuvarande marginella konstruktionen är den enklaste metoden såvitt gäller allraänna pensionsfonden och försäkringsbolagen. Dessa instituts totala placeringar tillväxer nämligen i en relativt jämn och lätt prognos-bar takt.

Uttedningen framhåller att den margineUa konstruktionen emeller­tid har uppenbara svagheter när det gäller bankinstituten och då fram­för allt affärsbankerna. Effektiviteten hos en raarginell placeringsplikt är uppenbarligen beroende av expansionstakten hos instituten. Affärs­bankernas inlåning uppvisar eraellertid betydande svängningar och har ibland t. o. ra. minskat. Vid en vikande inlåningsutveckling skulle af­färsbankernas bidrag tiU bostadsbyggandets långfristiga finansiering bli mycket blygsam, om de enbart omfattades av en marginell placerings­plikt. Möjligheter bör därför enligt utredningen föreligga att låta pla­ceringsplikten även kunna få formen av att ökningen i de prioriterade tillgångarna bestäms i förhållande till de totala tillgångarna. Utred­ningen tillägger att det är möjligt för bankema att öka sin behållning av bostadsobligationer även om deras totala tillgångar inte växer, I de situationer det är fråga om komraer näraligen obligationer att ersätta byggnadskrediter på balansräkningarnas tillgångssida,

I enlighet raed sin allmänna syn på lagens karaktär föreslår utred­ningen att den närmare utformningen av placeringsplikten samt av­gränsningen av de prioriterade placeringarna inte specificeras i lagtex­ten. Utredningen understryker emeUertid att avsLkten inte är att priori­teringsområdet skaU kunna ändras oeh utvidgas. Förutsättningarna för lagens tiUämpning skall vara desamma som för den nu gällande place­ringskvotslagen, dvs. att skapa utrymme för statens och bostadsbyggan­dets långfristiga finansiering.

Utredningen framhåller att avsaknaden av en detaljreglerande lag-te.rt inom de givna förutsättningarna ger möjlighet att utforma reg­lerna på ett sraidigt och ändamålsenligt sätt. Utredningen pekar bl. a. på att de önskemål som framförts från de för bostadspoUtiken ansva­riga oftast har avsett bostadsbyggandets tillgång till slutliga bottenlån. De i placeringskvotslagen angivna prioriterade placeringarna omfattar emeUertid all finansiermg av nybyggda bostadshus, alltså även s. k, topplån och byggnadskrediter. Det bör uppenbarligen skapas möjUg­heter att begränsa prioriteringen i detta avseende. Enligt utredningen tyder mycket på att den bästa lösningen ofta är att begränsa placerings­plikten till obligationer. De direkta bottenlånen utgör numera en mjc-ket liten del av försäkrings- och bankinstitutens bidrag till bostadsför­sörjningens finansiering. Utredningen läranar också vissa uppgifter om

Prop. 1974:168

55

alt inräknandet av inteckningslån bland de prioriterade placeringarna visat sig innebära vissa svårigheter i fråga om redovisning och kontroll.

Utrednmgen finner det uppenbart olämpligt att vid lillämpning av placeringsplikt räkna kassa och banktillgodohavanden tiU de priorite­rade placeringarna.

Avslutningsvis framhåUer utredningen att den närmare avgränsningen av de prioriterade placeringarna får ske i samråd mellan riksbanken och de för bostadspoUtiken ansvariga myndigheterna.

3.4.7 SärskUd placeringsplikt

Behov av att säkerställa bostadsbyggandets finansiering finns inte enbart beträffande den slutliga, långfristiga finansieringen ulan också i fråga om byggnadskrediterna. Utredningen anför att de årliga över­enskommelser om byggnadskreditgivningen som sedan år 1966 ägt rum mellan delegationen för bostadsfinansiering och bankerna hittUls visat sig fungera tillfredsställande. Att säkerställa bostadsbyggandets försörj­ning av byggnadskrediter via överenskommelser har uppenbara förde­lar bl. a. därigenom att fördelningen mellan de olika bankinstituten kan ordnas på ett smidigt sätt. Detta är inte minst viktigt därigenom att det fordras att varje enskUt projekt i bostadsbyggnadsprogramraet får sina byggnadskrediter vid en för projektet läraplig tidpunkt.

Utredningen menar emellertid att det inte kan uteslutas att svårig­heter skulle kunna uppstå med att träffa sådana överenskommelser eller vilket är mera sannolikt att trots allt kredit inte kan arrangeras för några av överenskoraraelsen omfattade projekt. På grund av den stora vikt som fästs vid att bostadsbyggandet förlöper stömingsfritt är det enligt utredningen önskvärt att regler ora bankernas bostads-byggnadskreditgivning finns inskrivna i den kreditpolitiska lagstiftning­en. Utredningen framhåller emellertid att det är angeläget att lösning­ar i första hand söks genom överenskomraelser raed bankema. Först i den mån sådana överenskommelser visar sig vara omöjliga att uppnå eller inte leder tUl avsett resultat bör ett utnyttjande av lagreglerna till­gripas.

Ulredningen föreslår att denna s. k. särskilda placeringsplikt begränsas till att omfatta enbart bankinstituten, dvs. de institut med vilka överens­kommelser bmkar träffas. Det framhålls att den alldeles övervägande delen av byggnadskrediterna lämnas av dessa institut.

Vad avser den särskilda placeringspliktens konstruktion anser utred­ningen att det är olämpligt att i lagtexten specificera grunderna för för­delningen av de olika projekten på skilda banker. Utredningen fömt­sätter att en tillämpning av lagreglerna sker i samarbete med bostads­myndigheterna och efter ingående diskussioner med bankernas orga­nisationer.

Utredningen finner det naturligt att den särskilda placeringsplikten

Prop. 1974:168

56

skall kunna omfatta de projekt som ryms inom den statliga bostadslån­givningen även om innebörden härav skulle växla något. Enligt utred­ningsförslaget omfattas således projekt för vilka statliga bosladslån utgår eller kommer att utgå.

3.4.8 Räntereglering

Även om tillämpning av räntereglering måste bettaktas som ett extra­ordinärt instrument, anser ulredningen den dock vara ett medel som bör stå till riksbankens förfogande vid sidan av andra ålgärder för att påverka räntenivå och räntestruktur. De argument som framfördes i prop.  1962: 143 om ny lagstiftning ora räntereglering och emissions­kontroll äger enligt utredningen fortfarande giltighet för en kreditpo­litisk lagstiftning. Den situationen kan uppstå att räntenivån pressas uppåt alltför mycket under en längre period av kreditåtstramning, om inte räntereglerande åtgärder sätts in. A andra sidan kan en ränteregle­ring leda till att icke organiserade marknader utvecklas, varför myn­digheterna, om de har ett mål för räntenivå och kreditvolym, kan råka i ett dilemma. Mera allmän enighet torde dock råda om att den spe­cieUa marknadssituationen fordrar en viss övervakning med möjligheter till ingrepp i fall av okontrollerade ränteglidningar. Betydelsen av själva existensen av en ränteregleringslag illustrerades av den situation som uppstod när bankinstituten i majjuni 1970, som en avvikelse från traditionen, tillät marginalen mellan sina in- och utlåningsräntor att vidgas utan att detta skedde med anledning av någon kreditpolitisk åtgärd eller att riksbanken informerades i förväg. Riksbanken kunde då med ränteregleringslagen sora bakgrund åstadkomma en överenskom­melse dels om regler för bankernas räntesättning och dels om hur den genomförda ränteglidningen skulle behandlas.

Utredningen föreslår att den nuvarande kretsen av institut som kan omfattas av räntereglering vidgas så att i fortsättningen också hypoteks­institut och kreditaktiebolag kan omfattas. Förslaget motiveras med den allmänna principen att reglerna bör gälla för alla institut vars verk­samhet regleras i lag.

Vidare föreslås i fråga om kreditinstitut att den nuvarande defini­tionen av inlåning såsom "inlåning på räkning, som av bank allmänne-ligen begagnas" ersätts med inlåning över huvud taget. Utredningen av­ser därmed att göra klart att regleringsmöjligheterna skall omfatta även bankinstitutens inlåning på särskilda villkor, den s. k. specialinlåningen. Enligt utredningens förslag till konstruktion av räntereglering skall riksbanken ha rätt att ge föreskrifter om maximi- och minimivärden för inlåningsräntor och om maximivärden för utlåningsräntor. Maximi-ränta kan avse den genomsnittliga räntesats som tillämpas av ett kre­ditinstitut för utlåning eller visst slag av utlåning, eftersom detta oftast torde vara den enda möjligheten att effektivt påverka räntcsättningen.

Prop. 1974:168

57

Möjlighet bör också finnas att fastställa maximiräntan i förhållande till läget vid en viss tidpunkt. Utredningen anser vidare att ränteföreskrif-lerna skall kunna differentieras för olika slag av in- eller utlåning och att de bör begränsas att gälla viss tid.

Utredningen anser att det är naturligt att riksbankens rätt att erhålla information i fråga om ränteutvecklingen inte som f. n. görs beroende av ett förordnande enligt lagen. EnUgt förslaget skall riksbanken ha möjlighet att när som helst föreskriva anmälningsskyldighet.

3.4.9 Övriga frågor

Utredningen föreslår att i lagen införs en regel om uppgifts­skyldighet gentemot riksbanken. Förslaget innebär att kreditmsti-tut eller annan som kan omfattas av räntereglering är skyldig att lämna de uppgifter som riksbanken begär för att banken skaU kunna bedöma, om förordnande om kreditpolitiskt medel behövs eller för att utforma föreskrift eller för att tillämpa förordnande eller föreskrift. Enligt för­slaget behöver riksbanken inte inhämta regermgens tUlstånd för att an­moda ki-edUinstituten att inom angivna ramar lärana upplysningar. Detta innebär i fråga om anmälningsskyldighet om ränta en nyhet i för­hållande till vad som nu gäUer. Det är enligt utredningen angeläget att garantier skapas för att riksbanken kontinuerligt skall kunna följa rän-teutvecklmgen och viss tid i förväg vara underrättad om planerade rän­teändringar. Andra sakliga nyheter är dels att tiden för anraälan av rän­teändring föreslås utsträckt från 8 till 15 dagar före ändringen och dels att riksbanken föreslås få befogenhet att förelägga vite i fall av försum­mad uppgiftsskyldighet. Möjligheten av vitesföreläggande motiveras av utredningen med att behov kan uppkoraraa för riksbanken att tillgripa tvångsraedd för att få in uppgifter.

Utredningen framhåller att det finns behov av ett visst sekretesskydd i fråga om de uppgifter sora lämnas till riksbanken, eftersom dessa kan avse inte enbart institutens allmänna rörelse utan även enskildas förhål­landen. Enligt utredningen tillgodoses detta behov av bestämmelser i la­gen (1934: 437) för riksbanken (35 och 36 §§), I lagförslaget har därför inte tagits in någon motsvarighet tUl den gällande sekretessbestämmelsen i 10 § ränteregleringslagen,

Utrednmgen anser vidare att det inte finns behov av någon bestäm­melse om tillsyn över efterlevnaden av meddelade ränteföreskrifter motsvarande vad som f, n. finns i ränteregleringslagen. Utredningen framhåller att kreditinstituten huvudparten av de objekt som kan drabbas av föreskrift om räntereglering redan enligt särskilda be­stämmelser i lagstiftningen om resp, institut står under offentlig tillsyn, TiUsynsmyndighet är försäkringsinspektionen för försäkringsbolagen och i övrigt bankinspektionen. Bland tillsynsmyndighetens åligganden ingår att vaka över att instituten följer de bestämmelser, meddelade i

Prop. 1974:168

58

författning eller på annat sätt, som gäller för deras verksamhet. Härav följer att tillsynsmyndigheten bar att se tUl att institut rättar sig ef­ter en utfärdad ränteföreskrift och vid behov kan ingripa mot felande institut. Det ligger också i sakens natur att riksbanken, om den misstän­ker att föreskrift om räntereglering överträtts, kan påtala förhållandet för tUlsynsmyndigheten och begära dess hjälp. Det sagda har emellertid enligt utredningen en vidare innebörd. Riksbanken kan aUmänt påkaUa tillsynsmyndighets bistånd vid utformning av föreskrift enligt denna lag och vid kontroll av dess efterlevnad.

Utredningens förslag upptar inte heller någon motsvarighet till be­stämmelsen i ränteregleringslagen om sekretesskydd i fråga om vad till­synsmyndigheten inhämtar i sin tillsynsverksamhet. I den mån uppgifter, som tillsynsmyndighet infordrar i fråga om ränteföreskrift, rör enskilds förhållanden, torde dessa enligt utredningen åtnjuta sekretesskydd enligt särskilda bestämmelser. Utredningen anger som exempel härpå 192 § banklagen och 18 § sekretesslagen.

I likhet med vad som f. n. gäller skall enUgt utredningens förslag sanktioner i form av särskild avgift drabba den som överträder meddelad föreskrift. Sådan avgift föreslås tillfalla statsver­ket. Enligt förslaget skall det Uksom nu ankomma på riksbanken att prö­va frågan om särskild avgift. Eftersom rUcsbankens beslut inte avses få överklagas, kan kritik riktas mot att samma myndighet såväl meddelar föreskrift som ensam bestämmer påföljder för överträdelse av denna. Med anledning härav anför utredningen följande. Redan av lagen fram­går hur den särskilda avgiften skall beräknas. I samband med föreskrif­tens meddelande har riksbanken att inom den i lagen angivna ramen ange storleken av den särskilda avgift som kan utgå vid överträdelse av föreskriften. Vid överträdelse har riksbanken sedan enbart att utföra en enkel räkneoperation. Riksbanken avses liksom nu kunna nedsätta eller helt efterge särskild avgift. Därtill kommer att det inte finns någon be­stämmelse, som möjliggör uttagande av fastställd avgift av den som t. ex. på grund av annan uppfattning än riksbanken om avgiftsbeloppets beräkning inte vUl betala friviUigt. I sådant fall är riksbanken hänvi­sad att underställa saken domstol för avgörande, och domstolen prövar därvid självständigt om och i vad mån föreskrift enligt lagen blivit åsi­dosatt och hur avgiftsbeloppet skall beräknas. Domstolen kan vid denna prövning tUlämpa bestämmelserna om nedsättning eller eftergift av sär­skild avgift. Utredningen tillägger att en klagorätt till Kungl. Maj:t över riksbankens beslut inte torde vara förenlig med den ställning riksbanken intar som ett riksdagens verk. Några befogade invändningar mot att låta riksbanken fortsätta att pröva frågor om särskilda avgifter torde enligt utredningens uppfattning inte föreligga.

I fråga om avgift vid överträdelse av föreskrift om likviditets- eller kassakrav föreslås att avgiften liksom f. n. skall svara mot ränta på un-

Prop. 1974:168

59

derskottet för viss beräkningsperiod. Den raaxiraala avgiften föreslås ändrad beträffande likviditetskrav från högst 4 % till högst 3 % över riksbankens diskonto och beträffande kassakrav från högst 3 % över diskontot tUl högst två gånger diskontot. Utredningen raotiverar den föreslagna skärpningen med att det förekommit att gällande regler inte varit tillräckliga för att avhåUa institut från att åsidosätta föreskrift.

Vid överträdelse av föreskrift om utlåningsreglering skall avgiften avse den del av bankmstituts kredilgivning som går utöver faststäUt lå­netak. Avgift föreslås utgå med högst 3 % över diskontot.

Beträffande överträdelse av föreskrift ora emissionskontroU föreslår utredningen att nuvarande avgift ora 0,5 % av hela lånesumman för varje år av den för lånet bestämda längsta löptiden höjs tiU 2 %,

Avgiften vid överträdelse av föreskrift ora allmän placeringsplikt föreslås vara högst 3 % över riksbankens diskonto raot f, n, högst 2 % för år räknat och beräknat på den del av ålagd placeringsplikt som inte uppfyllts. Avgiften föreslås bli beräknad antingen för under­skottet under senaste beräkningsperiod eller för underskott räknat från början av den period för vilken placeringsplikten först infördes. Väljer riksbanken det senare beräkningssättet blir det fråga ora en sararaan-läggning av under- och överskott under hela tiUämpningstiden,

Utredningen föreslår att vid överträdelse av föreskrift ora särskild placeringsplikt avgift skall utgå raed högst 5 % av den del av ålagd pla­ceringsplikt som inte uppfyllts.

Avgift som tas ut raed anledning av överträdelse av föreskrift om rän­tereglering skall enligt utredningsförslaget uppgå tUl två gånger det be­lopp med vilket räntan avvikit från den fastställda räntan,

Ulredningen föreslår vidare att även i fortsättningen skall finnas möj­lighet för riksbanken att, om särskilda skäl föreligger, nedsätta eller helt efterge särskild avgift.

Utredningen föreslår att i den nya lagen införs en straffbe­stämmelse avseende påföljd för oriktig uppgift som läranas tUl riks­banken i saraband med fullgörande av i lagen föreslagen uppgiftsskyl­dighet,

I överensstämmelse med vad som gäller enligt nuvarande lagstiftning föreslår utredningen att besvär inte skall kunna föras över riksban­kens beslut,

I de av utredningen föreslagna övergångsbestärarael­ser n a anges bl, a. att de nu gällande lagarna alltjärat skall tillärapas på förhållande som hänför sig till lagarnas gUtighetstid,

Utredningen föreslår också vissa ändringar i banklag­stiftningen som avser värderingen av vissa obligationer i boksluts-sammanhang. Utredningen framhåller att förslaget att samtliga bankin­stitut i fortsättningen skall kunna orafattas av förordnande om place­ringsplikt är ett uttryck för det under de senaste åren framträdande be-

Prop.1974:168

60

hovet av alt även bankerna genom obligationsförvärv bidrar till utbu­det av långfristig kredit i första hand tiU bostadsproduktionen. Ett omfattande innehav av obligationer kan vid en nedgång av obligations-kursen medföra särskilda påfrestningar för bankernas redovisade resul­tat. Med avsteg från den allmänna regeln att obligationer i likhet med andra omsättningstillgångar inte får sättas högre än verkliga värdet jfr 91 § banklagen, 48 § sparbankslagen och 44 § jordbrukskasselagen föreslår utredningen att bankinstituten ges raöjlighet att anpassa obli­gationernas bokförda värde tUl ett lägre marknadsvärde genom succes­siva nedskrivningar.

Den föreslagna särskUda värderingsregeln för obligationer är utfor­mad efter mönster från vad som före 1968 års ändringar i banklagstift­ningen gällde för sparbankerna. Regeln är enligt förslaget tillämplig på dels obligationer som utfärdats av staten, koramun eller därmed jämför­lig samfällighet, hypoteksbanken, stadshypolekskassan, skeppshypoteks­kassan och kreditaktiebolag, dels andra fuUgoda obligationer, dvs. de obligationer som enligt kapitaltäckningsreglerna i banklagstiftningen (57 § banklagen, 26 § sparbankslagen och 34 § jordbmkskasselagen) är fria från täckningskrav resp. omfattas av ett lågt krav på täckning av eget kapital. Med gruppen andra fullgoda obligationer åsyftas industri­obligationer och andra obligationer, även utiändska, som är belånings­bara i riksbanken. Det bokförda värdet av angivna obUgationer skall en­ligt förslaget få beräknas på grundval av raedelräntan på statsobligatio­ner under de senaste tio åren. De erforderliga beräkningarna skall enligt förslaget utföras av bankinspektionen,

4    Sparbanksföreningens skrivelse

Sparbanksföreningen erinrar om att enligt 48 § sparbankslagen obliga­tioner i likhet med andra omsättningstillgångar i sparbanks balansräk­ning inte får tas upp till högre värde än det verkliga värdet. Vidare re­dogör föreningen för de särbestämmelser som gällde före år 1969, var­igenom svenska, fullgoda räntebärande obligationer fick bokföras tUl högst ett visst schematiskt beräknat värde gmndat på raedelräntan un­der de senasie tio åren på guldkantade obligationer.

Föreningen framhåller att sparbankernas placeringsinriktning sedan år 1969 i vissa avseenden förändrats både vad gäUer direkta och indi­rekta krediter. Beträffande den senare typen av krediter har sparban­kerna under senare år i allt högre utsträckning bidragit tUl att täcka be­hovet av nya, långfristiga bostadskrediter genom föivärv av bostadsobli­gationer. Med nu gällande bestämmelser om värdering av obligationer har det ökade obligationsinnehavet i sparbankerna medfört, att vid sjun­kande kurser nedskrivningsbehovet blivit omotiverat stort med hänsyn till sparbankernas befintUga nedskrivningsreserver och redovisade eko-

Prop. 1974:168

61

nomiska resultat. En lagkonstruktion motsvarande den sora gällde före år 1969 i fråga om värdering av obligationer skulle i stor utsträckning överbrygga nuvarande olägenhet att vid ett och samma bokslutstillfälle nedskriva obligationema till gällande marknadsvärde om detta väsent­ligt sjunkit under året. Sparbanksföreningen anför följande skäl för en återgång tUl tidigare tillämpade bestämraelser.

Sparbankernas norainella obligationsinnehav i procent av balansom­slutningen har efter hand ökat från 11,2 % tUl 15,7 % år 1973. För år 1974 kan andelen beräknas tiU 16,8 %, Sparbankernas krafiigt ökade in­nehav av obligationer under senare år beror dels på de från år 1971 gäl­lande bestämmelserna om likviditetskvoter, dels på de årligen träffade överenskommelserna raed myndighetema om den långfristiga bostadsfi­nansieringen. Vad gäller likviditetskvoten hade sparbankerna vid in­gången av år 1971 ett genomsnittligt kvottal ora 17,5 %, överenskora­raelsen raed riksbanken innebar att sparbankerna successivt skulle bygga upp kvoten tiU lägst 20 %. Vid utgången av år 1973 uppgick den ge­nomsnittliga kvoten till 25,3 %, Den förhållandevis kraftiga ökningen av obligationsinnehavet under år 1972, från 12,9 tUl 15,3 %, förklaras hu­vudsakligen av att sparbankerna lyfte av drygt 770 mUj, kr, i garala bot­tenlån raot 100 % täckning av bostadsobligationer, vUka speciellt erait-terats för att ge sparbankerna raöjlighet att höja sina likviditetskvoter. Detta utbyte av bottenlån raot bostadsobligationer skedde helt vid sidan av den med myndigheterna träffade överenskoraraelsen ora den långfris­tiga bostadsfinansieringen under år 1972, För år 1974 har överenskora­raelse träffats att sparbankerna skall öka sitt irraehav av bostadsobliga­tioner raed 1 240 railj. kr. netto. Motsvarande överenskoraraelse för år 1973 innebar en nettoökning raed 800 railj. kr.

Sora en följd av de senaste årens utveckling av obligationsinnehavet och de nu sjunkande raarknadsvärdena koraraer sparbankema i bokslu­tet för år 1974 att ha betydande nedskrivningsbehov på sina obligations­portföljer. Vid årets ingång befintliga reserver i obUgationer skillna­den mellan marknadsvärdet och det bokförda värdet har redan vä­sentligt reducerats i och med de sänkta kurserna. I ett par fall har reser-vema förvandlats till underskott, vUket i bokslutet för år 1974 sannolikt måste täckas genora upplösning av befintliga reserver i obundna kre­diter. Skulle ännu en räntehöjning äga rura under året och kurserna därmed ytterligare sjunka, skulle ett antal sparbanker koraraa i en rayc­ket svår situation, Ora exerapelvis raarknadsvärdet på den vid årsskiftet 1973/74 befintiiga obligationsportföljen skulle sjunka totalt 10 % under år 1974 skulle ett antal sparbanker få ta i anspråk hela den befintiiga nedskrivningsreserven inkl, reserven i obundna krediter särat 1974 års överskott för att nedbringa det bokförda värdet på obUgationerna till på bokslutsdagen gällande marknadsvärde, I några fall skulle de sänkta kurserna tUl och raed kunna leda tiU att del av reservfonden

Prop. 1974:168

62

måste upplösas eller att fast egendom måste uppskrivas för att erfor­derlig nedskrivning av obligationema skulle kunna äga rura.

Enligt föreningen är gällande regler för värdering av obligationer motiverade endast om obligationerna betraktas som likvida tillgångar, I verkligheten är det dock endast en marginell del av obUgationerna som kan betraktas som verkligt likvida tillgångar, eftersom handeln på and­rahandsmarknaden är begränsad och ett stort utbud av obligationer på denna marknad inte skulle möta motsvarande efterfrågan. Därtill kom­mer att försäljning av bostadsobligationer i slörre utsträckning inte hel­ler kan ske eftersom sparbankerna skall uppfylla den med delegationen för bostadsfinansiering årligen träffade överenskommelsen om den lång­fristiga bostadsfinansieringen, vilken inneburit att sparbankerna åtagit sig att svara för en viss överenskommen nettoökning av bostadsobliga­tioner varje år. Även överenskommelsen om tUlämpning av likviditets­kvoter utgör i praktiken ett visst hinder mot försäljning av obligationer i större utsträckning. Den helt övervägande delen av sparbankernas obli­gationsinnehav är således att betrakta som en långsiktig placering som inte är avsedd eller möjlig att omsätta i verkligt likvida tillgångar. Med hänsyn till den långsiktiga kursutvecklingen anser föreningen att fluk­tuerande marknadsvärden som gräns för högsta tillåtna bokföringsvärde medför omotiverade påfrestningar på sparbankernas nedskrivningsreser­ver och ekonomiska resultat.

En lämplig regelkonstruktion är den som gällde för sparbankerna före år 1969 innebärande att det högsta tillåtna bokförda värdet på obligatio­ner schematiskt beräknas med utgångspunkt från medelräntan under de senaste tio åren på obligationer som utfärdats av staten, hypoteksbanken och stadshypolekskassan. Med anledning av de stora nedskrivningsbe­hov som redan finns i sparbankerna, och som skulle bli än större om kurserna sjunker ytterligare under året, bör en lagändring vidtagas re­dan under år 1974 så att de nya reglema kan tUlämpas i bokslutet för innevarande räkenskapsår.

Föreningen hemställer om en ändring av 48 § sparbankslagen i enlig­het med det sagda och hänvisar också tUl det likartade förslag som lagts fram av ulredningen om den kreditpolitiska lagstiftningen (se avsnitt 3.4.9).

5    Remissyttrandena

5.1 AUmäuna synpunkter

Så gott som fullständig enighet råder om att en kreditpolitisk lagstift­ning behövs också i fortsättningen, även om olika synpunkter framförs beträffande omfattningen och användningen av de kreditpolitiska in­strument som kan komma i fråga. Flertalet remissinslanser är i huvud-

Prop. 1974:168

63

sak positiva tiU det av utredningen framlagda förslaget till ny kreditpo­litisk lagstiftning. Bland dessa remissinstanser är statskontoret, bankin­spektionen, försäkringsinspektionen, konjunkturinstitutet, bostadsstyrel­sen, delegationen för bostadsfinansiering, bostadsfinansieringsutred­ningen, riksbanksfullmäktige, (raajoriteten), riksgäldsfullmäktige (majo­riteten), TCO, LO, stadshypolekskassan, HSB, Riksbyggen och SABO.

Majoriteten av riksbanksfullmäktige framhåller att utredningsförslaget till stor del innebär att en sedan länge rådande praxis på det kreditpo­litiska området kodifieras. Fullmäktige har inte något att erinra mot ut­redningens distinktion mellan de olika kreditpolitiska instrumenten, in­nebärande att likviditets- och kassakrav samt emissionskontroll bör vara normala inslag i kreditpoliliken och övriga instmment är extraordinära medel. Likviditets- och kassakrav har sedan länge kommit alt framstå som naturliga komplement tUl diskontopolitik och likviditetspolitik. Re­servkrav av dessa slag används för övrigt i alla länder med raarknads-ekonomi och anses som ett normalt och perraanent inslag i kreditpoliti­ken. Under de förhållanden som råder på den svenska kreditmarkna­den kan även emissionskontrollen föras till denna kategori. Riksbanken bar således ett permanent behov av att kunna utnyttja nämnda tre kre­ditpolitiska medel. Utlåningsreglering, placeringsplikt och räntereglering bör däremot betraktas sora instmraent avsedda att lösa specifika svårig­heter eller utnyttjas i raera svårbemästrade situationer då de normala in­strumenten inte visar sig vara tillräckliga. Fullmäktige understryker be­hovet av flexibilitet vid användningen av de kreditpolitiska medlen. De institutionella förhållandena på kreditmarknaden och de politiska målen undergår ständiga och ibland stora förändringar. Detta har fört med sig att den nuvarande detaljerade lagstiftningen inte komrait att svara raot de krav det funnits anlednrag ställa på den. På bostadsorarådet har pri­oriteringsområdet vidgats. Till finansieringen av nyproduktionen av bo­städer har koramit finansiering av bostadskompleraent av olika slag, oli­ka allt eftersom tiden gått, och på sistone har finansiering av ombygg­nad av fastigheter blivit en fråga av hög angelägenhetsgrad. Den pågå­ende omprövningen av bostadsfinansieringen kan leda till lösningar som inte är förenliga med den nuvarande placeringskvotslagen. Det är lätt att se att den föreslagna placeringsplikten däreraot kan anpassas till alla sannolika framtida bostadsfinansieringssystem. På penningmarknaden har tidvis kredittyper utvecklats som inte passat in i likviditetskvotsbe­räkningarna enligt 1962 års regler. Det internationella valutasysteraets utformning kan medföra ändringar i bedömningen av den önskvärda vo­lymen av bankernas valutabehållningar. Karaktären av de enligt nuva­rande regler i beräkningen ingående utiändska fordringarna och skul­derna har också blivit mer differentierad järafört raed de enkla transak-tionskassor som 1962 års lag fömtsatte. De består nuraera, utöver ar-betsbalanser, av raer eller raindre långfristig kredilgivning eller refinan-

Prop. 1974:168

64

siering av krediter, som inte kan jämföras med likvida tUlgångar. Detta gäller även de tillgodohavanden som bankerna håller utoralands för att balansera inlåning på s. k. valutakonton. Beräkningsreglerna för ställ­ningen mot utländska banker måste kunna sraidigt anpassas efter utri-kesrörelsens alltraer komplicerade struktur så att de når sitt syfte.

Den flexibilitet som den nu föreslagna lagstiftningen skulle ge skulle möjliggöra en ändamålsenlig tiUämpnmg av de kreditpoliiiska medlen, något som är ett allmänt intresse men också ofta värdefullt för de be­rörda kreditinstituten.

Enligt fullmäktige ger förslaget en större allsidighet och anpassbarhet hos dessa medel så att det blir möjligt att bättre än tidigare möta för­ändringar pä kreditmarknaden, vare sig det gäller penningmarknadens arbetssätt, AP-fondens roll på kapitalmarknaden eller införandet av nya system för bostadsfinansieringen. Detta får betraktas som ett viktigt framsteg med tanke på den föränderlighet sora kännetecknar de förut­sättningar under vUka kreditpolitiken skall föras.

Fullraäktige frarahåller att raotiven för den kreditpolitiska lagstift­ningen i raycket hängt sararaan raed bostadsfinansieringens problera. På detta område har en del av formerna ändrats sedan beredskapslagstift­ningens tUlkorast. Behovet av kreditpolitiskt stöd har dock inte avtagit. Det ställs sålunda nu större krav än tidigare på finansieringen under byggnadstiden. Byggnadskrediter skall ges vid rätt tid för varje projekt inora de av riksdagen fastställda bostadsbyggnadsprogramraen, Volyraen av byggnadskrediter är betydligt större än för ett tiotal år sedan och koramer att så förbli under överskådlig tid, ttots att ett mindre antal lä­genheter byggs per år än under toppåren  19691970. Avlyften av byggnadskrediter tUl slutiiga lån har inneburit en efterfrågan på långt kapital sora kapitalraarknadsinstituten inte haft raöjligheter att tUlgodo­se, Det har varit nödvändigt att kanaUsera raedel från de snabbt växan­de bankema tiU den långa raarknaden, I denna bild, kännetecknad av en stor efterfrågan och ett knappt utbud på långt kapital tUl bostadssek­torn, har inte någon större ändring inträtt på lång tid och någon sådan väntas inte heller äga rura under den närmaste tiden. Fullmäktige fram­håller att den föreslagna särskUda placerragsplikten liksora den allraän­na placeringsplikten kodifierar en praxis sora utvecklats under senare år och sora tillgodoser syftet att undvika oacceptabla stömingar i bostads­finansieringen, Atgärdema raåste kunna genomföras, även om en uppgö­relse inte kan nås med aUa parter, och beredskapslagens syfte är att sat­ta myndighetema i stånd att raöta de svårigheter sora skulle uppstå i ett sådant läge. Mot bakgrund av att stora delar av den föreslagna lagstift­ningen har till syfte att underlätta bostadsfinansieringen kan den frågan ställas, om inte ställningstagandet tUl den kreditpolitiska lagstiftningen skulle skjutas upp tUl dess behandlingen av komraande förslag om bo­sladsfinansieringssystemet avslutats. Några bärande skäl för uppskov

Prop. 1974:168

65

kan eraellertid inte häratas utifrån osäkerheten ora fraratida system för bostadsfinansiering. Detta står klart, ora raan analyserar kreditmark-nadseffekterna av tänkbara förändringar av sådana systera. Det mest ra­dikala brottet raed nuvarande förhåUanden vore en totalfmansiering över statsbudgeten. BortfaUet av bostadslån och bostadsobligationer sora lånerastmraent på raarknaden skulle då gå hand i hand raed en ök­ning av statens långfristiga upplåningsbehov. De raotiv sora furas för den allraänna placeringspUkten skuUe följaktligen kvarstå oförändrade. Sararaa slutsats gäller givetvis vid mindre radikala förändringar. En viss specifik ändring av bostadsfinansieringssystemet skuUe dock kunna göra den föreslagna lagstiftningen meningslös på en punkt, näraligen ora bankinstituten inte längre skulle komma att lämna byggnadskrediter. I detta i och för sig föga sannolika faU skulle raotiven för den särskUda placeringsplikten efter en övergångstid bortfaUa.

Behovet av en förbättrad lagstiftning hänger också sararaan raed ut­vecklingen på det statsfinansieUa orarådet. Vid den tid beredskapslag­stiftningen infördes var statens budget totalbalanserad. Utgifter och in­koraster uppvägde varandra och några för krecUtpoUtiken svårhanterUga effekter på bankemas, företagens och hushåUens likviditet följde inte av budgetutfallet. Under konjunkturavraattningen åren 19671968 upp­kom budgetunderskott på något över 3 000 mUj. kr. sora sedan vuxit tUl över 6 000 raUj. kr. och nu fortsätter att växa mycket snabbt. Den Ukvi-ditetsuppbyggnad i ekonomin som följer av stora och ihåUande budget­underskott kan inte snabbt neuttaUseras, om en ändring i det ekonomis­ka läget skulle kräva en åtstramning. En rainskning av underskottet, i övrigt väl anpassat till det nya läget, bUr helt otillräcklig för att suga upp de gångna årens likviditetsuppbyggnad, åstadkoramen av budgetun­derskotten under konjunkturavmattmngen. FuUmäktige understryker att den fortskridande ökningen av budgetunderskotten ställer stora krav på kreditpolitiken, om kraftiga prisstegringar skaU kunna undvikas och därav följande underskott i bytesbalansen på gmnd av ett försämrat konkurrensläge. En okontrollerad likviditetsökning har dessutom åter­verkningar på betalningsbalansen genora den tendens tUl kapitalutsttöra-ning den medför. Till dessa risker av internt ursprung kommer oljepris­stegringarnas direkta och indirekta negativa effekter på bytesbalansen, som gör läget än mer tiUspetsat. För att de problem som kännetecknar dagens ekonoraiska situation skall kunna beraästtas fordras ett brett re­gister av kreditpolitiska medel och den kreditpoUtiska lagstiftning utred­ningen föreslagit är en klar förbättring härvidlag. Den rådande osäker­heten, sora skapats inte rainst av den intemationeUa ekonomiska situa­tionen, gör att det är angeläget att den föreslagna kreditpolitiska bered­skapslagstiftningen genoraförs utan dröjsraål. EnUgt fullraäktige innebär förslaget att lagen skall vara perraanent i realiteten ingen större föränd­ring. Lagen kan vid behov ändras liksora det går att ändra nuvarande

5   Riksdagen 1974.1 saml Nr 168

Prop. 1974:168

66

lagar utan att avvakta giltighetstidens utgång. Fullmäktige, som menar att frågan om begränsad gUtighetstid är av jämförelsevis underordnad betydelse, anser att utredningen valt den bästa lösningen.

Riksgäldsfullmäktige (majoriteten) bar i första hand beaktat statens intresse som låntagare på kreditmarknaden och har med denna utgångs­punkt inte funnit anledning till erinran mot utredningens förslag.

Bankinspektionen framhåUer att de under årens lopp upprepade be­sluten om förlängning av de nuvarande kreditpolitiska lagarna har be­kräftat behovet av att ha en sådan lagstiftnmg sora ett perraanent hjälp­medel för en kreditpolitik som Ugger i linje raed den av statsraakterna bestämda ekonomiska politiken. Inspektionen tiUstyrker därför att de tre gällande lagarna byts ut mot en permanent lag med bibehåUen ka­raktär av fullraaktslag. Vad gäller uttedningens strävan att göra lagen konkurrensneuttal för de olika bankinstituten frarahåller inspektionen att de kreditpolitiska åtgärderna raåste bestämraas med hänsyn till de förhåUanden som faktiskt råder. Inspektionen konstaterar att stora olik­heter kvarstår i fråga ora institutens stmktur och inriktning. Detta anges gälla både mellan de skilda typema av institut och vUket särskilt gäl­ler inora sparbankssektom raellan institut av samraa slag. Olikheter­na torde enligt inspektionen vara av bestående natur. Av en i yttrandet intagen tabell över bankinstitutens utlåningsstruktur vid utgången av år 1972 fraragår bl. a. att av affärsbankemas totala utlånrag 37,9 % avsåg lån tUl bostadssektom och att motsvarande procenttal för sparbankerna (inkl. Sparbankernas Bank) och jordbrakets kreditkassor (inkl. Jordbru­kets Bank) var 70,9 resp. 15,2, Enligt bankinspektionen kan 1969 års samordnade banklagstiftning som inte tog sikte på rådande förhållan­den utan avsåg att göra det raöjligt för instituten att utvecklas i samraa riktning knappast i och för sig vara ett avgörande raotiv för en en­hetlig beredskapslagstiftning. Tvärtora skuUe intresset av konkurrens­neutralitet kunna tala för en i vissa avseenden differentierad lagstift­ning. Uppenbara svårigheter föreligger dock att så differentiera en be­redskapslag att den i alla lägen beaktar de faktiska olikheterna institu­ten eraeUan. Inspektionen ansluter sig därför raed undantag av före­slagna specialregler för Sparbankemas Bank och Jordbmkets Bank vid beräkning av likviditetskvot till den princip ora enhetiighet för bank­instituten sora lagförslaget bygger på. Inspektionen understryker erael­lertid att de olikartade faktiska förhåUandena så långt det över huvud taget är raöjligt bör koraraa till uttryck i riksbankens tUlärapnings-föreskrifter. För den individuella anpassningen av dessa föreskrifter torde krävas ingående diskussioner med berörda parter.

Försäkringsinspektionen tiUstyrker att utredningens förslag läggs till grund för lagstiftning.

Konjunkturinstitutet påpekar att utredningsförslaget stämraer överens med det regelsystem som tiUämpats på gmndval av överenskommelser

Prop. 1974:168

67

med kreditinstituten. Detta regelsystem har inneburit ett visst stöd åt kreditpolitiken raed hänsyn till de arbetsuppgifter som lagts på den­samma inom ramen för den aUmänna ekonomiska politiken med den inriktning denna haft. Det förefaller vidare sannolikt att det även för fraratiden koraraer att finnas ett behov av de kreditpolitiska hjälpraedel som det framlagda lagförslaget är avsett att ge tillgång till. Därmed finns enligt konjunkturuistitutets uppfattnmg tUlräckliga skäl att i hu­vudsak tillstyrka utrednmgens förslag. Vid uppläggningen av den eko­nomiska politiken raåste det emellertid vara av värde att närmare känna till verkningsförmågan hos de olika styrmedel som står tUl buds. Ett be­tydelsefullt spörsmål gäller sålunda vad sora kan uppnås genora de kre­ditpolitiska hjälpraedel varora här är fråga och i vad mån dessa kan er­sätta andra medel inora kreditpolitiken, liksora inora den ekonomiska politiken i övrigt. Utredningen har endast i begränsad utsträckning äg­nat sig åt dessa frågor. Sålunda förekoraraer inte någon raera ingående analys av de olika instmmentens verkningsförraåga på de realekono-miska målvariablerna. Utredningen redogör visserligen för de kredit­politiska åtgärdernas syften men frågan kvarstår vilken preciserad verk­ningsgrad sora uppnåtts i synnerhet på det reala orarådet. I utredningen belyses förvisso instmraentens positiva verkningar på det finansiella ora­rådet raen effektema på den reala sidan av ekonorain har inte närraare behandlats. Resultatet av en undersökning av kreditpolitikens effekter åren 19691971 på industrins och komraunemas investeringar tyder på att inverkan var förhåUandevis begränsad under kreditåtsttainningen åren 19691970. Enligt institutets uppfattning finns behov av fortsatta utredningar rörande dessa frågor.

LO anser det viktigt att de stabUiseringspolitiska raecUen korapletteras raed en perraanent, sararaanhållen lagstiftning för kreditpolitiken sora därigenora kan bli effektivare. LO finner utredningens förslag tUl fören-hetUgande och förenkling av lagstiftningen välbetänkt och tillstyrker därför förslaget. Även TCO tUlstyrker förslaget och understryker att olika penningpolitiska åtgärders effekter på sysselsättningen särskilt måste beaktas när lagar på ifrågavarande område stiftas och tiUärapas.

Kammarrätten i Stockholm frarahåUer att ett detaljerat regelsystera i fråga ora olika kvoter i enlighet med nu gällande regler förutsätter relativt statiska förhåUanden för att motsvara systemets syfte. Denna förutsättning synes f. n. inte föreligga på kreditraarknaden, sora av skil­da skäl och i olika hänseenden är underkastad ständiga förändringar. Detta talar för att i lagtexten intagen detaljreglering såvitt raöjligt be­gränsas och att den rayndighet sora under riksdagen har det direkta an­svaret för den ekonoraiska politiken anförtros uppgiften att inora i lag­texten angivna ramar meddela föreskrifter för tUlärapningen. Kararaar-rätten anför vidare att, särskUt raot bakgmnden av att talan inte skall få föras raot riksbankens beslut, det får anses angeläget att garantier ska-

Prop. 1974:168

68

pas för att rUcsbankens detaljreglerande föreskrifter utforraas på gmnd­val av bästa raöjliga underlag. Det får fömtsättas att riksbanken, innan föreskrift enligt lagen utfärdas, i fråga om de praktiska följdema av pla­nerad föreskrift samråder med och inhämtar synpunkter från företräda­re för kreditinstitutens organisationer och i förekomraande fall från StäUföreträdare för enskilda kreditinstitut. Utgår nu gäUande detaljreg­lering ur lagstiftningen och överlåts regleringen på riksbanken, synes det lärapligt att det uttryckligen slås fast att samråd skall ske innan föreskrift utfärdas.

Statskontoret tillstyrker att de tre nu gäUande lagarna förs sararaan tiU en permanent lag med karaktär av fuUraaktslag. I likhet med utred­ningen betraktar statskontoret lagförslaget sora i huvudsak en teknisk revidering av gällande lagstiftning och finner därför ingen anledning att granska de kreditpolitiska medlens tillämpUghet under olika sarahälls-ekonoraiska betingelser. De föreslagna ändringama innebärande enhet­lighet i behandlingen av olika bank- och kreditinstitut särat förenkling av lagstiftningen finner statskontoret väl raotiverade. Statskontoret pe­kar bl. a. på att den nuvarande detaljregleringen i fråga ora beräkning av likviditets- och placeringskvoter har visat sig raedföra begränsningar i den kreditpoliiiska effektiviteten.

Bostadsstyrelsen, som granskat förslaget från de synpunkter styrelsen har att företräda, tUlstyrker en lagstiftning med föreslaget syfte och inne­håU. Flera andra remissinstanser frarahåller förslagets betydelse för bo­stadsbyggandets finansiering. Bland dessa är statskontoret, bostadsfinan­sieringsutredningen, delegationen för bostadsfinansiering, HSB, Riks­byggen, SABO och SPINTAB, vars yttranden härom närmare redovisas i det följande (avsnitt 5.5 och 5.6).

Stadshypolekskassan påpekar att kassan berörs direkt av reglerna ora eraissionskontroll, räntereglering och uppgiftsskyldighet samt indirekt av bestämraelserna om likviditetskrav och placeringsplikt genora att kassan utger bostadsobligationer. Vad gäller de indirekt på kassan verkande raedlen kan en tUlämpning av bestämraelserna otvivelaktigt koraraa att positivt påverka kassans raöjUgheter att skaffa raedel. Från de syn­punkter kassan har att företräda finns därför ingen erinran mot försla­gen.

Folksam har inget att erinra emot att de nuvarande tre lagarna slås samman till en enda. Folksam anser därraed eraellertid inte att den nu­varande placeringskvotslagen utgjort något sora helst hinder för att förse bostadsproduktionen med det långfristiga kapital som riksbanken från tid tUl annan funnit anledning att rekommendera. Det har visserli­gen, framför aUt under senare år, funnits svårigheter att finansiera bo­stadsbyggandet. Detta får eraellertid anses främst bero på att bostads­produktionens omfattning inte stått i rimUg proportion tiU disponibla re­surser inora kapitalraarknaden. Sammanslagningen av de tre lagama tUl en löser självfallet inte detta problem. Lösningen av finanssvårighetema

Prop. 1974:168

69

drastiska kreditåtstramningen ledde tUl ökad likviditetspreferens och en lägre investeringsvUja. Detta har inneburit svårigheter att senare få tUl stånd den expansion i näringslivet som är nödvändig för en god utveck­ling av sysselsättningen och betalningsbalansen på längre sikt. Syftet med en kreditprioritering är oftast att framtvinga långivning på bUligare villkor än på en fritt fungerande kreditmarknad. Subventionerna bekos­tas ytterst av insättarna och sparama i kredit- och försäkringsinstituten. Om man vill subventionera kostnaderna för en viss sektor, bör man emellertid enligt bankföreningens uppfattning inte göra detta genom ransonering och prisreglering på kreditmarknaden, Nackdelama på kre-dUmarknaden raed ett sådant arrangeraang har belysts i det föregående. Härtill koraraer att storleken av den inkorastoraförddning sora åstad­koms genora prioriteringen inte kan fastställas och bli föreraål för sed­vanlig budgetpolilisk prövning. Bankföreningen anser det därför vara bättre att i stäUet över statsbudgeten subventionera den aktueUa sektorns kostnader genom bidrag i erforderlig omfattnmg.

Bankföreningen anser att de raedel som i första hand raåste användas för att kreditpolitiken skall bli ett effektivt instmraent i stabUiseringspo­litiken är öppna raarknadsoperationer, inkl, statsskuldspoUtiken, och diskontopolitik. Dessa genereUa penningpolitiska raedel påverkar kre­ditkapaciteten och kreditvillkoren i hela den finansiella sektorn utan att skapa incitaraent tUl ökad kredilgivning på en icke organiserad marknad utanför riksbankens kontroll. Erfarenheter från såväl Sverige som utiandet visar att reglerande åtgärder som direkt tar sikte på ban­kemas utlåning ger upphov tUl en avsevärd tillväxt av kreditförraed-lingen på den s, k, grå raarknaden genom kanaler som tenderar att bestå även i ett lätt kreditläge. Från stabUiseringssynpunkt är det naturligtvis en fördel att kreditpolitikens verkningsbas är så bred sora raöjligt, så att raan med relativt små förändringar i politiken kan uppnå åsyftad effekt på kredilgivningens storlek. Önskemålet ora en bred bas för penningpo­litiken kan aktualisera en vidareutveckling och differentiering av instru­menten på kreditmarknaden i syfte att leda en större del av kreditför­medlingen via den organiserade kreditraarknaden och underlätta en reg­lering av likviditeten i ekonomm. Bankföreningen framhåller vidare att man genora generella penningpolitiska åtgärder frärajar inte bara en ef­fektiv penningpolitik utan även en sanihällsekonoraiskt rationell kredit­fördelning. En sådan gagnas uppenbarUgen av att konkurrensen upprätt­hålls inora kreditväsendet. Mot denna bakgrand är det betydelsefullt att utredningen fastslår konkurrensneutraliteten sora en viktig princip för den kreditpolitiska lagstiftningen. Bankföreningen vill starkt under­stryka denna uppfattnmg. Stora anspråk måste i enlighet härmed stäUas på penningpolitiken så att den så långt möjligt utformas konkurrens-neutralt. Även ur denna synvinkel har genereUa penningpolitiska medel som verkar över en stor del av samhäUsekonomin avsevärda fördelar

Prop. 1974:168

70

handlingsmässiga överenskoraraelser. Frågan om vUka medel som kan komraa att behövas är naturligtvis i hög grad avhängig av hur kredit-och kapitalraarknaderna koraraer att utformas i stort. Avgörande är framför allt den grad av marknadsraässighet i räntebUdning och kredit-viUkor raan kommer att vilja eftersträva. Detta är frågor som f, n, be­handlas inom kapitalmarknadsutrednragen, I avvaktan på de riktlinjer man inom denna utredning komraer att föreslå för den fraratida utveck­lingen finns det enligt förbundet anledning att avvakta raed någon ytter­ligare skärpning av de regleringsinstrument som överlåts åt riksbanken. Det mest långtgående av utredningens förslag gäller otvivelaktigt möjlig­heterna tUl placeringsplikt för kreditinstituten. Denna regel motiveras med behov som kan uppkomraa att underlätta bostadsfinansieringen och den statiiga upplåningen. En bestämmelse av detta slag bör emellertid inte införas utan en ingående prövning av de faror som är förknippade med förslaget. Förbundet anser att raycket talar för att redan den nuva­rande bostadsfinansieringen har lett tUl att industrin komrait att trängas undan som lånekund i kreditinstituten. Skapas aUtför enkla raöjligheter för staten att använda bankema sora finansieringskälla för budgetun­derskott, bostadsfinansiering och andra politiskt prioriterade ändaraål är det möjligt att man långsiktigt koraraer att skada den traditionellt vik­tiga roll bankema spelar för industtins finansiering. Den lösning sora på kort sikt kan synas enklast och mest smidig kan således få långsiktiga skadeverkningar som samhäUet knappast medvetet kan eftersträva. Ett resultat av en sådan utveckling kommer sannolikt att bli framväxten av en allt större och mer betydelsefull grå raarknad. Enligt förbundet är det olämpligt att riksbankens befogenheter vidgas, innan kapitalmark­nadsutredningens bedöraningar i denna fråga föreligger. Den av förbun­det förordade åtgärden att överlärana utredningsförslaget tiU nämnda utredning är motiverad också raed hänsyn tUl att förslaget till sin in­nebörd går långt utöver den lagtekniska översyn som uppdraget gällt.

Bankföreningen diskuterar i sina yttranden vissa principiella frågor rörande penningpolitikens roll och utformning. Även ora utrednmgen begränsat sitt arbete tUl en lagteknisk översyn raåste förslaget enligt bankföreningen anses innefatta långtgående ställningstaganden till hur penningpolitiken i landet skall bedrivas och utforraas. Erfarenheterna i Sverige visar att regleringsåtgärder sora led i kreditpolitiken kan med­föra ogynnsamma verkningar för samhällsekonorain och kreditinstitu­tens kunder samt försämrade fömtsättningar för kreditpolitikens effekti­vitet. En livlig debatt om kreditpolitiska regleringar kontra traditionell pennragpolitik har under senare år förekorarait såväl i Sverige som ut­omlands. Det är mot bakgrund härav sora bankföreningen framlägger sina principieUa synpunkter på kreditpolitiken. Bankföreningen fram­håller att de kreditpolitiska åtgärderna får verkningar även på den reala tillväxten i samhäUsekonomin, De långsiktiga verkningarna gör sig gäl-

Prop. 1974:168

71

lande bl, a. eftersora näringslivets dispositioner, såväl när det gäller pro­duktion och investeringar sora i finansiellt avseende, påverkas dels av företagens erfarenheter av den kreditpolitik sora förts under föregående perioder, dels av de aktuella raöjlighetema att få erforderliga krediter. Kreditpolitiken måste därför inryraraa en viss grad av långsiktighet och fömtseende, så att abrupta oraläggningar undviks tUl förraån för en i raöjligaste mån mjuk anpassning till växlande konjunkturer. Bankför­eningen understryker vikten av att valet av kreditpolitiska instmment och tillärapningen av dera sker raed utgångspunkt i denna syn på kreditpoli­tikens roll och uppgifter. Det innebär enligt bankföreningen att den na­turliga rollfördelningen mellan kredit- och finanspolitUcen raåste iakttas i högre grad än sora skett under senare år. Det finns annars risk att de kreditpolitiska raedlen överansträngs och blir raindre effektiva sora sta-bUiseringsinstmraent eller får negativa verkningar på längre sikt. Så­lunda raåste sarahällsekonomiska arabitioner, sora inte gäller kravet på inre och yttre balans, i aUt väsentiigt tUlgodoses genora finanspoUtiska åtgärder. Ett tillräckligt handlingsutryrarae bör också bevaras i fmans-poUtiken så att skatteskalor, subventioner ra. fl. inkorastpåverkande åt­gärder kan varieras till stöd för kreditpolitiken i stabUiseringssyfte, Bankföreningen anser att de senaste årens erfarenheter av den eko­nomiska politiken är otUlfredsställande, Sålunda har bördan för sta­bilisering av ekonomin i åtstramande riktning nästan helt fått bäras av kreditpolitiken samtidigt som dess verkningsbas starkt beskurits ge­nom statsmakternas krav på prioritering av bostadssektorns kreditbehov. Kreditprioriteringens oförenlighet raed stabUiseringsraålet gör sig gällan­de då konjunkturläget kräver en stark återhåUsarahet i utlåningen. Detta fraragår klart raed tanke på att prioriteringen innebär att en viss sektor undandras från att nödgas pröva sitt kreditbehov raot de ökade krav på återhållsamhet sora ställs på utiåningen i ett överhettat konjunkturläge. Om den prioriterade sektom helt undantas från restriktionema i sådana fall, måste utlåningen till icke prioriterade sektorer skäras ned även med den del som annars skulle ha fallit på den prioriterade sektorn. En så­dan ordning medför allvarliga stömingar i de icke prioriterade låntagar­nas finansiella och reala planering och försvårar kreditpolitikens och kreditmarknadens anpassning till stmkturella förändringar mellan olika sektorers kreditbehov. Följden härav blir en raindre effektiv kreditför­delning i samhällsekonorain som helhet. Enligt bankföreningen utgör kreditpolitiken under åren 19691970 och dess verkningar ett drastiskt exempel på det senast anförda. Under bibehållen prioritering av bo­stadssektorns kreditbehov föreskrevs då utiåningstak och nedskärningar av checkräkningskrediterna tUl övriga låntagare samtidigt som indu­strins obligationsemissioner ytterUgare begränsades. Utöver den omedel­bart försämrade kreditfördelningen medförde dessa åtgärder även ska­deverkningar på längre sikt. Företagens negativa erfarenheter av den

Prop. 1974:168

72

inom bostadsproduktionen erhåUer man frärast genora en harraonisering av produktionen och kapitaltUlväxten, Med nuvarande situation på hy-resraarknaden borde en sådan åtgärd förefalla naturlig.

Postbanken vUl inte raotsätta sig den föreslagna lagen raen anser att en speciell lagstiftning på det kreditpolitiska orarådet egentligen borde vara obehövlig, eftersora risk finns att lagen kan raotverka sitt syfte ge­nom att binda riksbanken till vissa kreditpolitiska medel. Enligt post­banken bör riksbanken ha möjUghet att i varje givet läge använda de medel som är mest tjänliga för att realisera de uppställda raålen. Det kan inte uteslutas att i vissa situationer kan koraraa att krävas andra kreditpolitiska raedel än de sora är reglerade i lag. Postbanken ifrågasät­ter om de mest verksararaa medel som riksbanken utnyttjade under åt­stramningen åren 19691970 var sådana sora saknade särskUt stöd i lag.

Negativa till utredningsförslaget eller tUl väsentiiga delar av detta är främst företrädare för kreditinstituten och näringslivet, I flera yttranden framhålls att en ny kreditpolitisk lagstiftning inte borde genoraföras förrän bostadsfinansieringsutredningens och kapitalraarknadsutredning-ens slutbetänkanden föreligger. Enligt bankföreningen är en saralad dis­kussion av hela problemkomplexet först då möjUg, ora raan viU åstad­komma en för hela samhällsekonorain avpassad totallösning. En minori­tet av riksbanksfuUmäktige och av riksgäldsfullmäkiige liksora inom bo­stadsfinansieringsutredningen särat sparbanksföreningen, kommunlåne-instituiet och näringslivets byggnadsdelegation viU också avvakta re­sultatet av de näranda utredningarnas arbete. Enligt Svenska försäk­ringsbolags riksförbund tar den föreslagna lagstiftningen främst sikte på att underlätta bostadsfinansieringen och den bör därför behandlas i samband med övriga förslag på bostadsfinansieringens område.

Industriförbundet avstyrker att förslaget utan ytterligare prövning görs tUl föremål för lagstiftning och anser att betänkandet bör överläm­nas tUl kapitalmarknadsulredningen för prövning i den mer övergri­pande bedömning av kredit- och kapitalmarknadsprobleraen sora skall göras i denna utredning. Förbundet raotiverar sitt förslag enligt föl­jande. Förbundet delar grundsynen att kreditinstitutens verksarahet i stora stycken måste underordnas riksbankens penningpolitik och den ekonomiska politiken i stort men anser att därav inte följer att riksban­ken genom lagstiftning skall tillskrivas hur långtgående befogenheter som helst. Frågan om vUka medel som bör kunna användas får bedömas från praktiska utgångspunkter. Avgörande är för det första vilka behov av reglerande styrinstrument sora kan komraa att finnas. För det andra bör en bedömning göras, om det är lämpligt att reglerande åtgärder, även ora de i nödfall kan vara raotiverade, genora lagstiftning skall överlåtas till riksbankens avgörande. I raånga fall kan det vara raera praktiskt att frågor av det slag sora behandlas inora utredningen löses genom för-

Prop. 1974:168

73

jämfört med regleringar och selektiva raedel. De kreditpoUtiska medel av denna senare art som utredningen föreslår skall enligt betänkandet kunna utformas på ett mycket differentierat sätt både för olika kredit­institut och för olika ändamål. Denna differentiering kan raotiveras dels av önskeraålet att nå snabb penningpolitisk effekt och saratidigt uppnå andra sarahällsekonoraiska mål, dels av önskemålet att utforma pen­ningpolitiken så att man genora hänsynstagande till faktiska förhållan­den bevarar konkurrensneutraliteten. Det är enligt bankföreningens me­ning betänkligt att utredningen inte lämnar några anvisningar för hur avvägningen skall ske mellan önskemålen om penningpolitisk effekt och bevarande av konkurrensneutralitet när riksbanken utformar de kredit­politiska medlen.

Jordbrukskasseförbundet, som ansluter sig till vad bankföreningen anfört beträffande penningpolitikens roll och utformning, anser att den föreslagna lagen innebär en avsevärd utvidgning av de medel som myndighetema redan har på grund av gällande lagstiftning. Enligt förbundet har dessa medel i stort sett varit tUlräckliga för uppnå­ende av de mål som faststäUts för riksbankens kreditpolitiska verk­sarahet. Det kan dock sättas i fråga, ora raedlen tillärapats så flexibelt sora förhållandena föranlett. Det saknas raotiv för en skärpning av de gällande medlen och förslaget bör därför i materiellt avseende inte läg­gas till gmnd för en ny kreditpolitik annat än i vissa delar. Bl, a, bör regler om placeringsplikt inte tas in i lagen förrän kapitalraarknadsut-redningens betänkande föreligger,

SPINTAB frarahåller bl. a. att det inte kan betraktas sora självfallet att det i framtiden vid aUa tillfällen blir just bostadskrediterna som be­höver ett sarahälleligt stöd för att på kreditraarknaden kunna hävda sig i den raarknadsmässiga konkurrensen raed andra krediter. En minskad in­vandring till riket i förening raed en rainskad oraflyttning raellan landets olika delar skulle kunna åstadkoraraa en väsentlig rainskning i investe­ringarna i bostäder och bostadstillbehör i vårt land utan att folkhushål­lets krav på en fullgod boendestandard skulle bli eftersatta, I en sådan situation kan annan kreditefterfrågan t, ex, den sora avser energipro­duktion, nya basindustrier på gmndval av inheraska eller iraporterade råvaror, samhälleliga anläggningar på miljöskyddets och människovår­dens områden bli förtjänt av en ställning på kreditmarknaden likar­tad den som kommit bostadsproduktionen till del under en genombrotts-tid för ett nytt synsätt i fråga ora bostädernas betydelse inora vårt folk­hushåll.

Bl, a. Svenska företagares riksförbund och fordbrukskasseförbundet frarahåller att kreditpolitiska åtgärder ttäffar mindre och medelstora företag hårdare än andra företag. Riksförbundet anser att det framlagda förslaget inte är fullständigt, eftersora i förslaget saknas väsentliga lös­ningar på de angivna företagens kreditproblera under kreditrestriklio-

Prop. 1974:168

74

ner. Jordbmkskasseförbundet föreslår att en särskild utredning tUlsätts med uppgift att lägga frara förslag till en samlad lösning av småföreta­gens kreditförsörjnmgssituation.

I några yttranden frarahålls önskvärdheten av att kreditpolitiska frå­gor i första hand löses förhandlingsvägen. Bankföreningen förordar så­lunda att de åtgärder, som riksbanken finner påkaUade inom raraen för penningpolitiken raen vid sidan av ttadUiondla penningpolitiska raedel, skall initieras genora rekoramendationer från riksbankens sida efter överläggningar med kreditinstituten eUer genora regelrätta överenskom­melser med dem. Detta skulle kunna innebära en konstmktiv samverkan mellan riksbanken och bankerna. För en sådan ordning kan också åbe­ropas starka juridiska skäl. Även  om  en kreditpolitisk lagstiftning bringas upp på en högre precisionsnivå än det aktueUa lagförslaget, kan en lagstiftning av detta slag befaras få en mer generell utformning än som är förenligt raed eljest godtagna krav på rättssäkerhet. Möjlighe­terna för olika kreditinstUut och deras kunder att förutse lagens tillämp­ning och verknuigar kan sålunda i olika lägen bU raycket begränsade. För den enskilde kan detta enligt erfarenheten leda tiU kännbara ekono­miska nackdelar. Om i stäUet överenskomraelser träffas raellan riksban­ken och de berörda instituten, kan förutsebarheten öka och en bättre an­passning efter individueUa förhåUanden uppnås. Normalt bör på detta område rekomraendationer och överenskoraraelser mer än föreskrifter samtidigt kunna tUlgodose rättssäkerhet och effektivitet. En utveckling, som kan aktualisera användning av kreditpolitiska medel, innefattar re­gelmässigt successivt uppträdande moment, som indicerar att särskUda åtgärder kan bli nödvändiga. Detta uppmärksammas helt naturligt inte blott av riksbanken utan även av kreditinstituten och bör bli föremål för överläggningar vid de fortlöpande kontakter sora äger mra mellan före­trädare för riksbanken och för kreditinstituten. Därmed skapas en be­redskap. Denna bör ge både raöjlighet till en snabb geraensam bedöm­ning av de åtgärder, som en given situation kan föranleda, och fömtsätt­ningar att nå erforderliga överenskomraelser utan alltför långt dröjsraål. Bankföreningen finner därför en invändning ora att överenskoramelse-vägen skulle ta aUtför lång tid inte befogad. Enligt bankföreningen bör i motiven till lagen mer än som skett i betänkandet framhållas att rekom­mendationer och överenskoraraelser skall såvitt möjligt användas.

Från sparbanks- och jordbrukskasserörelserna riktas kritik mot utred­ningens strävan att behandla de olika grupperna av bankinstitut på ett likartat sätt. Sparbanksföreningen finner en utveckling mot konkurrens på lika villkor angelägen men ser i vissa av utredningens förslag uppen­bara risker för att sparbankernas konkurrensmöjligheter i stäUet mins­kar. Den samordnade banklagstiftningen innebär, att de olika instituten kan bedriva sin verksamhet efter i princip samma regler. Det överlåts emellertid på varje enskilt institut att avgöra, i vilken grad den utökade

Prop. 1974:168

75

rörelsefriheten skall utnyttjas. Denna valfrihet uttrycks huvudsakligen genom att kravet på eget kapital gjorts beroende av placeringsinrikt­ningen. Flertalet sparbanker har ännu inte i någon högre grad utnyttjat den utökade rörelsefriheten, vilket innebär att det finns avsevärda fak­tiska skUlnader i rörelsestmkturen dels meUan affärsbanker och spar­banker, dels raellan sparbankerna inbördes. En hårdragning av utred­ningens princip om lika behandling i kredUpolitiskt hänseende får därför negativa konsekvenser för vissa kategorier av sparbanker. De sakkunniga hade enligt direktiven att undersöka möjlighetema till en samordning av de kreditpolitiska regelsysteraen och "redovisa skälen för och eraot en sådan ordmng". Förenmgen kan inte finna att utredningen ger en tUlfredsställande redovisning av det slaget och anser att skälen emot en likabehandling av de olika institutsgrupperna inte tillräckligt beaktats i de fraralagda förslagen. Utredningen frarahåller visserligen att riksbanken vid utforraningen av tillärapningsföreskrifter i aktuella av­seenden skall ta hänsyn till förekoramande skUlnader i rörelsestrukturen instituten emellan. Men någon kartläggning och analys av dessa konsta­terade skillnader har utredningen inte gjort. Sparbanksföreningen vill kraftigt understryka att i den praktiska tillärapningen av kreditpolitiken hänsyn raåste tas tUl den faktiska strukturen hos bankinstituten. För­eningen anser det angeläget att denna synpunkt klart koraraer tUl uttryck i en eventuell proposition. Sparbanksföreningen finner vidare att utred­ningens förslag att slopa specialregeln för Sparbankernas Bank vid be­räkning av likviditetskvot avsevärt minskar sparbankernas möjligheter att verka på samraa villkor sora konkurrerande institut. Sparbankernas Bank anför liknande synpunkter.

Även jordbrukskasseförbundet frarahåller att 1969 års banklagsre-forra inte inneburit att någon faktisk utjäraning skett raeUan de olika bankinstitutsgrupperna. Bl. a, är utlåningsstmkturen i jordbrukskasserö­relsen vitt skild från den inora affärsbankerna. Förbundet pekar bl, a, på att jordbrukskassornas utlåning raot säkerhet av inteckning i jordbmks-, bostads- och affärsfastigheter inora 75 % av värdet under åren 1969 1973 ökat från 55 till 58 % av kassornas totala kredilgivning. Ökningen av den långfristiga kreditgivningen till jordbmket har samband med bl, a. att landshypoteksorganisationen inte fungerar tUlfredsställande på gmnd av hypoteksbankens snäva eraissionsraraar. Jordbrukskasserö­relsen kommer, trots den konkurrensneutrala banklagstiftningen, ännu under avsevärd tid att ha en markant annorlunda verksamhetsimiktning än övriga bankinstitutsgrupper. Mot bakgrund härav bör konkurrens­neutralitet i den kreditpolitiska lagstiftningen eftersträvas bara i den mån det är motiverat av faktiska förhållanden. I annat fall blir resultatet motsatt det sora utrednuigen vUI nå. Förbundet kan därför inte ansluta sig till utredningens förslag i denna del. Den nödvändiga differentie­ringen mellan bankerna har såtillvida beaktats i lagförslaget att riksban-

Prop. 1974:168

76

ken medgivits rätt att göra erforderUga undantag dels raellan bankinsti-tutsgmppema, dels raeUan olika banker inora sararaa institutsgmpp, I en­lighet raed förbundets principieUa instäUning ora lagens utforraning bör den nödvändiga differentieringen med erforderliga marginaler komma till uttryck i lagtexten. Förbundet framhåUer vidare att den föreslagna lagen på skilda sätt medför svårigheter för jordbmkskasserö­relsen att uppfyUa sitt lagfästa huvudändamål att tillgodose jordbmkets kreditbehov, Lagen innebär sålunda att jordbmkets kreditmöjligheter försämras jämfört med nuvarande förhållanden. Exempel härpå är dels förslaget att slopa specialregeln beträffande beräkning av likviditetskvot för Jordbrukets Bank, dels förslaget att hypoteksbankens obligationer inte skall tillhöra sådana obligationer som alltid skall räknas som likvida tiUgångar (5 §), dels ock den föreslagna utforraningen av 12 § sora inne­bär att föreskrift ora placeringsplikt inte skaU kunna läranas även för att underlätta jordbrukets finansiering. Såvitt förbundet kan bedöma inne­bär lagförslaget i sin helhet svåröverskådliga negativa inverkningar från räntabilitetssynpunkt för bankerna. Ytterst drabbar detta låntagarna ef­tersom bankerna måste hålla en sådan räntemarginal att lagens kapital­täckningskrav uppfylls.

Från några håll riktas kritik raot den huvudlinjen i utredningens för­slag som innebär att i lagtexten anges endast ramar och riktlinjer för tillämpningen av de olika kreditpolitiska instmmenten därvid det över­låts tUl riksbanken att i särskUda tillärapningsföreskrifter utforraa detalj­regleringen, I några yttranden sätts i fråga ora den valda lösningen står i överensstämmelse raed bestämmelserna i den nya regeringsformen. En minoritet av riksbanksfullmäktige anser sålunda att det är tvivelaktigt, om den nya regeringsformen ger utryrarae för delegationer av det slag utredningen föreslagit. I yttrandet hänvisas tiU ett departementschefsut­talande i propositionen med förslag till ny regeringsform (prop, 1973: 90 s, 209) där det bl, a, anförs att frågan om hur detaljerade bemyndigan­den skall vara får avgöras av riksdagen från fall tUl fall och att riksda­gen, när fråga är om föreskrifter, t, ex, på näringsrättens område, där mera väsentliga medborgarintressen kan komma att beröras av regle­ringen, mera preciserat än annars har att ange de ramar inora vUka regleringen skall få röra sig. Med hänsyn härtUl kan det inte godtagas att frågan om hur regeringen skall använda sina fuUmakter vad gäller kre­ditpolitiska medel och under vilka fömtsättningar detta skall ske lämnas helt öppen. Att delegation förutsattes ske från regering tiU riks­banken, s, k, subddegation, är möjligt enligt särskilt stadgande i rege­ringsformen men avses endast komma att omfatta en del av den norm-givningskompetens som regeringen erhållit genora berayndigandet (prop. s. 320). Riksbankens särskilda ställning raåste här uppraärksararaas. Det är riksbanken som enligt förslaget gör fraraställning tUl regeringen ora

Prop. 1974:168

77

användandet av kreditpolitiska raedel. Riksbanken utfärdar sedan före­skrifter, om den får sådant förordnande. Frågan ora särskUda avgifter prövas senare av riksbanken, mot vUkens beslut talan inte får föras. Yt­terligare delegation måste sedan förekomraa inora riksbanken. Sedda i ett sararaanhang ter sig dessa bestäraraelser ora delegation, ora sub­ddegation, om avgifter och ora utebliven besvärsrätt sådana att de knappast kan sägas stå i god överensstäraraelse raed intentionerna bakora den nya regeringsforraen i denna del.

Bankföreningen anför likartade synpunkter och uttalar att den före­slagna lagen skulle frånhända riksdagen en större del av normgivningen än sora enligt regeringsforraens gmndåskådning bör ske inom ett så be­tydelsefullt område som kreditpolitUcen. Riksdagen bör därför tiUerkän­nas ett medinflytande även vid den normgivning sora krävs efter det att lagen proraulgerats. Ett sådant medinflytande för riksdagen synes ound­gängligt med hänsyn tUl lagens ospecifika innehåU och till regeringsfor­mens åskådning om den rätta fördelningen av norragivningskorapeten-sen.

Flera remissinstanser frarahåUer att avsaknaden av detaljregler i lagen medför olägenheter i olika hänseenden och framför i vissa fall kritUc mot att samtliga kreditpolitiska instmraent skall regleras i en lag och att denna skall vara perraanent. Bankföreningen anför att utvecklingen inora lagstiftningen visserUgen gått därhän att själva lagtexten ofta be­gränsas tUl tämligen allmänt utformade regler. Det är eraellertid veder­tagen praxis att i så faU reglernas syfte och räckvidd belyses och klar­läggs i raotiven tUl ledning för tiUämpningen. Kravet på utförlighet i motiven sätts högre ju mer allmänt utformad lagtexten är. Knappheten i motiven tUl det aktuella lagförslaget innefattar en för praxis och fömtse-barhet starkt negativ awUcelse från den beskrivna, eljest tUlämpade lag­stiftningsmetoden. Det är därför angeläget att de lagbestämraelser, sora slutligen föreslås, blir till innebörd och räckvidd betydligt mer ingående belysta än som skett i betänkandet. Bankföreningen anser vidare att i lagmotiven bör erinras ora de allmänna rättsgrundsatser som JO angav i ett utlåtande, fogat vid den av riksdagens revisorer avgivna revisionsbe­rättelsen över riksbankens förvaltning år 1969. De legala begränsningar i riksbankens myndighetsutövning sora följer av dessa rättsgmndsatser korapletterar enligt bankföreningen på ett principieUt betydelsefullt sätt de begränsningar i riksbankens befogenheter som den nu aktuella lag­stiftningen koramer att innehåUa. SärskUt proportionalitetsgrundsatsen kan få särskUd betydelse, om riksbanken finner anledning att kombinera en sådan i lagen ej reglerad för bankerna betydelsefuU pennragpo-litisk åtgärd som begränsning av bankernas upplånrag i rUcsbanken och särskUda kreditpolitiska medel enhgt den föreslagna lagen. Proportiona­litetsgrundsatsen innebär för sådana fall att kuraulationen av åtgärderna skall raed avseende på art, styrka, räckvidd och varaktighet stå i riralig

Prop. 1974:168

78

proportion tiU det resultat sora åsyftas. Bankföreningen framhåller sär­skUt att förslagets indikation, när Kungl. Maj:t skall förordna om an­vändning av ett eller flera kreditpolitiska medel, är i det närmaste intet­sägande. Även om det enligt sakens natur inte låter sig göra att i detalj precisera vUlkoren för ett förordnande enligt lagen, borde det dock vara möjligt att mer än sora gjorts i förslaget beskriva de oraständigheter, sora skall kunna utlösa ett förordnande. I själva verket har så skett i den nuvarande kreditpolitiska beredskapslagstiftnuigen. Denna bör kunna tjäna sora förebild för den nya lagen. Ett vUlkor för förordnande ora lik­viditetskrav och kassakrav bör vara att förordnandet är oundgängligen nödvändigt för att uppnå fastställda penningpolitiska raål, dvs, i fall då metoden med rekomraendationer eller överenskoraraelser har visat sig inte användbar. För förordnande om räntereglering, emissionskontroll, placeringsplikt och utlånuigsreglering bör krävas att förordnandet på grund av utoraordentliga oraständigheter i extraordinära situationer är nödvändigt för att uppnå fastställda penningpolitiska raål. Detta skulle innebära en klar gräns raeUan å ena sidan likviditetskrav och kassakrav och å andra sidan övriga kreditpolitiska medel. Denna gränsdragning bör markeras genom att Ukviditetskrav och kassakrav regleras i en lag och övriga kreditpolitiska medel i en annan lag. Bankföreningen anser inte att utredningen har anfört tUlräckliga skäl för att reglera samtiiga kreditpolitiska raedel i en och samraa lag. Varierande kassakrav och lik­viditetskrav kan förutses bli tämligen norraala inslag i penningpoliti­ken. En lag härora bör kunna begränsas tUl regler av mindre in­gående  slag,  eftersom en tämligen  omfattande delegation tUl riks­banken beträffande utforraningen av kraven frarastår som naturlig. Be­träffande övriga kreditpolitiska medel är läget ett helt annat. Dessa medel bör ifrågakoraraa endast i extraordinära situationer. Kravet på statsraaktemas inflytande på reglemas utformning måste därför ställas väsentligt högre. Beträffande båda lagama bör gälla att deras innehåU och tUlämpning bör omprövas av riksdagen raed vissa intervaller. Detta kan uppnås genora att lagama ges begränsad giltighetstid. För lagen om kassakrav och likviditetskrav bör gUtighetstiden vara tre år i sänder ocb för övriga kreditpolitiska medel ett år i sänder. När Kungl. Maj:t raed-delat förordnande om användning av andra kreditpolitiska medel än kassakrav och likviditetskrav, bör Kungl. Maj;t i efterhand snarast möj­ligt understäUa riksdagen förordnandet för godkännande. Företag och andra, sora berörs av den kreditpolitiska lagstiftningen, bör läranas till­fäUe att genora sina organisationer avge yttrande i ärenden, som avser förlängning av den kreditpolitiska lagstiftningen, meddelande av förord­nanden enUgt denna lagstiftnmg eller utfärdande av tillämpningsföre­skrifter i anslutning till sådan lagstiftning. Vad särskilt gäller tillärap-nmgsföreskrifter är det uppenbart angeläget att dessa utformas med beaktande av de struktureUa förhåUandena hos olika institut och kon­kurrensneutraliteten.

Prop. 1974:168

79

Sparbanksföreningen delar utredningens uppfattning att en detaljreg­lering i lagtexten kan medföra att vissa bestäraraelser raed tiden kan bli mindre ändamålsenliga. Föreningen finner emeUertid ändå den långt­gående förenkling som utredningen föreslår diskutabel. Föreningen vill då i första hand inte resa den invändning som utredningen själv tar upp, näraligen riskema för godtycke vid tillämpningen, utan vill snarare peka på de svårigheter de generellt beskrivna regleringsinstrumenten innebär för bankernas raöjligheter att bedriva en tillfredsställande planering. Bankernas placeringsinriktning är tUl stor del av långsiktig karaktär. De beslut som fattas får konsekvenser under en lång tidsperiod. Bristande kunskap om hur utformningen av eventuella kreditreglerande åtgärder kan koraraa att gestalta sig och vUka effekter de kan få, utgör i det sara­raanhanget en osäkerhetsfaktor sora borde kunna undvikas. Det är un­der alla förhåUanden angeläget att i en lagstiftning av denna karaktär gränserna för regleringsåtgärdema klart anges. Föreningen fraraför i detta sararaanhang även en rent praktisk synpunkt. De dataredovis­ningssystem som i dag utnyttjas i bankinstituten är synnerligen kom­plicerade. Rapportmtiner kan inte utan vidare snabbt anpassas tUl de ändrade krav riksbanken fraradeles kan komraa att ställa. Bankema raåste således redan av det skälet raed det föreslagna flexibla syste­raet ges en skälig tidsfrist för att de skall kunna fuUgöra sina upp­giftsskyldigheter. Även ora huvudlinjema i uttedningens arbete i och för sig är lovvärda, har utrednmgens ambition att permanenta lagstiftningen emeUertid raedfört att det fraralagda förslaget fått en så vid och allmän utformning att det inte kan accepteras. En tidsbegränsad lag av bered­skapskaraktär kan däremot utforraas konkret och anpassas till den rå­dande kreditraarknadsstmkturen. Behovet av flexibilitet i kreditpolitiken tillgodoses också genora att lagen autoraatiskt blir föreraål för orapröv­ning med jämna tidsintervaUer. Även Sparbankernas Bank framhåller att slopandet av detaljregler försvårar för bankema att planera långsik­tigt och finner det därför nödvändigt att bankerna ges en relativt lång­varig anpassningstid för det fall riksbanken ändrar beräkningssätten.

Jordbrukskasseförbundet finner det från lagteknisk synpunkt ratio­nellt att föra sararaan de nuvarande lagarna tUl en perraanent lag. Även denna organisation är emellertid kritisk mot avsaknaden av detaljerade regler i lagen. Förbundet delar sålunda inte utredningens uppfattnmg att detaljregleringen i nuvarande lagar i näranvärd grad försvårat riksban­kens kreditpoUtik och understryker den betydelse för bankemas långsik­tiga planering som fömtsebarheten av användningen av kreditpolitiska instrument har. Förbundet inser att det inte är möjligt att i lagtexten fuUständigt ange de skilda fömtsättningama för instmraentens tillgri­pande. I den föreslagna lagtexten har eraellertid inte ens något försök tUl beskrivning av dessa fömtsättningar gjorts och inte heller ges någon nämnvärd vägledning genora utredningens allraänna överväganden. För-

Prop. 1974:168

80

bundet förutsätter i och för sig att riksbanken vid sin tiUärapnuig av den föreslagna lagen skall ta hänsyn tUl här anförda synpunkter så att ban­kema skall ges skälig tid att anpassa sig till eventuellt förändrade reg­ler. För undvikande av att det över huvud taget skaU uppstå någon konflikt raellan riksbanken och bankema angående utformningen av ändrade regler och övergångstiden härför är det dock tveklöst lärap­ligast att lagen görs så detaljerad som möjUgt.

Svenska försäkringsbolags riksförbund avstyrker det föreliggande förslaget med hänvisning tUl att lagen föreslås bli perraanent och tiU att lagen innefattar aUtför vida tillämpningsraöjligheter för riksbanken. Det ligger enligt riksförbundets mening ett stort värde i den automatiska oraprövning av lagens innehåU som uppkoraraer genom hittiUs tUlämpad tidsbegränsning. En återkommande omprövning har naturligtvis särskilt stort värde efter en period när lagstiftningen i en eller annan del varit satt i kraft och då erfarenheter vunnits av åtgärdemas effekter. Riksför­bundet kan vidare inte godta att en lag ges så vida tiUärapningsraöjlighe-ter att det dels inte går att fömtse lagens "genoraslagskraft", dels blir raöjligt att genoraföra åtgärder sora inte stäramer överens raed de syften sora angetts som grund för lagstiftningen. Detta är olärapligt särskilt sora talan inte skall kunna föras mot riksbankens beslut. En så vid fuU­raaktslag sora den föreslagna ger rimligen inte heUer rUcsdagen möjlighet att bedöma vilka effekter lagstiftningen kan få i praktUcen.

AP-fonden framhåller att lagstiftningsmässigt bör en klar åtskUlnad göras meUan de kreditpolitiska medel sora är av extraordinär natur och övriga kreditpolitiska raedel. För de senare, tUl vUka frärast hör likvidi­tets- och kassakråv, kan skäl åberopas för en reglering i en perraanent kreditpolitisk lagstiftning. Kravet på en detaljreglering från statsraakter-nas sida förefaller här även vara mindre. De extraordinära kreditpoli­tiska medlen, främst placeringsplikt, utiåningsreglering och ränteregle­ring, bör däremot enUgt styrelsemas raening också i framtiden regleras i en tidsbegränsad, särskUd beredskapslag av fullmaktskaraktär. Denna lagstiftning bör självfaUet inte begränsas tUl en ramlagstiftning, som en­dast anger rUctiinjerna för medlens tUlärapning, utan bör på sararaa de­taljerade sätt som i nu gäUande beredskapslagstiftning ange bestärada gränser för raedlens användande, konstmktion, m. ra. Som exempel an­ges att ett tak för placeringspliktens storlek, liksora nu är fallet, bör fast­stäUas av statsmaktema i lagstiftningen. Vidare bör naturligt gälla att regeringens medgivande till ett extraordinärt kreditpoUtiskt medel bör vara tidsbegränsat. Genom att själva lagstiftningen föreslås bli tidsbe­gränsad ökar enligt fondstyrelsemas förmenande sannolikheten för att statsmakterna vid de regelbundna omprövningarna av lagen vid behov modifierar den efter rådande förhållanden.

En minoritet av riksgäldsfullmäktige anser att det bör aUvarUgt över­vägas, om en beredskapslagstiftning avseende kreditpolitiken bör bli föremål för permanent lagstiftning.

Prop. 1974:168

81

Folksam finner det onaturligt att betrakta krisartade förhållanden och obalanserade företeelser som permanenta. En lag om kreditpoliiiska medel är av den karaktären att den med vissa intervaller bör bli föremål för inte bara en eller annan översyn utan också omprövning. Folksam ifrågasätler därför starkt det välbetänkta i att lagen görs permanent.

Näringslivets byggnadsdelegation menar att principen att överlämna utomordentiiga   maktbefogenheter  tiU   samhäUsorgan   utan   nämnvärd precisering av villkoren för deras användning inte stämraer överens med den princip om lagstiftningsmaktens fördelning som är knäsatt till skydd för rättssäkerheten i den nya regeringsformen. Delegationen ifrågasätter därför, om den nuvarande ordningen med tidsbegränsad fullmaktslag­stiftning över huvud taget bör överges. Om en permanent lag ändå in­förs, är en grundläggande betingelse för en någorlunda effektiv parla­mentarisk kontroll, att förutsättningarna för kreditpolitiska förordnan­den predseras i lagtext och i motiv. Delegationen anlägger vidare vissa synpunkter på frågan hur ett förordnande skall kunna underkastas star­kare parlamentarisk kontroll, när tveksamhet råder om användningen av ett kreditpolitiskt medel.  I allmänhet bör förordnanden  grundas på framställning av en kvalificerad majoritet inom riksbanksfullmäktige. Förordnanden kunde även föregås av remissförfarande, så att berörda parters synpunkter kunde beaktas. Om kvalificerad majoritet inte nåd­des i riksbanksfuUmäktige, borde förordnande enligt lagen underställas riksdagen. Om lagen blir permanent, är det vidare rimligt, att förord­nandena i stället blir tidsbegränsade och omprövas inom en i lagen angi­ven tid, förslagsvis ett år. Kreditpoliiiska medel av denna art bör endast förekomma i krissituationer. En sådan tidsbegränsning understryker den tiUfälliga karaktären och motverkar tendenser till permanent eller rutin­mässig användning, som inte kan vara avsedd. Med hänsyn till att en ny lagstiftning om kreditpolitiska medel måste föregås av en gmndligare beredning bl. a. i fråga om lagstiftningsmetodiken bör utredningsförsla­get inte läggas tUl grund för lagstiftning.

Även bankinspektionen, som enligt vad förut angetts är positiv till att regleringen sker i en permanent lag, berör frågan om en begränsad gU­tighetstid för förordnande om kreditpolitisk åtgärd enligt lagen. Inspek­tionen anser i likhet med utredningen att förordnande om utlånings- el­ler räntereglering skall begränsas till högst ett år. En längre tids använd­ning av dessa medel kan få ogynnsamma verkningar, bl. a. med hänsyn tUl alt penningströmmar då i ökad omfattning bmkar söka sig vägar utanför den organiserade marknaden. Enligt inspektionens uppfattning kan en tidsbegränsning av förordnandena övervägas även för övriga kre­ditpolitiska medel. Samtidigt som den föreslagna lagen blir av perma­nent natur ger den mycket vida ramar för riksbankens agerande. Kredit­politiska åtgärder måste kontinuerligt anpassas tUl den ekonomiska poli­tiken. En awägning av olika medel, stabiliseringspolitiska och andra, 6    Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 168

Prop. 1974:168

82

behöver äga rum. Förutsättningar på vUka förordnande om visst eller vissa medel grundats kan snabbt förändras. Erfarenheterna kan påkalla omprövning av åtgärderna. I betänkandet framhåUs också naturligt nog att ett fortlöpande samråd mellan Kungl. Maj:t och riksbanken får för­utsättas ske. En begränsning av förordnandena tUl högst tre år vore äg­nad att ge visst eftertryck åt behovet av omprövning av de kreditpoli­tiska åtgärderna. De framställningar från riksbankens sida som påkallas av tidsbegränsade förordnanden får förutsättas innehålla en redovisning av vunna erfarenheter och motiveringar för fortsatt förordnande. Den offentlighet och debatt eventuellt genom remissförfarande som därvid möjliggörs kan tjäna ett allmänt intresse. Avsikten är givetvis inte att en tidsbegränsning av förordnandena skall inverka på den i be­tänkandet förutsatta möjligheten för Kungl. Maj:t att när som helsl åter­kalla eller ändra ett förordnande. Med hänvisning till det anförda före­slår inspektionen att förordnande om likviditetskrav, kassakrav, emis­sionskontroll och placeringsplikt skall begränsas till högst tre år, dvs. en period av samma längd som gUtighetstiden för nuvarande beredskapsla­gar.

Bankinspektionen, konjunkturinstitutet och riksbanksfullmäktige (ma­joriteten) förordar en utredning i syfte att göra den kreditpoliiiska lag­stiftningen tillämplig också på finansieringsföretag och andra utanför den organiserade kreditmarknaden. Frågan behandlas särskilt utförligt i bankinspektionens yttrande. Inspektionen framhåller att den föreslagna lagen ger viss raöjlighet till kontroll även utanför den reguljära kredit­marknaden. Enligt 9 § skall garantiförbindelser inräknas i bankinstitu­tens utlåning vid utlåningsreglering. Av specialmotiveringen tUl 5 § med bestämmelser om likviditetskrav framgår vidare att begreppet förbindel­ser inte bara innefattar instituts skulder utan även dess garantiförbindel­ser avseende krediter. Inräknandet av garantiförbindelser gör att lag­stiftnmgen indirekt får verkningar på den s. k. grå marknaden. Till stöd­jande av utredningens förslag i fråga om garantiförbindelser nämner inspektionen att bankernas garantiförbindelser under kreditrestriktio­nerna åren 19691970 ökade med 2 339 milj. kr. (60 %) jämfört med siffran vid utgången av år 1968, Under de senaste två åren har garan­tierna ökat med 267 mUj. kr, (4 %), Vidare gäller bestämmelsen i 16 §, i fråga om inlåning, även "annan" som driver inlåning på räkning som bank aUmänndigen begagnar. Därmed fångas den inlåning in som i bankliknande former bedrivs bland medlemmarna i vissa kooperativa företag. Vidare har bestämmelsen om emissionskontroU vad gäller obli­gationer och liknande värdepapper generell tillämpning. Den marknad som hämtöver förekommer går utredningen inte närmare in på men nämner i sammanhanget fondmäklare och företag som kan sammanfat­tas i begreppet finansieringsföretag. De här avsedda företagen har fått

Prop. 1974:168

83

allt större betydelse på kreditmarknaden och torde ha stor potentiell till­växtförmåga i lägen, då kreditpolitiska åtgärder sätts in mot kreditinsti­tuten. Härtill kommer den mera okontrollerbara grå marknaden vars ökade orafattning är oravittnad. En i stort sett okontrollerad marknad vid sidan av kreditinstituten medför att i kritiska lägen åtgärder raot de senare sannolikt måste bli hårdare än som annars hade varit nödvän­digt och raed starkt försärarad lönsarahet och soliditet som följd. Även andra skäl än kreditpolitiska kan anföras mot en reducering av den or­ganiserade kreditmarknaden tUl förmån för en marknad utanför denna. Enligt inspektionens uppfattning kunde därför behovet av kreditpolitisk kontroll över marknaden utanför kretsen av kreditinstitut ha förtjänat att närmare utredas. TUl belysande av verksamhelen på denna raarknad näraner inspektionen att av en av Statistiska Centralbyrån (SCB) i juli 1973 publicerad undersökning (Nr N 1973: 56) framgår att de s. k. fi­nansieringsföretagens (aktiebolag och ekonoraiska föreningar utanför kreditinstitulsgruppen) utestående krediter vid utgången av år 1972 upp­gick tUl 3 040 milj. kr. Enligt en av ett bankägt finansieringsinstitut läm­nad uppgift köpte eller belånade svenska factoringbolag under år 1972 inhemska fakturafordringar för totalt 4 000 milj. kr, I den mån kapital­anskaffning sker genom utgivande av obligationer och förlagsbevis koraraer finansieringsinstituten att omfattas av den kreditpolitiska regle­ringen. Detta blir också indirekt fallet när de replierar på bankkrediter eller bankgarantier, I betydande grad sker dock finansieringen på annat sätt genom upptagande av lån och utbjudande av finansväxlar med eller utan banks förraedling. Det är också känt att såväl institutionella place­rare (korporationer och företag) sora privatpersoner söker placera bety­dande belopp utanför kreditinstitutkretsen hos företag och andra, t, ex. bankirfirmor av olika slag, vilkas vUlkor är konkurrenskraftiga och kan väntas vara det i än högre grad i tider av hårda kreditpolitiska restrik­tioner. Enligt inspektionens uppfattning är detta en olycklig effekt av kreditpolitiska åtgärder, när dessa ensidigt riktas mot den organiserade kreditmarknaden. Erfarenheten visar också att bankernas uppgifter att genom in- och utlåning förmedla pengar från företag med likviditets­överskott till företag med likviditetsunderskott väsentligen överflyttas till en okontrollerad marknad direkt raellan företagen i situationer då en hård kreditpolitisk styrning av bankerna sker, Exerapelvis räknar In­dustriens Utredningsinstitut raed att den svenska industrin ökade sin upplåning raed totalt närraare 10 000 raUj, kr, från november 1969 tUl motsvarande tid 1970, Av detta belopp torde 8 0009 000 milj, kr, ha korarait från annat håll än den reguljära kreditmarknaden. Närmare 2 000 mUj, kr, torde ha härrört från upplåning utomlands men återsto­den huvudsakligen från en ökad inbördes kredilgivning raellan inhemska företag, I syfte att förebygga penningströraraar vid sidan av den regul­jära kreditraarknaden avsåg 1951 års ränteregleringslag envar sora lå-

Prop. 1974:168

84

nade ut pengar. Vid 1962 års lagstiftning avvägdes skälen för denna be­stämmelse mot önskemålet att få bort regleringsåtgärder, som syntes svåra att praktisera och inte oundgängligen nödvändiga för att uppnå ränteregleringens raål. Detta ledde till att lagens tillärapning begränsa­des tUl bankinstituten, försäkringsbolagen och AP-fonden, Den nu före­slagna bestäramelsen vidgar tillämpningen tUl att omfatta även övriga kreditinstitut såsom hypoteksinstitutionerna och kreditaktiebolagen. Ut­vidgningen tUl de senare har dock enligt inspektionens uppfattning be­gränsad betydelse med hänsyn tUl de viUkor under vUka dessa institut åtminstone f, n. arbetar. Inspektionen är medveten om att det kan vara förenat med stora praktiska svårigheter att kunna effektivt kontrollera den kreditmarknad som existerar eller finns latent vid sidan av den re­guljära. Emellertid riskerar man att de kreditpolitiska åtgärderna måste antingen överdimensioneras eller bli tämligen illusoriska, om de riktas endast mot den organiserade kreditmarknaden. Avslutningsvis berör in­spektionen också den finansiella verksarahet som bedrivs av de åtta en­skilda fondkommissionärerna. TUlsararaantagna driver dessa en in- och utlåningsverksarahet som volymmässigt svarar mot en medelstor spar­banks. Inlåningen, som delvis sker i reverserad form och vars villkor av allt att döma är konkurrenskraftiga, bidrar till finansiering av fondkom-raissionsverksaraheten, vUken orafattar även utlånuig. Inspektionen har sin uppraärksarahet riktad på utvecklingen bl. a. raed hänsyn till 1 § banklagen. Pågående fondbörsutredning torde komma att överväga fondkommissionsverksamheten även i här berörda avseende.

5.2 Lilcviditets- och kassakrav

Under reraissbehandlingen har inte från något håll satts i fråga att den kreditpolitiska lagstiftningen också i fortsättningen skall innehålla regler ora likviditets- och kassakrav. De föreslagna reglema om likvidi­tets- och kassakrav har utöver vissa aUraänna synpunkter sora redovi­sats i det föregående behandlats närraare i ett antal yttranden. Bank­föreningen delar utredningens uppfattning om likviditets- och kassakvo­ternas roll och anser att kassa- och likviditetskrav bör kunna accepteras som normala inslag i kreditpolitUcen, Föreningen finner det därför na­turligt att regler härom införs i en kreditpolitisk lagstiftning. Kassa- och lUcviditetskrav kan utformas så att de kan knytas an på ett naturligt sätt tUl bankernas likviditetsplanering och bör därför kunna användas som kompleraent tUl den traditionella penningpolitiken utan att orsaka bety­dande störningar i kreditmarknadens funktionssätt. I allmänhet bör de krav på kvotemas storlek och utformning som är befogade i en viss kre­ditsituation kunna bli tillgodosedda genom riksbankens rekomraendatio­ner och överenskoraraelser med bankinstituten. Endast i undantagsfall synes ett förordnande ora tillärapning av lagbestäraraelserna kunna bli

Prop. 1974:168

85

nödvändigt. En sådan ordning har den fördelen att den ger utryrarae för sraidigare och tätare variationer i kraven allteftersom kreditsituationen förändras. Bankföreningen tUlägger att riksbankens likviditetspåverkan­de åtgärder bör rikta sig inte bara mot bankernas likviditet. Även allmän­heten i vid beraärkelse håller kassa- och andra likvida tillgångar av olika skäl, såsom behov av betalningsberedskap, finansiell handlingsfrihet etc. Dessa tillgångar representerar en betydande real efterfrågan, som kan behöva neutraliseras vid överhettningstendenser i ekonomin, I den mån allmänheten, som håller tillgångarna, är oberoende av bankkredit kan dess efterfrågan dock inte reduceras genom att uppställda kassa- och lUcviditetskrav höjs. Dessa krav omfattar nämligen endast bankinstituten. Köpkraft kan däremot dras in genom obligationsförsäljning på tillräck­ligt gynnsamraa vUlkor, Om i det omvända fallet en stimulans av efter­frågan skulle behöva ges genom kreditpolitiken, är det heller inte givet att denna kan åstadkoramas genora en sänkning av kvolkraven, Ora kre-dilefterfrågan inte är tillräckligt stor, leder bankernas ökade kreditkapa­citet inte tUl åsyftad ökning av kreditvolymen och den reala efterfrågan. Även i detta fall framstår raarknadsoperationer sora det effektivare in­stmmentet. Enligt bankföreningens uppfattning leder det anförda tUl slutsatsen att variationer i riksbankens kassa- och likviditetskrav på ban­kerna kan vara ett effektivt instrument endast när allraänhetens efterfrå­gan på bankkrediter är expansiv. Även när så är fallet saknar detta in­stmraent den räckvidd sora raarknadsoperationer har.

Beträffande utformningen av regeln om likviditetskrav vänder sig bankföreningen mot förslaget att statens och bostadssektorns kreditbehov skall prioriteras. Föreningen anser att man inte bör binda sig för att likviditetskrav i framtiden skall fungera som prioriteringsinstm­ment och föreslår därför att i lagen inte tas upp föreskrift att stats- oeh bostadsobligationer alltid skall räknas som likvida tillgångar. Genom att i stället ha en generell utforraning av likviditetskraven i lagtexten ute­sluts inte möjligheten att övergå tUl en raer renodlad likviditetspåver­kande bestämning av likviditetskraven,

Hypoteksbanken anser att jordbmkets kreditbehov även i den nya lagstiftningen bör beaktas på sätt att i lagen anges att också av hypo­teksbanken utfärdade obligationer alltid skall räknas som likvida till­gångar. Jordbrukskasseförbundet och sparbanksföreningen bar samma uppfattning.

Jordbrukskasseförbundet kan inte ansluta sig tUl att lagen utformas så att riksbanken ges rätt att undanta inneliggande kassa, raedel sora inne­står i riksbanken, inheraska checkar, postreraissväxlar och tUlgodoha­vanden hos andra banker från de likvida tUlgångarna,

Med anledning av förslaget att höja raaxiraikvoten för sparbanker och centralkassor från 25 tUl 50 % framhåUer jordbrukskasseförbundet att behovet att av kreditpolitiska skäl införa höga likviditetskrav för cen-

Prop. 1974:168

86

tralkassorna under överskådlig tid är betydligt mindre än för affärsban­kerna, Eftersora huvuddelen av jordbmkskassornas kredUgivning är av långfristig natur är omsättningshastigheten på jordbrukskassornas kre­dilgivning avsevärt lägre än affärsbankernas. Centralkassornas annor­lunda uUåningsstruktur innebär dessutom att de har svårare än affärs­bankema att raed kort övergångstid anpassa sig till skärpta lUcviditets­krav, Förbundet avstyrker därför den föreslagna höjningen av raaxirai­kvoten för sparbanker och centralkassor. Förbundet erinrar vidare om att centralkassorna enligt den nuvarande överenskommelsen med riks­banken skall håUa en likviditetskvot på 20 % därvid det av hänsyn frärast tUl den skiftande efterfrågan på jordbrukskredit inom olika regio­ner räcker ora kvoten uppfylls av centralkassorna sararaantagna. För­bundet påpekar att utformningen av överenskommelsen på denna punkt stämmer överens med vad som uttalades i det betänkande som ligger tUl grund för den gällande lagen. Förbundet framhåller att jordbrukskasse­rörelsen i huvudsak fortfarande är inriktad på lantbmkskrediter och att rörelsens totala andel av jordbmkskrediterna efter 1969 års banklagstift­ning ökat jämfört med andra bankinstitutsgmppers. Regeln om att cen­tralkassorna vid beräkningen av likviditetskrav skall betraktas som en helhet bör därför behållas och lagfästas.

Förslaget att slopa den specialregel som nu gäller för Sparban­kemas Bank och Jordbrakets Bank innebärande att dessa bankers netloinlåning från sparbanker resp, centralkassor i likviditetskvotsberäk­ningarna likstäUs med inlåning från allmänheten har föranlett både positiva och negativa uttalanden. Riksbanksfullmäktige (majoriteten) är positiva till förslaget och framhåller att det står klart att specialre­geln har skadat likviditetskvotssystemets effektivitet och att den fullstän­digt utnyttjad skulle eliminera möjligheten att effektivt tiUämpa likvidi­tetskraven på sparbanker och centralkassor. Den innebär också att spar­banks- och jordbrukskassesektorn gynnas jämfört med affärsbankerna på ett sätt som är omöjligt att försvara raot bakgmnd av den numera ac­cepterade synen på konkurrens raellan olika slag av bankinstitut. Om specialregeln slopas, måste eraeUertid hänsyn tas till att Sparbankemas Bank och, i mindre grad. Jordbrukets Bank utvecklar sin rörelse under inflytande av de möjligheter som de nuvarande bestämmelserna ger. Det blir därför nödvändigt att tUlärapa övergångsregler för att ge dera rimlig tid att anpassa sig tUl de nya förhåUandena,

Bankinspektionen är kritisk mot förslaget på denna punkt. Enligt in­spektionen är det i sammanhanget väsentligt att Sparbankemas Bank och Jordbrukets Bank på gmnd av sin funktion som likviditetsregle-rande centralinstitut inte är jämförbara med andra banker. Det av utred­ningen anförda teoretiska exemplet bygger på antagandet om sådan jämförbarhet och är därför inte realistiskt. Varje sparbank och jord­bmkskassa måste under alla förhåUanden hålla viss egen kassalikviditet

Prop. 1974:168

87

och kan alltså inte låna ut resp. sätta in hela sitt likviditetsöverskoit i centralinstitutet. Den sammanlagda kassalikviditeten inom exempelvis sparbanksrörelsen blir därför avsevärt större än om den samlade spar­banksrörelsen i StäUet utgjort en enda stor bank. Med andra ord leder den marginella beredskapen hos ett myckt stort antal självständiga enhe­ter totalt sett till ett större likviditetsbehov än ora raotsvarande rörelse bedrivs i ett enda institut. En genora insättningar från sparbanker resp. centralkassor uppnådd hög likviditet kan inte av det centrala institutet användas för utlåning tUl allraänheten. Institutet raåste med hänsyn till de i förväg svårbestämbara anspråken från ett stort antal sparbanker resp. centralkassor på likviditetslillskott hålla en hög likviditetsbered­skap. Härtill bidrar att likviditetsbehovet hos de skilda enheterna inte kan styras centralt på sätt som sker i en bank raed avdelningskontorsor­ganisation. Den höga likviditetsberedskapen bestyrks av utvecklingen. Kravet på reeU likviditet har dock inte järafört raed andra banker verkat negativt på raöjligheten att förvärva enligt lagstiftningen likviditetsgrun­dande obligationer. Med hänsyn till de särskilda förhållanden som så­lunda föreligger synes det enligt inspektionens uppfattning inte ofören­ligt med principen om konkurrensneutralitet att nuvarande specialregel behåUs. Kvolkravet måste dock raed beaktande av de faktiska omstän­digheterna sättas relativt högt, högre än 50 % vilket är maximum enligt lagförslaget. En lösning som i likhet med lagförslaget innebär att nuva­rande specialbestäramdse inte tUlärapas synes inte raöjlig. I nuläget skulle kvoten för centralinstituten bli negativ. En orastrukturering av verksaraheten i syfte att raöjliggöra även ett relativt lågt kvotkrav skulle rubba institutens förraåga att fuUgöra sina grundläggande centrala upp­gifter. Slopas den legala specialbestäraradsen måste därför enligt inspek­tionens uppfattning i den praktiska tillämpningen införas någon ny kon­struktion av innebörd t, ex, att särskilt likviditetskrav inora lagens raaxi­raura bestäms för dels varje sparbank resp, centralkassa, dels sparbanks­sektorn (inkl. Sparbankernas Bank) resp, jordbmkskassesektorn (inkl. Jordbrukets Bank). Bestämraandet av dessa krav får förutsättas ske med beaktande av verksamhetens beskaffenhet på ett sätt som skänker reell konkurrensneutralitet.

De berörda bankgrupperna ställer sig avvisande till förslaget att slopa specialregeln. Sparbanksföreningen anser att förslaget innebär ett avsteg från principen om konkurrensneulral behandling av olika institutsgrup­per. Sparbanksstrukturen skUjer sig väsentUgt från övriga bankinstituts. Det finns f, n, 231 enskUda sparbanker, vilka har att verka i konkurrens med ett antal raer eller ramdre rikstäckande institut. Sparbankerna är enligt sparbankslagen hänvisade tUl att bedriva sin verksamhet inom ett i resp. regleraente geografiskt avgränsat verksarahetsoraråde. Detta inne­bär att enskilda sparbanker inte har konkurrenternas möjligheter att slussa inlåningsmedel från oraråden med låg kreditefterfrågan till områ-

Prop. 1974:168

88

den med hög sådan, vilket i sig borde vara ett samhällsintresse. Spar­banksstrukturen innebär vidare att det stora flertalet sparbanker utgör alltför små enheter för att de själva skall kunna bära kostnaderna för egna specialister inom utlandsrörelsen, fond- och notariatverksamheten, företagskreditsidan etc. Av samma skäl kan sparbankerna inte ta på sig enhandsengagemang i samma utsträckning som konkurrenterna. En konkurrens på i realiteten lika vUlkor fömtsätter således att man inom sparbanksrörelsen kan bygga upp för sparbankerna gemensamma orga­nisationer för att överbrygga nackdelarna av sparbanksstrukturen. En sådan uppbyggnad av gemensamma organ har också skett. Sparbanker­nas Bank är i detta sammanhang det självklart viktigaste. För en utför­ligare belysning av Sparbankernas Banks betydelse som ekonomiskt cen­tralorgan för sparbankerna hänvisar föreningen tUl bankens eget remiss­svar. Elt slopande av specialreglema för Sparbankernas Bank vid be­räkningen av likviditetskvot skulle rycka undan gmnden för bankens verksamhet. Konsekvenserna av en sådan åtgärd blir helt motsatta de av utredningen eftersträvade. Sparbankernas möjligheter att konkurrera på lika villkor minskar. Utredningens förslag innebär dessutom att spar­bankernas möjligheter att tUlvarata stordriftsfördelar inom väsentliga områden begränsas, vilket från samhällsekonomisk synpunkt inte kan vara en Önskvärd konsekvens.

Sparbanksföreningen konstaterar att bankinstituten under en lång följd av år förvärvat bostadsobUgationer med anledning av att dessa fått inräknas bland de likvida tiUgångama vid beräkning av likviditetskvot. Detta gör det enligt utredningen nödvändigt att i den för övrigt förenk­lade lagtexten slå fast, att bostadsobligationer alltid skall få räknas som likvida medel. Utredningen anför att en ändring på den punkten skulle kunna medföra allvarliga konsekvenser för bankinstitulen. Sparbanker­nas Bank har självfaUet också utvecklat sin verksamhet raed hänsyn till de speciella regler sora gällt för den. En ändring av dessa regler på det genomgripande sätt sora föreslås skulle få ytterst allvarliga konsekvenser. Utredningen borde även i detta fall ha dragit slutsatsen, att de nuva­rande reglerna raåste bibehållas. Föreningen anför vidare att utredning­ens antydan att sparbanksrörelsen under år 1973 skuUe ha missbrukat specialregeln genom att föredra placeringar i Sparbankernas Bank fram­för obligationsköp saknar all grund. Enligt föreningen är ökningen av placeringar i centralbanken i huvudsak gmndad på det faktum att ban­ken, vid övergången till likviditetskvotskrav för sparbanker, i fullt sam­förstånd med riksbanken skapade en förmånlig inlåningsräkning föi sparbankerna i syfte att underlätta uppbyggnaden av deras likviditet. Det är inte rimligt att som argument för slopande av specialregeln an­föra att Sparbankernas Banks och riksbankens ansträngningar att för­ bättra sparbankernas likviditet rönt framgång.

Man kan vidare enligt föreningen konstatera att varken ökningen un-

Prop. 1974:168

89

der år 1973 eller den absoluta storleken av Sparbankernas primärlikvi­ditet på något vis är anmärkningsvärda. Primärlikviditeten (i procent av förbindelsema) ökade under året i föreningens statistikgrupp från 6,9 % till 8,8 %, vilket med hänsyn tUl en ovanligt hög inlåningsökning och låg kreditefterfrågan inte framstår som uppseendeväckande. Den fak­tiska utvecklingen visar också att sparbanksrörelsen inte på något \'is missbrukat specialregeln. Vid utgången av år 1973 hade Sparbankernas Bank en faktisk likviditetskvot på 61,2 %. De 74 större sparbankerna i föreningens statistikgrupp hade vid samma tidpunkt tillsammans en lik­viditetskvot på 25,5 %. Om man tUlämpar en helhetssyn och inbegri­per Sparbankernas Bank i statistikgruppen och då renodlar Sparbanker­nas Banks likvida medel i överensstämmelse med utredningsförslaget, skulle totalkvoten ha varit 23,5 %. Om man som ytterligare exempel konstaterar att sparbankerna har en "överlikviditet" på 5,5 % (25,5 20,0) och betraktar den del av insättningarna i Sparbankernas Bank som är nödvändig för att nå 20 % (1 248 mUj kr.) sora en avdragspost vid beräkningen av Sparbankernas Banks likviditetskvot, ger det en kvot för Sparbankernas Bank på 46 %. Sparbanksföreningen frarahåller vi­dare att Sparbankernas Bank i vissa avseenden fyller funktionen sora förraedlande länk raeUan sparbankerna och myndigheterna och då i första hand riksbanken. Sparbankernas Bank har därvid alltid lojalt följt ingångna överenskomraelser.

Sammanfattningsvis konstaterar sparbanksföreningen att ett slopande av specialregeln inte kan få mer än rent marginella effekter för den to­tala kreditvolymen i samhället. Förändringen kan från rent kreditpoli­tiska utgångspunkter inte vara så angelägen att det motiverar de synner­ligen allvarliga konsekvenser den skulle få för Sparbankernas Bank och sparbanksrörelsens raöjligheter att utgöra en konkurrenskraftig och ba­lanserande faktor på kreditmarknaden. Om riksbanken i ett åtstram­ningsläge ändå vUl gardera sig för de teoretiska riskerna för ett miss­bruk av specialregeln och förhindra en utlåningsökning från Sparban­kernas Bank, kan detta ske på flera sätt. Riksbanken kan utnyttja möj­lighetema att införa ett tillfälligt utiåningstak för Sparbankernas Bank eller fastställa ett högre likviditetskvotstal för banken.

Enligt Sparbankernas Bank är de skäl som ligger bakom den nuvarande specialregeln fortfarande gUtiga. Det av utredningen angivna exemplet på hur nuvarande beräkningssätt kan begränsa effekten av ett likviditetskrav på sparbankerna är teoretiskt riktigt men i praktiken fel­aktigt. Exemplet förutsätter nämligen att Sparbankernas Bank skulle agera likviditetsmässigt sora flertalet andra affärsbanker, dvs. hålla en likviditetskvot i nära anslutning till den krävda kvoten. På gmnd av sin ställning sora ekonoraiskt centralorgan har banken alltid strävat att hålla en hög betalningsberedskap. Den genorasnittliga årliga likviditetskvoten har för bankens del under de senaste 10 åren legat raellan 48,7 och

Prop. 1974:168

90

76,7 %. Endast vid tre månadsultimon sedan år 1960 har likviditetskvo­ten understigit 40 %. Det har vid dessa tillfäUen varit fråga om extraor­dinära likviditetspåfrestningar på sparbankerna, vUka avspeglat sig på bankens likviditet. Det finns ingen anledning antaga att banken skulle frångå sin nämnda likviditetspolitik så länge den har sin centralbanks­funktion  att fylla. Att utvecklingen vid  en likviditetsökning i spar­bankerna inte blir den som utredningen i sitt teoretiska exempel skisserat belyses även av utvecklingen under åren 19721973, dvs. de år då spar­bankerna arbetat under likviditetskvoter. Under dessa båda år ökade bankens inlåning från sparbankerna med 1 725 milj. kr. och inlåningen från "andra kunder" med 616 milj. kr, eUer totalt med 2 341 milj, kr. Samtidigt steg den direkta utlåningen tiU "andra kunder" med 795 milj. kr. Även om ett likviditetskrav på 24 % ställs på den del av inlåningsök­ningen, som koraraer från andra kunder, har endast ett belopp om 370 milj. kr. av den från sparbankerna erhållna inlåningen på 1 725 milj. kr. använts för utlåning. Detta belopp är en mycket begränsad del av den "överlikviditet" i förhållande till ställda krav, som sparbankerna redovi­sade vid det senaste årsskiftet. Det anförda utgör ett exempel på Spar­bankernas Banks likviditetsutjämnande funktion. Beträffande påståen­det att specialregeln skulle ge sparbankerna ett incitament att föredra placeringar hos Sparbankernas Bank framför bl. a. statspapper framhålls att sparbankerna under åren 19721973 haft att bygga upp sina likvi­ditetskvoter och att banken för att underlätta detta i samråd med riks­banken givit sparbankerna vissa räntefavörer. Vid en bedömning av sparbankernas bidrag till den statliga upplåningen måste också Spar­bankernas Banks placeringar i statspapper tagas med i bUden, Vid ut­gången av år 1972 utgjorde de 23 % av förbindelserna och vid utgången av år 1973 50 %. Motsvarande del för affärsbankerna exkl. Sparbanker­nas Bank var uppskattningsvis 14 %  resp.  17 %. För att belysa förslagets allvarliga konsekvenser för de båda centralinstituten ger ban­ken följande exempel. Enligt gällande beräkningsregler var bankens lik­viditetstal den 31 december 1973 61,2%  mot krävda 30%. Om ut­redningens förslag följs,  skulle likviditetskvoten  i stället bli  negaliv, 38,0 %, För att i det läget uppnå de krav enligt likviditelskvotslagen som ställs på de s. k, provinsbankerna eller 24 % skulle Sparbankernas Bank behöva öka sina likvida tiUgångar med ca 785 milj, kr. Med hän­syn till sin centralbanksuppgift måsle banken håUa en betryggande mar­ginal mellan faktisk och krävd likviditetskvot. Under en följd av år har denna marginal under normala förhållanden varit minst 20 %, Om mar­ginalen halveras och kvoten sålunda blir 34 % kräver detla ett likvidi­tetstillskott på ca 915 mUj, kr. Vid ett ändrat beräkningssätt skulle så­lunda bänken i dagens läge behöva omvandla drygt 900 milj. kr. av sin utlåning om totalt 1 625 milj. kr. till allmänheten till likvida tUlgångar. Det bör då observeras att bankens utlåning är i hög grad koncentrerad

Prop. 1974:168

91

tUl bostadssektorn. Av de av banken beviljade krediterna svarar utlå­ningen till bostadsbyggandet för drygt 43 %, Det torde vara uppenbart att en sådan omläggning raåste utsträckas under en lång följd av år, så­vida inte möjligheterna att fungera som bank skuUe försvinna. Banken framhåller att en neddragning av utlåningen också leder till en kraftig räntabilitetsförsämring för banken, I egenskap av ekonomiskt centralor­gan för sparbankema måste bankens betalningsberedskap vara hög. De "nya" likvida tUlgångarna måste därför bli av relativt kortfristig natur med följd att avkastningen på de tillkommande likvida tUlgångarna kan komma att ligga minst 2 % lägre än räntan på utiåningen. Den årliga inkomstminskningen kan bli ca 18 milj, kr, vUket skaU jämföras med att bankens vinst före skatter och avsättningar för år 1973 var knappt 28 milj. kr. Bankens minskade möjligheter att tjäna som centralbank för sparbankerna skulle i sin tur få en rad negativa konsekvenser. Banken pekar härvid på att avsaknaden av gemensara kapacitet via centralinsti­tutet skulle oraöjliggöra konsortieengagemang i vad avser bl. a. bostads­finansieringen. Avsaknaden av geraensararaa resurser via centralinstitu­ten på rörelsesidan (fond-, utlands- och företagskreditavdelningarna) försämrar vidare sparbankernas konkurrensläge och kan medföra en splittring av sparbanksväsendet som i hög grad kan snedvrida balansen inom banksektom.

I flera sararaanhang bl. a. i offentliga utredningar har frara­hållits behovet av orafattande enhandsengageraang på kreditmarknaden. Detta torde vara ett av de skäl som bl, a, lett tiU fusionsbUdningar både inora den privata affärsbankssektorn och hos de statliga kreditinstituten. Ora sparbankerna för sarahällets bästa skall kunna följa raed i denna ut­veckling, fordras antingen tillgången tUl geraensararaa resurser hos de centrala instituten eller annars en raycket kraftig koncentrationsutveck­ling, som skulle göra att tanken med sparbankernas lokala förankring kom att förvanskas. Med hänvisning tiU det sagda avstyrker banken be­stämt ett slopande av specialregeln och framhåller att vad banken anfört i frågan i allt väsentligt äger tillämpning också på Jordbrukets Bank, För att vid behov motverka de nackdelar som skulle uppslå genom att nuvarande beräkningsregler teoretiskt skulle reducera effekten av gent­emot sparbankerna ställda likviditetskvotskrav kan andra lösningar till-lämpas. Ett sätt är att rUcsbanken, då en skärpning av likviditetskvotskra­vet för sparbankerna/centralkassorna genomförs, samtidigt inför ett till­fälligt utlåningstak för Sparbankernas Bank/Jordbmkets Bank, Avslut­ningsvis framhåller banken att den i medvetande om sin uppgift som sparbankernas ekonoraiska centralorgan alltid lojalt följt de intentioner de penningvårdande rayndigheterna visat i vad avser kreditpolitikens till-lärapning. Det saknas anledning antaga att banken i framtiden skulle handla på ett annat sätt. Banken påpekar också att riksbanken har på­verkat och i fortsättningen kan påverka sparbankerna i för riksbanken

Prop. 1974:168

92

önskad riktning via Sparbankernas Bank, En förutsättning härför är dock att banken kan fylla sina centralbanksuppgifter gentemot sparban­kerna.

Inte heller jordbrukskasseförbundet accepterar utredningens synpunkt att skillnaderna mellan de olika bankinstituten har suddats ut så att sparbankssektorn och jordbrukskasserörelsen genom specialregeln har en konkurrensfördel som är oförenUg raed den konkurrensneutralitet som den nya banklagstiftningen åsyftar. Utredningens räkneexempel är inte realistiskt. Förbundet framhåller att Jordbrukets Banks rörelse skil­jer sig väsentligt från de vanliga affärsbankernas verksamhet genom dess funktion som förvaltare av centralkassornas gemensamma likvidi­tetsreserv. Detta faktum medför helt andra och större krav på betal­ningsberedskapen hos Jordbmkets Bank, Medan de egentliga affärsban­kerna kan upprätthålla en betryggande betalningsberedskap genom en likviditetskvot sora ligger några procentenheter över de angivna kvolkra­ven, är ett motsvarande agerande helt omöjligt för Jordbrukets Bank, Detta illustreras av att Jordbmkets Banks faktiska genomsnittliga likvi­ditetskvot under åren 19691973 var 68,3 % år 1969, 73,9 % år 1970, 81,9 % år 1971, 79,5 % år 1972 och 79,0 % år 1973. Den faktiska kvo­ten ligger aUlså vanligen ca 2,5 gånger högre än kvolkravet om 30 %, Härav framgår att inlåningsökningen angivna år således inte medförde en kreditexpansion hos Jordbmkets Bank av det slag som utredningens räkneexempel antyder. Detta belyses också av ett i yttrandet redovisat diagram över bankens utveckling. Av diagramraet fraragår att bankens totala inlåning under åren 19701973 ökade med 936 raUj, kr., varav 803 mUj. kr. utgjorde inlåning från centralkassoma och 133 milj. kr. var inlåning från allmänheten. Om kvotkravet är 30 %, skulle denna inlå­ningsexpansion raed utredningens resoneraang raöjliggöra att utlåningen till allmänheten ökades med 655 mUj. kr. (0,7x936). Men denna utiåning ökade i själva verket med endast 161 milj. kr., dvs, med mindre än en fjärdedel av det enligt utredningens exempel möjliga beloppet. Trots att den angivna tidsperioden omfattar två år (1969 och 1970) under vilka rådde kreditrestriktioner av en hårdhetsgrad som torde vara svår att överträffa i fraratiden, ökade Jordbmkets Banks likviditetskvot i stället för att minska. Någon utlåningsexpansion i det pressade läget var det så­ledes aldrig fråga om. Det finns ingen grundad anledning att tro att Jordbrukets Bank skulle kunna agera likviditetsmässigt på ett annat sätt i framtiden. Beträffande utredningens farhågor för att specialregeln skulle påverka centralkassorna alt hellre placera sin likviditet hos Jord­brukets Bank än i statspapper framhåUer förbundet att denna benägen­het hos centralkassorna torde kunna härledas ur den kooperativa före­tagsformens idémässiga innehåll i fråga om inbördes solidaritet och självhjälp. Jordbrukets Bank förvaltar hela rörelsens gemensamraa likvi­ditetsreserv. Det framstår som praktiskt och ekonoraiskt riktigt att han-

Prop. 1974:168

93

ken handhar rörelsens placeringar i statspapper ra. ra. i stället för att tolv regionbanker sysslar raed detta. Jordbrakets Banks statspappersin­nehav är betydande och utgjorde vid slutet av år 1973 86 % av dess in­låning från centralkassorna. Sararaantaget för hela rörelsen utgjorde statspappersinnehavet ca 14 %  av förbindelserna vilket kan jämföras med 17 % för affärsbankema exkl. Sparbankernas Bank. Mot bakgrund av rörelsens lagfästa uppgift att tUlgodose jordbrukets kreditbehov är det inte rimligt att kräva en ökning av dess bidrag till den statliga upplå­ningen. Ett slopande av specialregeln skulle få aUvarliga konsekvenser för Jordbrukets Bank. Enligt nuvarande beräkningsregler var dess likvi­ditetskvot vid utgången av år 1973 82 % mot krävda 30 %. Med en be­räkning enligt utredningens förslag skulle kvoten i stället bli negativ (14 %). För att uppnå en likviditetskvot om 7080 %, vilket raot bakgrund av bankens uppgift sora förvaltare av centralkassomas likvidi­tetsreserv torde vara nödvändigt, krävs sålunda att banken omvandlar ca 200 milj. kr. eller nära två tredjedelar av sin utlåning till likvida medel. En sådan utveckling skuUe drastiskt begränsa rörelsens raöjligheter att tillgodose de ökade behoven bl, a, hos jordbrukets ekonomiska för­eningsrörelse av större krediter på en hand. Vidare skulle banken få vidkännas en minskad räntemarginal, innebärande minskade raöjligheter att fungera sora centralbank för kreditkassoma. Detta skulle i hög grad försvaga rörelsens konkurrensförraåga. Det är enligt förbundet svårt att finna några sarahällsekonoraiskt hållbara raotiv för en sådan utveckling. Principen om konkurrensneutralitet får inte drivas utan hänsynslagande till de skilda funktioner och huvuduppgifter oUka bankinstitut har. Spe­cialregeln har tUlkomrait raed tanke på den särskilda karaktär av likvi­ditetsutjämnande organ och dearinginstitut som de berörda bankerna har. Dessa huvudfunktioner kvarstår oförändrade raen skulle bli avse­värt svårare att uppfylla, ora specialregeln slopades, eftersora de båda bankemas likviditetssituation i ett slag skulle bU starkt negativ. Riksban­ken har visserligen raöjlighet att lösa övergångsprobleraen för de båda bankerna genom särskUda överenskoraraelser. Kvar står emellertid att dessa bankers möjlighet att fullgöra sina huvuduppgifter på sikt avsevärt försvåras,

Jordbrukskasseförbundel anser det inte motiverat att sora utred­ningen föreslagit vidga kretsen av institut sora kan orafattas av kassakrav till att avse även sparbanker och centralkasssor. Förbun­det erinrar om vad kreditmarknadsutrednmgen anförde i denna fråga i det belänkande som Ugger tUl grund för den nuvarande kreditpolitiska lagstifiningen. Nämnda utrednmg påpekade att Sparbankemas Bank och Jordbmkets Bank är konstmerade sora bankaktiebolag och att de därför kommer att liksora övriga affärsbanker kunna inbegripas i förordnande om kassakvoter. Att dessutora föreskriva kassakvoter för sparbankerna och centralkassoma, innebärande krav på raedelsbehållning i riksban-

Prop. 1974:168

94

ken, skulle enligt utredningen införa ett nytt eleraent i dessas kassadis­positioner. Möjligen skulle frågan kunna resas, om medelsbehållning i riksbanken skulle kunna ersättas av tillgodohavande i centralinstituten. Åtminstone så länge kassakvoterna används endast som ett komple­ment tiU likviditetskvoterna förelåg dock inte enligt utredningens me­ning tillräckliga skäl för att med de komplikationer detta skulle medföra tillämpa kassakvoter för sparbanker och centralkassor. Förbundet fram­håller att vad kreditmarknadsutredningen sålunda anförde fortfarande utgör goda skäl för att undanta centralkassor och sparbanker från be­stämraelser om kassakrav. Förbundet tillägger att sådana bestämmelser sannolikt skulle få starkare räntabilitetsmässiga inverkningar på central­kassorna än på t. ex. affärsbankerna.

Även sparbanksföreningen och Sparbankernas Bank hävdar att de kassakrav som kan komma i fråga för sparbanksrörelsen bör regleras via krav på Sparbankernas Bank, De båda remissinstanserna ifrågasätter, om en tillämpning av bestämmelser om kassakrav kan ha någon kredit-reglerande effekt på flertalet sparbanker. Vidare understryks att de en­skilda sparbankerna räntabilitetsmässigt relativt sett skulle komraa att drabbas hårdare än affärsbankerna.

Bankföreningen anser att det är angeläget att i lagen anges att ränta raotsvarande diskontot alltid skall utgå på de raedel sora bankerna håller i riksbanken till följd av kassakrav,

5.3 Utiåningsreglering

Remissinstansema accepterar i allmänhet utredningens förslag att ut­låningsreglering upptas i lagstiftningen som ett extraordinärt kreditpo­litiskt instmment. Statskontoret och bankinspektionen, som uttryckli­gen tillstyrker förslaget, framhåller bl, a. att bestämmelserna om utiå­ningsreglering eUer utiåningstak kan ses som en kodifiering av en redan förekomraande praxis.

Riksbanksfullmäktige (majoriteten) anför bl, a, att utlåningsreglering i flera av de västeuropeiska ländema blivit ett viktigt, ibland domi­nerande inslag i kreditpolitiken. Erfarenheterna av detta kreditpolitiska instrument visar att det på ett både snabbt och precist sätt påverkar bankinstitutens utlåning och att dess effektivitet sannolikt beror på att konstruktionen överensstämmer med bankernas intema styrmedel. En­ligt fullmäktiges mening är det väl motiverat att införa bestämmelser ora utiåningsreglering i den kreditpolitiska lagstiftningen, Härigenora blir det lättare att utnyttja instrumentet på ett tidigt stadium i en överhett­ningssituation. Att bemästra svårigheterna genom överenskomraelser medför ofta att ingripandena försenas, effekterna fördröjs och åtgär­derna blir mer besvärande än om de satts in i tid.

Sparbanksföreningen delar utredningens uppfattning om utlåningsreg-

Prop. 1974:168

95

leringens för- och nackdelar och kan acceptera att utlåningstak tilläm­pas som extraordinär åtgärd i ett inledningsskede av en kreditåtstram­ning. Föreningen understryker dock att denna förra av reglering bör till-lämpas endast under kortare perioder för att inte minska konkurrens­möjligheterna mellan instituten, HSB, som tUlstyrker utredningens för­slag i allt väsentligt, anser det vara mycket angeläget att förordnande om utiåningsreglering, liksom ora placeringsplikt och räntereglering, får utfärdas endast om synnerliga skäl föreligger och att förordnande om utiånings- och räntereglering skall begränsas till viss lid, högst ett år,

Jordbrukskasseförbundel vill inte motsätta sig att utiåningsreglering införlivas bland de kreditpolitiska instruraent sora riksbanken kan till-lärapa, Utiåningsreglering begränsar dock bankernas handlingsförmåga mer än andra kreditpolitiska instrument, vilket drabbar expanderande banker hårdare än övriga, eftersora bankernas relativa konkurrenssitua­tion fr>'ses till läget vid en viss tidpunkt. Vidare gäller att banker med snabb omsättningshastighet på lånen torde drabbas mindre hårt av ett förordnande ora utlåningstak än banker med långfristig utlåning. Med hänsyn till att jordbmkskasserörelsen torde vara den bankinstitutsgrupp som expanderat relativt sett starkast under det senaste decenniet och tUl att rörelsens utlåning huvudsakligen är av långfristig natur drabbar utlå-ningsrcgleringens bristande flexibilitet jordbrukskasserörelsens raedlem­mar hårdare än exerapelvis affärsbankernas kunder. Det torde inte vara raöjligt att i lagtexten ange de nödvändiga differentieringar raellan bank­institutsgrupperna sora kan behövas vid tUlärapningen av utiånings-regleringen. Jordbrukskasseförbundet heraställer emellertid att de an­förda synpunkterna beaktas vid det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Bankföreningen framför starkt kritiska synpunkter raot bl. a. utiå­ningsreglering sora kreditpolitiskt instruraent. Till skUlnad från kassa-och likviditetskrav kan enligt bankföreningen utlåningsreglering, emis­sionskontroll, placeringsplikt och räntereglering inte användas utan att väsentliga värden offras i marknadsekonorain genora instruraentens bi­verkningar. I betänkandet saknas bl. a. försök att väga instmraentens skadeverkningar raot de syften raedlen avses tjäna. I vissa fall är det av utredningen anförda behovet av ett visst regleringsuistmment uppkom­met som följd av en eller flera av de övriga föreslagna regleringarna. De negativa verkningama sora instmraenten skulle få ora de tUlärapades raåste därför saramanläggas och ställas raot värdet av vart och ett av dera. Utfallet av en sådan prövning torde enligt bankföreningens be­döraning ge vid handen att det aldrig torde vara raotiverat att använda något av instraraenten annat än då kreditraarknadens raöjligheter att fungera allvarligt har rubbats på grand av yttre oraständigheter, t. ex. i ett allmänt ekonomiskt krisläge.

Bankföreningen understryker starkt de negativa effekter av en utiå­ningsreglering som utredningen pekar på, bl. a. att utlåningsreglering

Prop. 1974:168

96

sätter konkurrensen mellan kreditinstituten ur spel och medför att kre­dilgivning uppstår på en icke organiserad marknad utanför riksbankens kontroll. Till skillnad från den kontinuerliga verkan som ligger i en med traditionella medel åtstramande kreditpolitik, hur snabbt den än fortgår, saknas tillräckliga möjligheter att med utlåningsreglering skilja mellan mer och mindre angelägna kreditbehov. Den omedelbart försämrade kreditfördelningen sänker därmed tillväxttakten i ekonomin. Såsom ut­redningen påpekar leder utlåningsreglering till en utvidgning av den icke organiserade kreditmarknaden, som gör regleringen ineffektiv även från stabiliseringssynpunkt. Bankföreningen anser att detta sker relativt snabbt även vid kortvarig användning av instrumentet. Särskilt vid upp­repat införande startas en inlärningsprocess hos företag och andra vilket ökar den grå marknadens styrka och betydelse. Detta i sin tur undergrä­ver basen för den fortsatta kreditpolitiken. För många låntagare för­rycks hela den finansiella planeringen och därraed en gmndval för bl. a, investeringsverksamheten.

En annan nackdel med utlåningsreglering är enligt bankföreningen att de mindre företagen drabbas oproportionerligt hårt av ett drastiskt kre­ditstopp i förhållande till de större, vilka vanligen har högre Ukviditet och alternativa lånemöjligheter. Vidare hämmas den långsiktiga tillväx­ten i ekonomin av den ryckighet i penningpolitiken som blir följden av att utlåningstak är en åtgärd som med nödvändighet präglas av diskonti­nuitet, Sora erfarenheterna från England visar kan ett flitigt användande av utlåningstak leda till minskad konkurrens raeUan bankema både vad gäller inlåning och utlåning och därmed försämrad effektivitet hos kre­ditmarknaden. En ytterligare nackdel med utlåningsreglering är att den kan allvarligt försvåra för bankerna att infria ingångna, juridiskt bin­dande kreditavtal. Sådana konsekvenser av kreditpolitiska åtgärder kan inte vara rimliga. Bankföreningen anser att det måste vara en priraär uppgift för kreditpoliliken att lUl det yttersta undvika ett instrument som medför sådana biverkningar och som vid upprepad användning inte kan förväntas uppnå sitt syfte,

5.4 EmissionskontroU

Utredningens förslag i fråga om emissionskontroll tillstyrks eller läm­nas utan erinran av de flesta remissinstanserna. Några instanser, där­ibland AP-fonden och bankföreningen, har emeUertid kritiska synpunk­ter på förslaget, I vissa andra remissyttranden framförs erinringar och ändringsförslag, bl, a. i fråga om vilka lån som emissionskontrollen skall omfatta.

Till de remissinstanser som tillstyrker utredningsförslaget hör riks­banksfullmäktige (majoriteten), som erinrar om att emissionskontroll, baserad på en överenskoraraelse mellan riksbanken och affärsbankerna.

Prop. 1974:168

97

har tillämpats för obligations- och föriagslån sedan år 1952. Förhållan­dena på kapitalmarknaden, vUka kan väntas bestå under överskådlig tid, är sådana att om riksbanken inte fyllde den funktion den nu gör sora bl. a, samordnande organ, turordning och eraissionsvolyra inte skulle koraraa att bestämmas av spelet på en fri marknad. Det kunde tänkas att uppgiften övertogs av två eller tre i eraissionsverksaraheten engage­rade banker eller raera sannolikt att den övergick tUl den dorainerande placeraren, allraänna pensionsfonden. Enligt fullraäktiges raening bör också den av utredningen föreslagna vidgade kontrollraöjUgheten ge­noraföras som innebär att bankernas lån i försäkrings- och pensionsin­rättningarna förs in under kontrollen. Det kan inte vara tillfredsstäl­lande att kontrollen skaU kunna tillärapas på kapitalflödet från försäk-rrags- och pensionsinrättningarna till de slutliga låntagarna, ora för-raedlingen går över kreditaktiebolagen, raen inte ora de kanaliseras ge­nora bankerna och kapitalraarknadsinstitutens raedel används för att fi­nansiera bankutiåning.

Sparbanksföreningen understryker den praktiska betydelse reversupp­låning har för bl. a, SPINTAB, när det gäller att på ett för kunderna sraidigt och effektivt sätt upprätthålla en jämn och hög kapacitet be­träffande avlyft från byggnadskrediliv. Föreningen förutsätter att emis­sionskontrollen inte tillämpas på ett sådant sätt att denna angelägna verksarahet försvåras.

AP-fonden fraraför vissa kritiska synpunkter i fråga om en emissions­kontroll och anser att en sådan kontroll är ägnad att inge betänkligheter. Vad gäller s. k. raasspapper, dvs, obUgationer och förlagslån, har dock sådan kontroll tUlärapats sedan länge i vårt land, vilket kan raotivera att eraissionskontroll beträffande raasspapper hänförs till en perraanent lagstiftning, Fondstyrelsema understryker starkt, att det förhållandet att ett kreditpoUtiskt raedel behandlas i en perraanent lagstiftnrag självfallet inte får innebära att raedlet perraanent skall användas, Eraissionskon­troll av andra skuldebrev än raasspapper, dvs, frärast reverslån, är enligt fondstyrelsernas raening ett kreditpoUtiskt raedel sora endast bör tUlgri­pas ora synnerligen starka skäl föreUgger. Ora eraissionskontroll skulle tillgripas för alla skuldebrev, utgivna av kreditinstitut, skuUe detta inne­bära att den av statsraaktema åsyftade handlingsfriheten för fondstyrel­serna blev Ulusorisk. I den raån en lagstiftning ora eraissionskontroll av andra skuldebrev än raasspapper över huvud kan anses önskvärd, bör en sådan kontroll hänskjutas tUl lagstiftningen rörande de extraordinära kreditpolitiska raedlen.

Bankföreningen ställer sig avvisande tUl utredningens förslag om emissionskontroU, i varje fall som ett norraalt raslag i kreditpolitiken. Förenragen anför bl. a, att det naturligtvis inte är så att det skulle exi­stera ett efterfrågeöverskott på långfristig kredit sora skulle raotivera en konttoU för att bringa ordning bland eraissionema. Tvärtora är överskot-

7   Riksdagen 1974. 1 saml Nr 168

Prop. 1974:168

98

tet förorsakat av att en eraissionskontroll införts. Närmare bestämt är det den raed konttollen förbundna ränteregleringen sora priraärt orsakat kö-bUdningen. Om räntebUdningen släpptes fri skulle det sålunda inte finnas någon kö kvar att reglera, eftersora kreditutbudet skulle bli lika stort sora efterfrågan, Eraissionskontrollen är sålunda ett instruraent för reg­lering av räntan på långfristigt kapital tUl förmån för frärast bostads­sektorn. Med hänsyn tUl de verkningar sora prioriterragar medför på kreditallokeringen och tillväxten anser bankföreningen det synnerligen angeläget att denna reglering upphör. Ett slopande av emissionskontrol­len är särskilt angeläget med hänsyn till behovet i näringslivet att kunna planera den långfristiga finansieringen av investeringsverksamheten. Osäkerhet härvicUag hämmar utbyggnaden och förnyelsen av produk­tionsapparaten. Detta inverkar raenligt på den ekonoraiska frarastegs-takten, vUket i sin tur på sikt inskränker kapitalraarknadens tUlväxt.

Bankföreningen anser det vara orimligt att bostadspolitiken skall tUl-låtas sätta hela kapitalraarknadens funktion ur spel i dessa avseenden och förhindra utvecklbigen av raarknadens potential, sora i Sverige är betydande, Eraissionskontrollen raåste av dessa skäl avvisas sora ett nor­raalt inslag i kreditpolitUcen, önskeraålet att trygga de prioriterade sek­torernas kreditbehov bör liksora hittUls i fortsättningen fullt ut kunna lösas genom överenskoraraelser raeUan staten och kreditinstituten,

Eraissionskontrollen bör enligt bankföreningens mening kunna ersät­tas av den återhållsamhet raed hänsyn tUl raarknadsläget sora bankerna raåste utöva vid förraedling av eraissioner. Vidare leder den nuvarande regleringen av ränta och andra eraissionsviUkor till en likriktning av dessa vUlkor, som är olyckUg både från jämviktssynpunkt och kreditför-delningssynpunkt. Ökad differentiering av vUlkoren efter låntagare, sä­kerheter, låneändaraål etc, skulle leda tUl en bättte järavikt raeUan ut­bud och efterfrågan på kapitalraarknaden. Utbudet av kapital skulle öka samtidigt som efterfrågan skuUe faUa bort från vissa företag, sora på en reglerad marknad kan låna tUl vUlkor som ej är inarknadsmässiga. En sådan differentiering skulle inte behöva innebära någon långsiktig höj­ning av den genorasnittliga räntenivån, utan enbart differentieringen i sig skulle ge bättre balans på marknaden. Differentieringen skulle också leda tUl en samhällsekonomiskt effektivare resursfördehiing. Bl. a. för­svåras f. n, den långfristiga kreditgivningen tUl pionjärbetonade och riskfyUda projekt genora att räntesättningen inte kan anpassas efter ris­kema. På en reglerad raarknad går krediterna huvudsakligen tUl de säk­ra raen kanske mindre räntabla projekten, Kredilförsörjningen tiU prioriterade oraråden försvåras genora en marknadsmässigt sett för låg räntenivå, vUket nuvarande svårigheter på bostadsobligationsmarknaden visar. En ytterligare nackdel med reglering av utiåningsvUlkoren är att kreditförmedlingen utanför den ordinarie marknaden ökar. Bankföreningen anför vidare att utredningens förslag innebär en avse-

Prop. 1974:168

99

värd utökning av emissionskonttoUens användningsområde jämfört raed nuvarande lag. Sålunda skall enligt förslaget emissionskontroll kunna orafatta bl, a, konvertibla obligationer, vinstandelslån och obligationer raed warrants, trots att dessa kapitalanskaffningsinstmraent för företa­gen närraast är att järastäUa raed aktier, "Andra skuldebrev" innefattar enligt ordalagen även bankers raotböcker. Detta kan naturligtvis inte vara avsett. Bevis, sora bank utfärdar inora ramen för sin inlåningsverk-sarahet, bör ej kunna orafattas av eraissionskonttoll. Att bankernas refi­nansieringslån i AP-fonden skulle orafattas av eraissionskontroll riraraar ej med principema för återlånesystemet. Bankföreningen anser att den föreslagna utökningen av eraissionskonttoll skuUe raedföra så stora nackdelar i olika avseenden att orafattningen bör begränsas på sararaa sätt sora i nuvarande lag ora räntereglering och eraissionskontroll.

Frågan ora vUka lån sora skall orafattas av eraissionskontroll enligt den föreslagna lagen tas upp av flera reraissinstanser. Försäkringsbo­lagens riksförbund anför att utredningens avsikt inte torde ha varit att eraissionskontrollen skall orafatta även försäkringsbolagens reversutiå-nrag, vilket synes ha blivit fallet genora lagtextens utforraning. Förbun­det herastäUer därför att lagtexten ändras så att det klart fraragår att försäkringsbolagens reversutlåning inte orafattas av bestäraraelsen ora eraissionskontroll.  Jordbrukskasseförbundet instäraraer i  utredningens uppfattning att det kan vara riraligt att eraissionskontroUen orafattar den typ av upplåning sora uttedningen angett, bl. a. bankinstitutens upplåning i förra av reverslån eller andra skuldförbuiddser, exerapelvis bankers upplåning i AP-fonden för refinansiering av exportkrediter. Det kan eraeUertid ifrågasättas, ora inte eraissionskonttoUen genora den föreslag­na lagtexten blir raer omfattande än vad utredningen avsett. Enligt or­dalydelsen i lagtexten skulle exempelvis jordbmkskassas reverslån i egen fastighet omfattas av emissionskontrollen, vilket kan fömtsättas inte vara avsikten. Stadshypolekskassan har inget att erinra mot den före­slagna bestäraraelsen ora eraissionskontroll i den raån utredningen raed reverslån sora tas upp av hypoteksinstitut åsyftar endast reverslån som substitut för obligationslån. EraissionskontroUen kan däremot rimligtvis inte få avse sådana kortfristiga lån som regelmässigt erfordras i slads­hypotekskassans löpande rörelse, I vissa lägen måste nämligen kortfris­tiga krediter tas upp för att förskottera utlånrag i avbidan på att likvi­der inflyter för obUgationsförsäljningar eller för att överbrygga likvidi­tetssvårigheter vid exempelvis konverteringar eller liknande situationer,

5.5 Allmän placeringsplikt

Utredningens förslag i fråga ora placermgsplUct har fått ett blandat raottagande under reraissbehandlingen. Förslaget beträffande den all-

Prop. 1974:168

lOO

manna placeringsplikten godtas i stort sett av de flesta remissinstan­serna. En mindre gmpp remissinstanser, bl, a, industriförbundet och jordbrukskasseförbundel, anser som tidigare redovisats att frågan om placeringsplikt över huvud taget bör uppskjutas i avvaktan på kapital-marknadsutredningens betänkande, även ora beslut dessförinnan skulle fattas om en ny lagstiftning om kreditpoliiiska medel. Olika synpunkter redovisas av flera remissinstanser i vissa frågor sora har saraband raed förslaget ora placeringsplikt, bl. a, i fråga ora vad sora skall räknas in bland prioriterade placeringar,

Utrednragens förslag om en allmän placeringsplikt tiUstyrks av bl, a, statskontoret, konjunkturinstitutet, bankinspektionen, försäkringsinspek­tionen, bosladsstyrelsen, bosladsfinansieringsutredningen, delegationen för bostadsfinansiering, riksbanksfullmäktige (raajoriteten), riksgäldsfull­mäkiige (raajoriteten), LO, TCO, Sparbankernas Bank, sparbanksför­eningen, Folksam, HSB, Riksbyggen och SABO.

Statskontoret berör den kreditpoUtiska lagstiftningens betydelse be­träffande kreditförsörjnragen för bostadsbyggandet. Både den totala om­fattningen av byggandet och dess lokala och tidsmässiga fördelning är detaljplanerad av samhälleliga organ. För att inte planema skaU rubbas av finansieUa problem krävs att kreditförsörjningen är tryggad särat att krediterna är tUlgängUga vid de tidpunkter sora de fysiska planerna för­utsätter. Statskontoret bittäder utredningens ståndpunkt att frågor av denna karaktär även i fortsättningen bör lösas genora förhandlingar med bankinstitulen raen att möjlighet skall finnas att tiUämpa lagregler i si­tuationer, där förhandUngar inte leder till önskvärt resultat. EnUgt stats­kontoret finns inga skäl att förmoda att lagförslaget får några genomgri­pande organisatoriska konsekvenser. Statskontoret påpekar dock att den föreslagna lagstiftningen kan komraa att raedföra en uppgiftsomfördel­ning meUan riksbanken och delegationen för bostadsfinansiering, när det gäller förhandlingar raed bankinstituten ora bostadskreditgivning. Dessa förhandlingar har tidigare förts av delegationen för bostadsfinan­siering. När riksbanken berayndigas att utfärda föreskrifter ora place­ringsplikt finns skäl att närraare pröva uppgiftsfördelningen meUan dele­gationen och riksbanken. Bostadsfinansieringsutredningen (majoriteten) anför bl, a, att bostadssektom har stora finansieringsbehov och därmed väger tungt på kreditmarknaden. Samtidigt är det av största betydelse för bostadsförsörjningen och för en rationeU bostadsproduktion att fi­nansieringen fungerar smidigt. Kapitalförsörjningen tiU bostadsproduk­tionen har i viss raån haft en särställning i kreditpolitiken. Utredningen understryker vikten av att denna prioritering blir bestående. Genora överenskommelser meUan delegationen för bostadsfinansiering och bank­väsendet fungerar numera byggnadskreditgivningen på ett acceptabelt

Prop. 1974:168

lOi

sätt. Däremot är eftersläpningen i avlyften av kreditiven tUl långa lån ett stort problera. Balanserna är besvärande stora, och från flera håll har raan understrukit att åtgärder måste vidtas för att man skall kunna tUl­godose bostadssektorns kapitalbehov. Med hänsyn till att bostadspro­duktionen i särskUt hög grad är planerad och styrd genora beslut från statsmaktemas sida finns inte anledning att styra verksaraheten genom begränsningar i kreditgivningen. Man kan i stäUet kräva att kapitalflö­det skaU fungera och att låneärendena skall få en snabb behandling i fråga ora såväl byggnadskreditiv som avlyften tUl slutliga lån. Att döma av utvecklmgen under senare tid förefaller det sora ora kapitalraarkna­den inte har en tUlräcklig kapadtet för att svara raot bostadsfinansie­ringens behov. Det är därför angeläget att, på det sätt sora utrednings­förslaget innebär, kravet understryks på att även bankinstituten raedver­kar i den långa bostadsfinansieringen, Bostadssektom berörs fraraför allt av förslaget i fråga ora likviditetsregler, indirekt i fråga ora värde­ringen av obligationer särat i speciellt hög grad i fråga ora aUraän place­ringsplikt och särskUd placeringsplikt. Bostadsfinansieringsutredningen instämmer i allt väsentiigt i de bedömningar i fråga ora bostadssektorn sora finns i betänkandet särat tiUstyrker förslagen i dessa delar.

Delegationen för bostadsfinansiering anser att systeraet raed över­enskoraraelser ora bostadsbyggnadskreditgivningen i stort sett har funge­rat tiUfredsstäUande och att bostadsbyggandets försörjning med bygg­nadskrediter även fraradeles i första hand bör säkerställas genora sådana överenskoraraelser. Bankernas skyldighet att raedverka vid denna kredit-givnrag, när överenskoraraelser inte kan uppnås, behöver emeUertid fast­stäUas. Delegationen tUlstyrker därför att denna skylcUghet koramer till uttryck i den kreditpolitiska lagstiftningen. De senaste årens utveckling av bostadsbyggandets långfristiga finansiering har visat att tUlräcklig raedverkan från bankinstitutens sida i detta avseende inte kunnat nås utan överenskoraraelser. Delegationen anser att det påbörjade systeraet med överenskommelser bör utvecklas och att sådana i första hand bör koraraa i fråga sora raedel för att lösa problemen med att förse bostads­byggandet med erforderliga långfristiga krediter. Erfarenhetema från överläggningarna med affärsbankema under åren 1972 och 1973 ora de­ras bidrag tiU den långa bostadsfinansieringen tyder eraellertid på att svårighetema att uppnå sådana överenskoraraelser av olika skäl kan bli större än när det gäUt att nå överenskoraraelser ora den kortfristiga kre­ditgivnmgen tiU bostadsbyggandet. En skärpnmg av likviditetskvotskra­ven kan ibland frarastå sora ett olärapligt raedel för att få tUl stånd de av samhäUet önskade placeruigama i bostadsobligationer. Saratiiga bank­instituts skyldighet att bidra tUl den långfristiga bostadsfinansieringen bör därför slås fast. Delegationen tiUstyrker sålunda utredningens för­slag ora allraän placeringsplikt beträffande den långfristiga bostadsfi­nansieringen för samtliga bank- och försäkringsinstitut.

Prop. 1974:168

102

Riksbanksfullmäktige (raajoriteten) frarahåUer bl. a. att orasorgen om bostadsbyggandets finansiering sedan länge intagit en raycket stor plats inom kreditpolitUcen. Det gäller att uppnå dels att bostadsfinansiering­ens anspråk på långfristig kredit tryggas, dels att den löpande finansie­ringen av bostadsbyggandet löper stömingsfritt och på ett sådant sätt att varje enskUt projekt i bostadsbyggnadsprogrammen får sina byggnads­krediter vid läraplig tidpunkt. Bostadsfinansieringen liksom statsupplå­ningen är en prioriterad sektor på kreditmarknaden. Detta har bl. a. komrait tUl uttryck i de nu gäUande placeringskvotsbestäraraelsema.Till-lämpnuigsområdet för dessa orafattar eraellertid enbart vad sora tidigare betraktades sora kapitalraarknadsinstitut, näraUgen allmänna pensions­fonden, försäkringsbolagen, postbanken och sparbankerna. Utbudet av långfristigt kapital från dessa institut har emeUertid inte varit tilh°äckligt för att tillgodose de anspråk sora har uppkomrait. Det har framstått som nödvändigt att låta även affärsbankerna bidra tUl framför aUt bostads­byggandets finansiering, FuUmäktige erinrar bl, a. om den överenskora­raelse sora träffades soraraaren 1973 angående bankinstitutens förvärv av bostadsobligationer.

Bostadsbyggandets nivå synes koraraa att rainska något under kora-mande år vilket torde raedföra en något lugnare utveckling av dess upp­låningsbehov, EnUgt riksbanksfuUraäktiges raenmg är det dock inte rea­listiskt att räkna raed att den raycket besvärande bristen på långfristigt kapital skulle koraraa att försvinna. Även ora bostadsbyggandet volym­mässigt sett koraraer att minska torde kostnadsstegringar, en förskjut­ning från flerfamUjshus tiU sraåhus särat en utvidgning av prioriterings­området från enbart nybyggda lägenheter tiU även s, k, bostadskomple­ment och ombyggnad att medföra mycket stora upplåningsbehov även i fraratiden, HärtUl koramer att det statiiga upplåningsbehovet har fått ti­digare oanade dimensioner. Samtidigt med denna fortsatt ökade efter­frågan på långfristigt kapital från de prioriterade sektorerna koraraer aUraänna pensionsfondens placeringsbehov att växa i en lägre takt än vad sora hittUls varit faUet, Fullraäktige anser därför att det även fram­deles koramer att vara nödvändigt att affärsbankerna deltar i denna långfristiga finansiering,

Saratidigt som försäkringsbolagens och aUmänna pensionsfondens samlade placeringstUlväxt snarast komraer att avta, finns det enligt riks-banksfullraäktige en tendens tUl en mycket snabb fortsatt expansion av bankernas omslutning. Detta sammanhänger framför allt med aUmänhe­tens utpräglade preferens för att håUa sina finansieUa tUlgångar i bank­tiUgodohavanden. Det skulle kunna hävdas att en högre räntenivå på obUgationer och en påtagUg differens mellan obligationsräntan och räntan på bankinlåning skuUe kirana medföra en ändrad preferens-straktur hos aUmänheten och också göra obligationer mer attraktiva som placeringsobjekt för bankema.

Prop. 1974:168

103

En räntehöjnings effektivitet för att uppnå en överflyttning av raedel tUl kapitalraarknaden är eraeUertid ytterst osäker. En politik sora helt förUtade sig på ränteanpassning för att tUlgodose de prioriterade lång­fristiga kreditbehoven riskerar att överanstränga ränteuistruraentet och också att korama i konflikt raed andra raål för den ekonoraiska politi­ken. Även fraradeles koraraer det därför att finnas ett behov av att låta bankerna delta i den långfristiga finansieringen, Fullraäktige understry­ker därför starkt vikten av att den av utredningen föreslagna utvidg­ningen av den allraänna placeringsplikten koraraer tUl stånd.

HSB anför att bostadsförsörjningens finansiering är en fråga av ut­präglad politisk betydelse med stora sodala effekter som följd. Finansie­ringsproblemen har också allt raer korarait att orafatta även bostads-korapleraenten, dvs, anordningar, anläggningar och byggnader sora för olika ändaraål gemensamt betjänar de boende i en eller flera fastigheter, HSB finner det angeläget att genora ändring i lagtexten eller på annat sätt säkerstäUs att å ena sidan riksdagens och regeringens och å andra sidan riksbankens stäUningstaganden beträffande prioritering för bo-stadsfinansieringsändaraål sker i sarastäraraighet,

Riksbyggen anser att det är ytterst väsentligt att prioriteringen blir be­stående. Det väsentliga från bostadsbyggnadssynpunkt är att kapitaltill­gången för kreditiv och långfristiga lån är garanterad i varje situation, vilket ger trygghet i planeringen och lägsta raöjliga kapitalkostnad för den färdiga produkten. De av utredningen föreslagna åtgärderna torde i allt väsentligt raedföra bättre förhållanden i detta avseende för bostadsbyggandets del. De ger dock inte alla de fördelar sora en totalfi­nansiering skulle ge. De föreslagna åtgärderna kan därför inte åberopas sora skäl för att inte genoraföra en totalfinansiering av bostadsbyggan­det, I awaktan på en sådan tillstyrker Riksbyggen det fraralagda försla­get beträffande bostadsfinansieringens ordnande,

SABO frarahåller att försörjningen raed krediter under byggnadstiden har fungerat avsevärt bättre än vad sora varit fallet raed de s. k. långa lånen. Även i fråga om byggnadskrediter har eraellertid störande svårig­heter förekorarait. Dessa har ibland varit raycket svårbemästrade för de byggande företagen. När det gäller de s, k, långa lånen har förhållan­dena tidvis varit ur bostadsbyggarnas synpunkt helt oacceptabla. Så var t. ex. fallet under år 1969, Därefter inträdde en förbättring som emeller­tid under år 1972 förbyttes i en försämring med resultat att situationen under första halvåret 1973 var besvärligare än någon gång tidigare. SABO, som följt utvecklingen genom nära kontakt raed sina raedleras-företag, har inte kunnat undgå att raärka viss ovilja från kreditinstitu­tens sida när det gäller raedverkan raed att förse bostadsbyggandet raed långfristiga lån. SABO instäraraer i utredningens uppfattning att bostads­byggandets kreditbehov är en direkt följd av rayndighetemas beslut be­träffande bostadsbyggandets omfattning och dess lokala och tidsmässiga

Prop. 1974:168

104

fördelning. För att inte besluten skall kullkastas eller motverkas på gmnd av kreditsvårigheter krävs att bostadsbyggandets försörjning raed byggnadskrediter är tryggad särat att dessa krediter finns tUlgängliga vid de tidpunkter som produktionsplanerna fömtsätter. Vidare krävs att raedel för s, k, långa lån finns tillgängliga så att avlyft kan ske i den ora­fattning och vid de tidpunkter sora ur produktionssynpunkt är naturligt, SABO kan instäraraa i utredningens gmndsyn att bostadsbyggandets kreditbehov bÖr kunna tillgodoses utan att fuUraaktslagen behöver till-lärapas, dvs, att överenskommelser skall kunna ske mellan statsraaktema och bankinstituten. Erfarenheterna från år 1973 sora å ena sidan in­nebar att det var lätt att låna pengar i affärsbankerna, även pengar till finansiering av sraåhus som byggdes utan statliga lån, medan det å and­ra sidan var så gott som omöjligt att få affärsbankernas medverkan i den långfristiga finansieringen av det slatsbelänade flerfamiljshusbyg­gandet visar emeUertid att den föreslagna samordningen och över­synen av den kreditpolitiska lagstiftningen är nödvändig,

SPINTAB ansluter sig tUl uttedningens uppfattning att resursskapan-det för den långa kreditgivningen i vårt folkhushåll f, n, utgör en uppgift inte blott för de traditionella kapitalmarknadsinstituten (försäkringsin-rättnuigar, hypoteksinstitut, kreditbolag) utan också för bankinstituten. Den tekniska formen för överföring av kapital från dels försäkringsin-rättnmgar, dels banker till de slutUga låntagarna kan i större utsträck­ning än vad traditionellt varit faUet ta sig uttryck i obligationsköp i de särskilda kapitalfördelningsinstituten av typen hypoteksinrättningar och kreditaktiebolag, Transformeringen tUl långfristiga bostadslån via obli­gationsköp utgör en påfrestning på bankernas räntabilitet, särskilt i tider då inlåningskostnaderna ökar. Vid diskontohöjningar har traditionellt den alldeles övervägande delen av inlåningsräntorna höjts, raedan rän­toma på de obligationer bankema haft i sina portföljer har varit fasta, vUket raedfört marguialininskningar. Sparbankema är särskUt känsliga för sådana marginalminskningar eftersom de fortfarande innehar en stor volym bostadsbottenlån med relativt låg ränta.

Bostadskreditema utgör enligt SPINTAB f, n, en så betydande del av den totala kreditgivningen i folkhushållet att det är oraöjligt att före­ställa sig en smidigt fungerande kreditmarknad så länge inte marknaden för långa bostadskrediter fungerar mera friktionsfritt än under de se­naste decenniema. Bakgranden till att bostadskrediterna spelar så myc­ket större roll på den totala kreditraarknaden än vad bostadsinvestering­arna gör på den totala investeringsraarknaden är givetvis dels den låga insatsen av eget kapital på bostadsförvaltningens oraråde, dels de långa araorteringstider för bostadslån sora fraratvingats raed hänsyn till bo­stadskostnadernas genoragripande betydelse i de enskilda hushållens ekonomi, dels slutiigen den oriraliga eftersläpningen vid omläggningen av produktionskrediter till slutliga lån på vissa delar av bostadskreditmark-

Prop. 1974:168

105

nåden. SPINTAB påpekar att det dock inte kan betraktas sora självfallet att det i fraratiden vid aUa tillfäUen blir just bostadskreditema sora be­höver ett sarahäUeligt stöd för att på kreditmarknaden kunna hävda sig i den raarknadsmässiga konkurrensen raed andra kreditsökande.

Förslaget om en allmän placeringsplikt avstyrks helt av bankför­eningen och Svenska försäkringsbolags riksförbund. Kritiska synpunkter på förslaget framförs också av jordbrukskasseförbundet, som i första hand hemställer att frågan uppskjuts i awaktan på kapitalmarknads­utredningens betänkande.

Bankföreningen anser att den brist på långfristigt kapital sora ligger tUl gmnd för förslaget är orsakad av eraissionskontrollen. Det behov att kunna tillärapa regler ora placeringsplikt sora utredningen anser före­ligga är sålunda en följd av denna konttoll. Utredningens uttalande att placeringsplikt skall tillärapas endast i speciella situationer, då svårighe­ter att tiUgodose bostadsbyggandets långfristiga finansiering inte kan lö­sas på annat sätt, frärast genora överenskoraraelser, synes ge ett aUtför stort utryrarae för användning av instmraentet. Ora bankföreningens förslag ora slopande av eraissionskonttoU beaktas, skulle sådana situatio­ner aldrig uppkoraraa annat än i krislägen. De redovisade biverkning-ama av placeringsplikt utgör därför även arguraent för ett slopande av emissionskontrollen.

Enligt bankföreningen är sådana förvärv av bostadsobUgationer eller långfristiga statsobligationer, som bankema kan tvingas till genora pla­ceringsplikt, i princip oförenliga raed deras kapitalstmktur som utgör basen för bankverksamheten. Bankemas kapital består tUl helt övervä­gande del av inlåningsraedd av formellt kortfristig natur till rörlig ränta. Dessa medel kan inte annat än tiU en raindre del placeras i lång­fristiga värdepapper raed bunden ränta utan att bankemas normala kundkrets på såväl inlånings- sora utiånmgssidan blir lidande. Utveck­lingen under senare år har inneburit att bankema genora kreditpolitiken tvingats placera en allt större del av sitt kapital i långfristiga stats- och bostadsobligationer. Saratidigt raåste de raindre och raedelstora företa­gens ökade kort- och raedelfristiga kreditbehov tiUgodoses genora sär­skUt tillskapade kreditaktiebolag raed specialiserad kredilgivning. Dessa kreditinstitut har finansierat sin verksarahet i AP-fonden och andra ka­pitalmarknadsinstitut. Bankföreningen anser att det vore en rationellare arbetsfördelning på kreditraarknaden, ora i första hand bankernas kre­ditkapacitet utnyttjades för den kort- och medellånga kreditgivnmgen i stället för att tUl stor del behöva bindas i obUgationsplaceringar, Inte rainst bankemas utbyggda kontorsnät och övriga kreditorganisation ta­lar för detta. Med en sådan ordnmg slculle det långfristiga sparandet i AP-fonden och försäkringsbolagen i ökad grad friställas för statens och bostadssektorns långfristiga lånebehov. Omfattande obligationsinnehav kan medföra aUvarliga problem för bankerna, vilket enligt bankför-

Prop. 1974:168

106

eningens uppfattning utgör ett starkt motiv för att bankerna inte bör åläggas placermgar sora är oförenUga raed deras verksarahetsinriktning och stmktur. Bankföreningen anser det ekonomiskt osunt att söka lösa probleraen genora att införa raöjUgheter att bokföra obligationerna tUl ett högre värde än verkliga värdet och avvisar därför förslaget om änd­ring i banklagstiftningen.

Bankföreningen ställer sig av anförda skäl negativ tiU en allmän pla­ceringsplikt. Ora rayndighetema anser att i visst, exceptionellt läge en allraän placeringsplikt är oundgängligen nödvändig, raåste den enligt bankföreningens mening ges en annan och mer begränsad utformning jämfört med utredningens förslag.

Svenska försäkringsbolags riksförbund anför bl, a, att när det gäller placeringsplikt och räntereglering raåste utredningen uppenbariigen ha accepterat att Sverige koramer att ha permanenta bostadsfinansierings­problem. Förbundet kan emeUertid ej instämma häri. Mot dessa pro­blem bör andra åtgärder tUlgripas och de näranda kreditpolitiska raed­len bör därför betraktas sora exttaordinära, I själva verket torde inte heller utredningen anse att placeringsplikt och räntereglering är natur­liga raedel att tillgripa. I förslagets 3 § anges att förordnande ora dy­lika åtgärder får utfärdas endast ora synnerUga skäl föreligger. Det understryks i betänkandet att innebörden härav inte är avsedd att avvika från nu gäUande lagstiftningskriterier. Förbundet konstaterar dock att det i 12 § sägs att riksbanken får lärana föreskrift ora placeringsplikt "för att underlätta bostadsförsörjningens finansiering eUer den långfris­tiga statsupplåningen", vilket avsevärt uppluckrar innebörden av syn­nerliga skäl enligt 3 §. Det bör klargöras att en saramanställning av 3 och 12 §§ inte får tolkas så att lagen kan sättas i kraft även i situationer, som i själva verket inte är uttalat krisbetonade.

Enligt förbundet är det otvivelaktigt så att bostadsbyggandet i sig skall fylla en väsentlig social funktion. Försäkring och därraed sararaan­hängande betydande sparande har eraellertid också en viktig social funktion att fylla. Försäkring har att skydda såväl enskUdas som före­tags ekonomi och därigenora utgöra en grund för individernas sociala trygghet, I konsekvens härraed skall försäkringsrörelsen till alla delar inkl. kapitalförvaltningen handhas på ett för försäkrings-tagama ekonoraiskt tUlfredsställande sätt. Även ora försäkringsbolagen traditioneUt placerar betydande belopp i bostadsraarknaden är det där­för i hög grad orättvist och felaktigt att låta de raedborgare, sora valt att spara i försäkring, i en eller annan förra subventionera denna raark­nad genom otUlfredsstäUande lånevillkor. En dylik dold subvention medför dessutom en missvisande kostnadsfördelning, vilket alltid ökar riskema för ett felaktigt bedrivande av den verksamhet sora inte behö­ver visa sina rätta kostnader. I den raån subventioner bedöras ändamåls­enliga bör sådana lämnas öppet över statsbudgeten. Vad nu sagts om

Prop. 1974:168

107

den berörda delen av lagstiftningen visar att utredningens huvudsyfte ej varit av kreditpolitisk natur utan att syftet varit att gynna bostads­raarknaden. Förbundet understryker starkt att den föreslagna lagstift­ningen är oförenlig raed försäkringslagstiftningen och avstyrker därför utredningens förslag.

Jordbrukskasseförbundet konstaterar att lagförslaget i fråga om all­män placeringsplikt innebär flera nyheter i förhållande till gällande rätt, dels i fråga ora vUka institut sora skall orafattas av lagen, dels i fråga ora vilka ändamål sora skall prioriteras. Av bankinstituten har tidigare endast postbanken och sparbankema omfattats av placeringsplikt. Enligt förslaget skall lagen omfatta saratiiga bankinstitut, således även affärs­bankema och centralkassoma. Förordnande om placeringsplikt får en­ligt förslaget endast ges för att underlätta bostadsförsörjningens finan­siering eller den långfristiga statsupplåningen. Enligt gällande lag, som har en annan konstruktion, hänförs jordbmket tUl de s, k, prioriterade sektorerna, eftersora hypoteksbankens obUgationer räknas tUl priorite­rade obligationer. Den sararaanlagda effekten av de föreslagna nyhe-tema är enligt jordbrukskasseförbundel att jordbmkskasserörelsen kan komma att omfattas av förordnande om placeringsplUct för sektorer utanför den, vUken rörelsen har till huvuduppgift att främja jordbm­ket medan andra bankinstitut inte sora f. n, kan genora förordnande om placeringsplikt främja jordbrukets finansiering. Förbundet kan gi­vetvis inte acceptera en sådan ordning som allvarligt försämrar jord­bmkets kreditförsörjningsmöjligheter. Frågan om bankernas engage­mang på sektorer som de av ttadition har mindre anknytning till bör inte avgöras genom en lagstiftning av denna karaktär. Ingående över­väganden krävs. Förbundet heraställer därför att frågan ora vilka bank­institut som skaU orafattas av placeringsplikten uppskjuts i awaktan på kapitalraarknadsuttedningens slutbetänkande,

I fråga om den allraänna placeringspliktens utformning har åtskUliga remissinstanser tagit upp olika delfrågor, bl. a, frågan ora den allraänna placeringsplikten bör kunna bestämmas inte bara sora en raarginell kvot utan också sora en total kvot. Ett spörsraål sora särskilt behandlats gäl­ler vad sora skaU räknas sora prioriterade placeringar. Några remissin­stanser framför också krav på att det i lagen klart skall anges vUka placeringsslag som får prioriteras. Ett annat krav sora fraraförs i en del reraissyltranden är kravet på att den hittUlsvarande spärregeln 80 % för de prioriterade placeringarna bör bibehållas i lagen.

Riksbanksfullmäktige (raajoriteten) anser att det i fråga ora allraänna pensionsfonden och försäkringsbolagen uppenbarligen är ändaraålsen­ligt att som i den nuvarande placeringskvotslagen låta kravet beträf­fande den aUmänna placeringsplikten få forraen av att en viss del av till­gångsökningen skall placeras i prioriterade tillgångar. På grund av de

Prop. 1974:168

108

stora växlingama i inlåningsutvecklingen hos bankerna, fraraför allt affärsbankerna, kan det eraeUertid bli oraöjUgt att gentemot dem använ­da denna konstmktion av placeringsplikten. Utredningens förslag att det för bankerna alternativt skall kunna föreskrivas att ökningen av de prio­riterade placeringarna under en tidsperiod skall utgöra en viss andel av de totala tUlgångama synes därför vara en godtagbar lösning, Svårighe­tema att bestäraraa en riralig raaxiraal höjd för placeringskvoten med hänsyn tUl denna altemativa konstruktion har föranlett utredningen att avstå från att ange ett maxiraura i lagtexten medan nu gäUande place­ringskvotslag anger 80 %, Fullmäktige finner det skäligt att denna gräns bibehålls för aUmänna pensionsfonden och försäkringsbolagen. Däremot synes det vanskligt att fixera något maximum för bankinstituten. Det bör dock vara klart att den andel av deras placeringsökning som går tUl förvärv av bostadsobligationer skall över en längre period vara betydligt lägre än motsvarande kvot hos försäkringsinstituten.

Delegationen för bostadsfinansiering understryker särskUt betydelsen av att den allmänna placeringsplikten beträffande bidragen tUl bostads­byggandets långfristiga finansiering kan utformas både som totalkvoter och marginella kvoter samt att möjlighet tUlskapas att endast bostads-obligationer således inte t, ex, inteckningslån får räknas in bland de prioriterade placeringarna.

Bankföreningen hävdar att förslaget att allmän placeringsplikt skall kunna fastställas i relation till de totala tUlgångama vid en viss tidpunkt måste avvisas av två skäl. Det ena är att en total placeringsplikt skulle kunna framtvinga för bankerna och deras kunder oacceptabla föränd­ringar i den normala verksamheten. Det andra skälet är att ej avsedda strakturförändringar raellan kreditinstituten skulle kunna följa av en total placeringsplikt. Föreningen anser det angeläget att en eventuell lagtext om aUraän placeringsplikt utforraas så att plikten görs raarginell och relateras till ökningen av inlåningen. Därvid raåste självfaUet un­dantas sådana inlåningsökningar för vUka andra placeringsbestämraelser gäller, exerapelvis inlåningen på valutakonto, I lagtexten bör anges den högsta procentsats sora kan tillärapas. Säsongvariationer i inlåningen kan utjämnas vid fastsiällelse av allmän placeringsplikt genora att ba­sera den på mlåningsförändringar över tolvraånadersperioder.

Försäkringsinspektionen föratsätter att ingen ändring i sak avsetts vad beträffar konstraktionen av placerragsplikten och att vid definitionen av placeringspliktens nämnare inte skall inräknas exerapelvis lån, utiära-nade av livförsäkringsbolag raot säkerhet i bolagets försäkringsbrev inora återköpsvärdet, ej heller återförsäkrares ansvarighet för premiere­serv och ersättningsreserv samt ej heller kontofordringar på försäkrings­bolag, orabud och försäkringstagare, I betänkandet fraraförs kritiska synpunkter på inräknandet av inteckningslån i den prioriterade sektorn. Inspektionen erinrar ora att Svenska försäkringsbolags riksförbund nyli-

Prop. 1974:168

109

gen tUl riksbanken föreslagit att för försäkringsbolagen skulle såsora prioriterade placeringar Icunna anses statsobligationer, sladshypotekskas­sans obligationer, kredUaktiebolagens bostadsobligationer, intecknings­lån i nya bostadsfastigheter inora gränsen raotsvarande enhetslån och egna nya bostadsfastigheter inora nyssnäranda gräns. Inspektionen finner att bolagens förslag i detta hänseende kan vara en lämplig korapromiss raeUan å ena sidan behovet av kreditpolitisk reglering och å andra sidan önskeraålen ora bästa raöjliga förräntning av försäkringstagarnas raedel.

Försäkringsinspektionen säger sig kunna instäraraa i utredningens ut­talande att det är uppenbart olärapligt att räkna kassa och banktiUgodo­havanden tiU de prioriterade placeringarna vid en tiUärapning av place­ringsplikt för att tillgodose statens och bostadsbyggandets behov av långfristig finansiering. Om kassa och banktUlgodohavanden inte räk­nas in bland de prioriterade placeringama, bör dessa tillgångar inte hel­ler räknas med bland tUlgångarna i placeringsplUctens näranare. I de föreslagna lagbestäraraelsema avseende placeringsplikt har spärren 80 % för de prioriterade placeringama borttagits. Inspektionen förutsätter att någon saklig ändring när det gäller försäkringsbolagen ej avsetts och finner det önskvärt att hittiUsvarande spärregel bibehålles i lagtexten för försäkringsbolagen.

Liknande synpunkter anförs av bl. a. Svenska försäkringsbolags riks­förbund, sora finner det oacceptabelt att taket för prioritering tas bort. De institut mot vilka lagstiftningen riktas bör ha riralig raöjlighet att i förväg göra en bedöraning av den största kraft raed vUken lagen kan tänkas ingripa i verksamheten. Det torde knappast vara riraligt att denna största kraft skaU vara lUctydig raed 100 %. Förbundet raotsätter sig bestärat att regeln ora prioriteringstak bortfaller ur lagstiftningen. Vad gäller det föreslagna överläranandet tUl riksbanken att helt be­stämma inriktningen av prioriteringen har som skäl härför bl. a. angivits önskemålet om enkelhet och smidighet samt vissa avgränsningsproblem när det gällt försäkringsbolagens prioriterade placeringar. Utredningen har vidare pekat på den möjligheten att vid bestämmandet av vilka pla­ceringar som skaU räknas som prioriterade t. ex. enbart dit föra bostads­obUgationer. Avgränsningen skall enUgt uttedningen göras i samråd mel­lan riksbanken och de för bostadspolitiken ansvariga rayndigheterna. De avgränsningsproblem, som hittUls förekommit i fråga ora försäkringsbo­lagens placeringar, får enligt förbundet anses ha varit av ringa orafatt­ning. Ett av försäkringsbolagen tUl rUcsbanken nyligen frarafört förslag om viss renodling av prioriteringen skuUe i ännu högre grad göra dessa problem betydelselösa. Detta förslag har utgått från önskemålet att tiU­godose den lägre liggande belåningen, viUcet önskemål lika väl kan tUl­godoses av direkta krediter sora genora placering i bostadsobligationer. Förslaget innebär att för försäkringsbolagen skuUe såsora prioriterade placeringar kunna anses statsobligationer, sladshypotekskassans obliga-

Prop. 1974:168

110

tioner, kreditaktiebolagens bostadsobligationer, inteckningslån i nya bo­stadsfastigheter inom gränsen motsvarande enhetslån och egna nya bo­stadsfastigheter inom nyssnämnda gräns. Kassa- och banktUlgodohavan­den kan i vissa lägen förrycka den statistiska bilden. Den enda raöjliga åtgärden beträffande dessa tUlgodohavanden är eraellertid att föra dera utanför såväl täljare sora näranare vid beräkning av placeringskvot. Förbundet understryker den svårighet som finns att inför slutet av en placeringsperiod bedöma hur stora kassa- och banktUlgodohavanden som kan finnas tUlgängliga vid periodens utgång. En oväntad tUl­strömning skulle ora dessa tUlgodohavanden bleve oprioriterade kunna medföra streiffavgift. Detta skulle bli så raycket raer betänkligt, ora straffavgiften i enlighet raed förslaget kraftigt höjdes.

Förbundet finner att avgränsningsfrågan inte utgör skäl för att riks­banken fritt skall få tiUärapa placeringsplikten och yrkar sålunda att för försäkringsbolagen anges vilka placeringsslag sora skall prioriteras.

Synpunkter av delvis sararaa slag fraraförs av sparbanksföreningen och Sparbankernas Bank. Sparbanksföreningen konstaterar tUl en början att utredningens förslag ora aUraän placeringsplikt innebär att saratiiga bankinstitut ges ett ansvar för den långfristiga bostadsfinansieringen. Föreningen delar utredningens uppfattning. Föreningen godtar också ut­redningens konstaterande att centralkassornas kredilgivning varit starkt inriktad på jordbrukets behov och att kraven på dessa därför bör sättas lägre än för andra institutsgrapper. Hånsyn måste tas tUl resp. uistituts faktiska placeringsstraktur vid tillärapningen av de föreslagna kreditpo­Utiska raedlen. Sparbanksföreningen förutsätter att sparbanker raed en placeringsstraktur jämförbar raed centralkassornas behandlas på likartat sätt. Föreningen pekar eraellertid också på den markerade förändring av föreningsbankernas imiktnrag som skett under senare år och finner det därför raotiverat att föreningsbankerna på sikt får ett ökat ansvar för bostadsbyggandets finansiering.

Sparbanksföreningen anser det riraligt att kräva att det som skaU prio­riteras krediter tUl nyproduktion av bostäder med statiig belåning får betraktas som prioriterad placering och kan inte godta utredningens uppfattning att det är angeläget att prioriterragama begränsas och att en begränsnuig av placeringsplikten tiU obligationer skulle vara den bästa lösningen.

Föreningen konstaterar vidare att för de sparbanker som fortfarande har stor volym slutiiga krediter till bostadssektom en begränsad priorite­ring självfallet betyder ett stort bortfall. De senaste åren har dessa slut­liga bostadskrediter uppgått tUl ca 50 % av nettoökningen av bostads­obligationer. Då dessa bostadskrediter fortfarande är en väsentlig del av den traditionella sparbanksverksamheten herastäUer föreningen att dess synpunkter avseende prioriterade placeringar beaktas vid den slutliga utformningen av lagtexten. Under alla omständigheter finner förenmgen

Prop. 1974:168

111

det rimligt att riksbanken vid fastställande av kvottal för sparbankerna tar hänsyn tUl orafattnragen av dessa egna direkta krediter.

Sparbanksföreningen pekar också på riskema för negativa bieffekter vid tUlärapning av totalkvoter. Med hänsyn till bankinstitulens varie­rande utgångslägen kan en totalkvot drabba raycket ojämnt. Totalkvo­ten kan t. ex. i vissa lägen för vissa institut korama att raotsvara en raar­ginell kvot överstigande 100 %, vUket för dessa institut torde innebära svåra skadeverkningar i form av uppsägningar av lån etc.

Förslaget om aUraän placeringsplikt avser att säkerställa bostadsbyg­gandets långfristiga finansiering raot bakgrand av bostadsbyggandets prioriterade ställning och de speciella räntevillkor sora därraed har ut­vecklats. De av uttedningen påpekade svårigheterna att tillgodose upplå­ningsbehovet är enligt sparbanksföreningen tUl stor del en följd av den räntepolitik sora förs i fråga ora bostadsobligationer särat ett resultat av ett i förhåUande tiU tUlgängUga reala resurser alltför arabitiöst bostads­byggnadsprogram, vars konsekvenser nu börjar visa sig. Det finns anled­ning att förmoda att bostadsbyggandet i framtiden inte får den centrala plats i samhällsekonomin, som det haft under 50- och 60-talen. För­eningen ifrågasätter därför riktigheten av att i ett förslag till permanent lagstiftning så hårt markera bostadsbyggandets prioriterade ställning. Föreningen framhåller vidare att en annan räntepolitik sannolikt skulle innebära att de påpekade bristfenoraenen bortföll och att den långfris­tiga kreditmarknaden kunde fungera mera friktionsfritt och utan detalj­reglering. Även ora föreningen i och för sig accepterar bostadsbyggan­dets prioriterade ställning, påpekar föreningen de negativa räntabUitets-mässiga konsekvenser som den aUt större bindningen till räntebundna placeringar i bostadsobligationer får. Föreningen skulle därför raed tillfredsställelse se en mera flexibel räntepolitik, i vilken man t. ex. prövade möjUgheten av en rörlig obligationsränta.

Sparbankernas Bank understryker i sitt yttrande vad sparbanksför­eningen anfört angående utredningens förslag om allmän placeringsplikt. Banken finner det därför angeläget påpeka att i en eventuell ny lagstift­ning det uttryckligen slås fast att direkta krediter tiU bostadsändaraål jämställs med bostadsobligationer i placeringspliktshänseende.

Hypoteksbanken framhåller i sitt yttrande att utredningens förslag in­nehåUer den från bankens synpunkt betydelsefuUa ändringen att hypo­teksbankens obligationer inte kan räknas som prioriterad placering en­ligt den föreslagna nya lagen, eftersom föreskrift ora placeringsplikt en­ligt 12 § i förslaget endast får länraas "för att underlätta bostadsförsörj­ningens finansiering eUer den långfristiga statsupplånragen". Någon raotivering för ändringen har utrednmgen inte redovisat. Kreditmark­nadsutredningen, sora fick i tUläggsuppdrag att järaväl beakta jordbru­kets försörjnmg med långfristiga krediter, utttalade i sitt betänkande (SOU 1960: 16) Banklikviditet och kreditprioritermg bl, a, att utred-

Prop. 1974:168

112

ningen förutsatte att jordbrukets speciella kreditbehov så långt det kan ske beaktas dels vid meddelande av tiUstånd för jordbmkets hypoteks-institution att emittera obligationer, dels vid fastställandet av even­tuella lUcviditets- och placeringskvoter för de grupper av kreditinstitut sora är av särskild betydelse för jordbmkets kreditförsörjning, I raotiven för införande av 1962 års placeringskvotslag (prop, 1962: 52) anförde chefen för finansdeparteraentet bl, a. att kassatUlgodohavanden och hypoteksbanksobligationer utgör det enda undantaget från principen att de prioriterade placeringarna skall avse krediter tUl staten eller nypro­ducerade bostäder. Detta avsteg ansågs av departementschefen så­vitt angick hypoteksbankens obligationer kunna accepteras på grund av den nära likheten mellan hypoteksbankens obligationer och av staten eller stadshypolekskassan emitterade obligationer.

Den nära likheten meUan de tre nämnda kategorierna obligationer torde enligt hypoteksbanken inte ha blivit mindre, sedan 1962 års placeringskvotslag antogs av riksdagen. Något motiv för ändring sy­nes därmed inte finnas. Ifrågavarande tre slag av obligationer brukar betecknas sora "guldkantade", vUket innebär att säkerheten för obli­gationema är den bästa sora kan erbjudas. Särställningen för dessa obUgationer har kommit tUl uttryck bl, a, i reglerna i 15 kap, 8 § föräldrabalken. Av betänkandet synes eraellertid framgå att ut­redningen inte fäst något avseende vid säkerhetsaspektema utan ute­slutande anlagt bostadspolitiska synpunkter när det gällt prioriteringen av icke statUga obUgationer. Utredningen har inte beaktat att även jordbmkets kreditbehov tUl väsentlig del är bestärat genora beslut av statsraakterna. Riksdagen fastställer årUgen ramar för statlig kredit­garanti för lån tUl jordbmkets yttre och inre rationalisering, förvärv och drift av jordbmk, raaskinhåUning inora jordbraket m. ra. Den sara­manlagda raraen för dessa kreditändamål uppgår under innevarande budgetår tUl 303 mUj. kr,, och de enskUda kredUinstitutén förutsätts inte bara bevUja lån raot statiig kreditgaranti inom dessa ramar utan dessutora svara för underliggande bottenlån, sora inte omfattas av ga­rantin.

Hypoteksbanken anför vidare att lantbmkskrediterna hittUls genom hypoteksbanken delvis kunnat tUlgodoses inom raihen för de särskUda överenskommelser som träffats mellan riksbanken och vissa institut an­gående prioriteringens omfattnrag, liksora varit fallet i fråga ora bo­stadsfinansieringen. Kreditbehovet för jordbmksändamål ter sig visserli­gen volyraraässigt täraligen obetydligt i förhåUande tiU kreditbehovet för bostadsändaraål. Det torde dock ur jordbrukspolitisk synpunkt vara vik­tigt och nödvändigt att verksamheten kan fortgå utan aUtför stora svå­righeter när det gäller utlåningskapaciteten. Ora utredningens förslag le­der tiU ökat ianspråktagande av vissa instituts resurser för bostadsfinan­sieringen, kan det befaras att ökade svårigheter kan uppstå för dessa in-

Prop. 1974:168

113

stitut att bidra till förverkligandet av statsmakternas intentioner när det gäller kreditgivningen för jordbmksändamål. Det kan också framhåUas att ökade krav på jordbrakskasseorganisationen såväl i fråga ora raed­verkan vid bostadsfinansieringen sora i fråga ora kassareservbestäinrael-serna kan befaras medföra ökade svårigheter för jordbrakets finansie­ring. Även raed hänsyn härtUl är det av vikt att hypoteksbankens raöj­ligheter att emittera obligationer vidgas och prioriteringen bibehålls.

Delvis samraa synpunkter redovisas av jordbrukskasseförbundet, sora beträffande förslaget att undanta hypoteksbankens obligationer från de s, k, prioriterade placeringarna ansluter sig till vad hypoteksbanken an­fört,

Folksam har inget att erinra raot att placeringspliktens konstmktion baseras på raarginella kvoter. Däreraot uttrycker Folksara en stark oro över att taket 80 % av nettokapitalökningen slopas. Med tiUärapning av korabinationen räntereglering, eraissionskonttoU och placerragsplikt blir det i fraratiden i princip raöjligt att till 100 % koramendera fram allt disponibelt kapital hos berörda kreditinstitut tUl vilken godtycklig ränta som helst. Faran är uppenbar för att de möjligheter som erfordras för att tillfredsställa de ambitioner som försäkringslagen anger rörande ka­pitalförvaltning helt elimineras. Utredningen har avstått från ätt mera i detalj ange vilka kreditslag (kreditobjekt) sora skall accepteras. Avsaknaden av en specificering av godkända kreditslag innebär att raan raed lagens hjälp kan bestäraraa sig för att acceptera endast vissa slag av kreditobjekt. Vid flera tUlfäUen har riksbanken tagit upp frågan ora att endast bostadsobligationer järate statsobligationer skulle ingå i de prioriterade placeringama. Direkta lån via inteckningslån till bostads­produktionen skulle genora ett sådant arrangeraang inte accepteras. Folksara har intagit en klart negativ hållning till en sådan förändring. Folksara är traditionellt relativt stor placerare i inteckningslån. Det be­ror frärast på företagets närstående tUl HSB, Riksbyggen särat korarauna­la bostadsföretag. Av det till prioriterade oraråden utlånade kapitalet har inteckningslånen under de senare åren uppgått till 40 % i Folksara sak och tiU 39 % i Folksara liv. Med en begränsning i prioriteringen tUl en­dast bostadsobligationer skulle Folksaras utlåning tUI bostadsproduce-rande företag via inteckningslån inte få inräknas bland prioriterade pla­ceringar. Folksara kan därför inte finna placeringspliktens konstruktion acceptabel. En växlande orafattning av prioriterade placeringar, sora ger möjligheter tUl att enbart räkna bostadsobligationer som prioriterade placeringar, anser Folksam vara en helt otUlfredsställande anordning. Det kan inte heller vara av något intresse för de bostadspolitiskt ansva­riga att ett sådant arrangeraang kommer tUl stånd, såvida raan inte raed detta avser att subventionera bostadsproduktionen på försäkringsspa-ramas bekostnad, Foksam anser att man i lagen klart skaU ange att såväl obUgationer

8   Riksdagen 1974. 1 saml Nr 168

Prop. 1974:168

114

som inteckningslån skall accepteras som prioriterade kreditslag vid en utlåning av långfristigt kapital tiU bostadsproduktionen. Beträffande in­teckningslån i nya bostadsfastigheter kan gränsen raotsvara gränsen för enhetslån. Även investeringar i egna nya bostadsfastigheter bör intill en­hetslånens gräns accepteras sora prioriterade placeringar. Vidare före­slår Folksam att taket för prioritering bibehåUs tUl nu gällande 80 % av nettokapitalökningen. Det borde också klart utsägas att lån via dessa kreditobjekt tUl de ifrågavarande två prioriteringsområdena ej får ske tiU räntesatser som har karaktären av subventionering. I nu gällande pla­ceringskvotslag accepteras kassa och banktiUgodohavande som priorite­rade placeringar. Det nya lagförslaget innebär att man vid beräkningen av placeringskvoten kan iradanta kassa och banktUlgodohavanden, dvs. dessa poster blir därigenora inte längre prioriterade. Utredningen har lå­tit förstå att så kan koraraa att ske. Försäkringsbolagen bedriver priraärt en verksamhet som försäkringsgivare och behovet av likvida medel växlar för denna verksamhet från tid tUl annan. Ett kvottal för prioriterade placeringar fixerat i en överenskommelse med riksbanken bör enligt Folksam principieUt anpassas till ett sådant växlande behov av likvida raedel. Så länge kassa och banktUlgodohavanden ingår i placeringskvo­ten innebär inte försäkringsbolagens likviditetsbehov några problera, Folksam förordar i första hand att kassa och banktUlgodohavanden får som nu räknas in i de prioriterade placeringarna, Ora kassa och banktiUgodohavanden skall imdantas från de tre prioriterade kredit­objekten, bör det enligt Folksam i lagtexten klart framgå att raan vid be­räkningen av kvottalen skall rainska såväl näranare som täljare raed ett belopp motsvarande suraman av ifrågavaremde poster,

HSB framför också krav på att inte bara obligationer utan också in­teckningslån skall inräknas bland de prioriterade placeringama. Enligt HSB:s erfarenhet är sådan direktutlåning vid den slutliga fuiansieringen av bostadsbyggandet betydelsefuU och administrativt enkel. Den ger vä­sentUga tidsvinster och fungerar i övrigt bra. Att utesluta nämnda utlå­ning från de prioriterade placeringarna skulle därför snarare vara till nackdel än fördel för bostadsförsörjningen. HSB ser det därför angelä­get att statsmakterna uttalar att bland de prioriterade placeringama skaU imäknas ej bara obligationer utan också inteckningslån.

HSB delar de av utredningen anförda motiven för placeringsplikt för bank- och försäkringsinstituten raed syftet att underlätta bostadsförsörj­ningens finansiering. Mot bakgrand av erfarenheterna från 1960-falet och även om de sedan år 1967 årUgen träffade överenskomraelsema med bankerna fungerat tUlfredsställande beträffande byggnadskreditiv tiU bostadsbyggandet, anser HSB förslaget att i lag säkerställa kreditgiv­ningen genom placeringsplikt för de angivna kreditinstituten motiverat. I fråga ora krediter tUl slutbelånrag har eraellertid förhållandet inte varit tillfredsstäUande. HSB vUl därför betona vikten av att åtgärderna skall

Prop. 1974:168

115

gälla såväl byggnadskreditiv sora slutlig belåning upp tUl av lånemyndig­het godtagen produktionskostnad. Enligt HSB:s mening är bostadsför-sörjmngens fmansiering en fråga av utpräglad politisk betydelse raed stora sociala effekter sora följd, Finansierragsprobleraen har också allt raer koramit att orafatta även bostadskorapleraenten dvs, an­ordnmgar, anläggningar och byggnader sora för olUca ändaraål geraen­sarat betjänar de boende i en eller flera fastigheter, HSB fmner det an­geläget att genom ändring i lagtexten eller på annat sätt säkerställs att å ena sidan rUcsdagens och regeringens och å andra sidan rUcsbankens StäUningstaganden bettäffande prioriterråg för bostadsfinansierragsända-mål sker i samstämmighet.

5.6 Särskild placeringsplikt

Uttedningens förslag ora en särskUd placerragsplikt, dvs, skyldighet för bankrastitut att lämna kredit under byggnadstiden för särskUt an­givna byggnadsföretag, tUlstyrks av imgefär hälften av remissmstan­serna. Ett tiotal remissinstanser avstyrker förslaget helt, bl. a. med mo­tiveringen atf det strider raot nuvarande banklagstiftning. Några instan­ser yrkar i första hand att frågan om placeringsplikt uppskjuts i awak­tan på kapitalmarknadsutredningens betänkande.

Förslaget om särskUd placeringsplikt tiUstyrks av bl. a. statskontoret, konjunkturinstitutet, bostadsstyrelsen, bostadsfinansieringsulredningen, delegationen för bostadsfinansiering, riksbanksfullmäktige (majoriteten), riksgäldsfullmäktige (raajoriteten), LO, TCO, HSB, Riksbyggen och SABO.

Delegationen för bostadsfinansiering anför bl. a. att den särskUda pla­ceringsplikten enligt uttednmgsförslaget skaU kimna innebära skyldighet för bankinstitut att länraa kredit under byggnadstiden för särskUt an­givna byggnadsföretag. Sora utredningen framhållit bör bostadsbyggan­dets kreditbehov bettaktas sora givet. Ansvaret för placeringen av bo­stadsbyggandet särat dess säsongraässiga och geografiska fördelning till­koraraer aUtså koraraunala och statUga myndigheter. Placeringsplikten innebär därför att bankema skall vara skyldiga att förse det av stats­raaktema beslutade, statUgt belånade bostadsbyggandet raed erforderUga krediter. I det enskUda fallet kan det eraeUertid vara svårt att ange ett särskUt bankinstitut sora kreditgivare. Delegationen föreslår därför att vid tiUärapningen av den föreslagna regeln sararaa förfarande brukas som vid tUlärapnragen av delegationens överenskommelser med bankin­stituten, näraligen att dessa genora kontakter sinsemellan fördelar kredit­givningen raeUan instituten. Vidare kan det trots kommunala beslut ora byggnadsföretagets genoraförande frarakoraraa oUka hmder, t.ex. av forraell art, för kreditgivning. Delegationen anser det därför vara av

Prop. 1974:168

116

värde att överläggningar meUan berörda parter skall kunna äga rum även vid tUlämpning av den särskUda placeringspUkten.

Riksbanksfullmäktige (majoriteten) frarahåUer att den mycket detalje­rade planering sora karakteriserar bostadsbyggandet i Sverige fömtsätter att bostadsproduktionens löpande finansiering flyter helt stömingsfritt och att varje enskUt projekt i bostadsbyggnadsprograraraen får sina kre­diter vid läraplig tidpunkt. Stömingar i kreditgivningen skulle leda till förseningar i bostadsbyggandet raed allvarliga konsekvenser för syssel­sättning och produktionskostnader, på sätt som skedde åren 1965 och 1966. Fullraäktige understryker därför behovet av den av utredningen föreslagna särskilda placeringsplikten. Bostadsbyggandets finansiering raed byggnadskrediter har visserligen sedan år 1967 lösts genora över­enskoraraelser mellan delegationen för bostadsfinansiering och bankinsti­tuten. Med hänsyn till att det ur produktionssynpunkt är av största vikt att bostadsbyggandet löper stömingsfritt vore det emellertid inte för­svarligt att lita på att tUlfredsställande överenskommelser alltid kan nås.

SABO finner det angeläget med en särskUd placeringsplikt för sarat­Uga bankinstitut i fråga ora kortfristiga krediter tiU statiigt belånade bo­stadsprojekt och instäraraer därför i uttedningens förslag. SABO delar också utredningens uppfattning att det är naturligt att den särskilda pla­ceringsplikten skall kunna orafatta de projekt som ryms inora den stat­Uga bostadslånegivningen och att den särskUda placeringsplUcten skall avse projekt för vUka statiiga bostadslån utgår eller komraer att utgå.

Förslaget ora särskUd placeringsplikt avstyrks av bl. a. bankinspektio­nen. Svenska försäkringsbolags riksförbund, jordbrukskasseförbundet. Jordbrukets Bank, Sparbankernas Bank, bankföreningen, sparbanksför­eningen och Folksam. Enligt dessa instanser är den föreslagna särskUda placeringspUkten inte förenUg med gällande banklagstiftnrag och dess krav på prövning av kreditvärdighet för varje utlåning. Liknande syn­punkter fraraförs av postbanken, sora dock godtar förslaget, ora bestära­raelsema förses raed ett förbehåll sora anger att kredittagaren skall vara kreditvärdig.

Bankinspektionen anför bl. a. att den föreslagna särskUda placerings­plikten innebär ett nytt inslag i lagstiftningen genora att den avser en­skUda kreditobjekt. Bestämmelsen härom betyder att ett bankinstitut kan åläggas lämna kredit till ett byggnadsföretag utan möjlighet för in­stitutets styrelse att på grundval av en kreditprövning i vanlig ordning avgöra ora kredit skaU läranas eller ej och utan att tUlförsäkras borgen eller annan garanti från det aUraänna för att den ifrågavarande krediten koraraer att infrias. Någon garanti för att krediten koraraer att avlyftas föreligger inte heUer. Enligt inspektionens uppfattning står detta förslag i sttid raot gmndema för banklagstiftningen, sora föratsätter en kredit-prövning av styrelsen med beaktande av aUa omständigheter, som har

Prop. 1974:168

117

betydelse för institutets säkerhet. Ett moment i denna prövmng är att undersöka kredittagarens ställning och bedöraa ora en utökning av kre­diterna bör ske med hänsyn tUI kredittagarens totala engagemang, överskrids den kreditvolym sora svarar raot kredittagarens kapacitet, kan engageraanget i sin helhet utsättas för risk. Befarad svårighet att ut­hyra lägenheter och lokaler i färdigstäUt objekt innebär en särskild risk, sora raåste kunna korapenseras raed krav på kreditvärdighet och solidi­tet hos det kredittagande företaget. Det åligger bankinspektionen att övervaka, att sådan kreditprövning äger mra, och att inskrida, ora ban­ken tagit för stora risker. Att hithörande frågor kunnat lösas inom ra­raen för de överenskoraraelser ora bostadskreditgivning sora träffats en­ligt nuvarande praxis utgör inte något bärande skäl för att lagfästa en särskUd placeringsplikt. Vederbörande banks åtagande har hittills varit friviUigt och kunnat göras efter vanlig prövning av låntagarens kredit­värdighet. Även ora man kan räkna raed att riksbanken tar hänsyn till invändningar ora bristande förraåga att förränta och araortera ett lån, raåste en laglig befogenhet för rayndighet att ålägga bank att ge kredit för särskUt angivna byggnadsföretag avvisas. Inspektionen, sora ställer sig positiv tiU placeringsplikten i dess generella förra, avstyrker därför förslaget ora en lagfäst särskUd placeringsplikt.

I stort sett sararaa synpunkter anförs av Sparbankernas Bank, spar­banksföreningen, jordbrukskasseförbundel, i vars yttrande Jordbrukets Bank instäraraer, och Folksam. Dessa instanser frarahåUer bl. a. att en banks styrelse inte kan fråntas ansvaret för bevUjande av krediter och att en placeringsplikt avseende enskUda byggnadsobjekt därför strider raot banklagen. En placeringspUkt av den föreslagna innebörden raåste enligt de båda förstnämnda instansema oviUkorUgen förenas raed en skyldighet för det offentliga att ta ansvaret inte enbart för det aktueUa projektet utan även för låntagarens tidigare engageraang. Det torde näraligen knappast vara möjligt att t. ex. i ett konkursfall utesluta att just det senaste, aktueUa projektet förorsakat konkursen. Bankema har att i sin kreditprövning av enskUda projekt ta hänsyn tUl kreditsökan­dens totala engageraang och raot den bakgmnden bedöraa säkerhetsfrå-goma och förlustriskema. Enligt jordbrukskasseförbundet förefaller det naturUgt, att ora en bank raot sin vUja tvingas engagera sig i ett enligt bankens mening tveksarat projekt, ansvaret för såväl det aktueUa pro­jektet sora låntagarens totala engageraang övertas av staten.

Bankföreningen frarahåller att erfarenhetema hittiUs ger vid handen att den kortfristiga kreditgivningen tUl sektorer sora rayndighetema vUl prioritera frärast staten och bostadssektom fungerar tillfredsstäl­lande utan regleringsinstmraent. Föreningen föreslår därför att den föreslagna bestäraraelsen ora särskUd placerragsplikt utgår. Under alla förhåUanden bör det klarläggas att en föreskrift ora särskUd placerings­plikt aldrig kan innebära att en bank tvingas bevUja en kredit till ett företag, som icke är kreditvärdigt i banklagens mening.

Prop. 1974:168

118

Sistnämnda synpunkt fraraförs också av postbanken. Även ora kora­raunal borgen i aUraänhet lämnas för byggnadsföretag, för vilket statligt bostadslån kommer att utgå, fmns det enligt postbanken alltid en risk för att denna borgen upphör att gäUa, om den statliga belåningen av något skäl inte komraer tiU stånd. Detta kan bU faUet ora produktionskostna­derna slutUgt anses för höga och således när risken för projektet är sora störst. Ett förbehåU sora anger att kredittagaren skall vara kreditvärdig bör därför införas i 14 § i den föreslagna lagen.

5.7 Räntereglering

De flesta reraissinstansema tUlstyrker eller har inget att erinra raot ut­redningens förslag ora räntereglering. Negativa tiU förslaget är i stort sett endast de reraissinstanser som avstyrker den föreslagna lagstift­ningen i dess helhet.

Bankinspektionen tUlstyrker förslaget om räntereglering och konstate­rar att förordnande ora räntereglering liksom om utlåningsreglering skall begränsas tiU viss tid, högst ett år. Här föreUgger enligt inspektio­nen särskUda skäl för begränsning av förordnandes varaktighet, efter­som en längre tids användning av dessa medel kan få ogynnsamma verkningar, bl. a. raed hänsyn tiU att penningsttömmar då i ökad om­fattning bmkar söka sig vägar utanför den organiserade raarknaden.

Försäkringsinspektionen noterar raed tillfredsställelse, raot bakgmn­den av önskeraålen ora bästa möjliga förräntning av försäkringstagamas medel, att förordnande om räntereglering Uksora ora placeringsplikt får utfärdas endast om synnerUga skäl föreligger samt att förordnande ora räntereglering skall begränsas tUl viss tid, högst ett år. Inspektionen för­utsätter att ränteregleringen avser försäkringsbolagens utlåningssida järate på inlåningssidan förräntningen hos livförsäkringsbolag av för­fallna försäkringsbelopp (förräntningsrörelsen).

Riksbanksfullmäktige (majoriteten) tiUstyrker också förslaget och no­terar att de av utredningen föreslagna bestäraraelsema ora ränteregle­ring endast på några sraärre punkter avviker från de f. n. gällande. Full­mäktige UppehåUer sig därför raer aUraänt vid behovet av att raöjlighe­ter tUl räntereglering finns. FuUmäktige pekar bl. a. på de räntehöj­ningar, som bankema vidtog under år 1970 utan någon motsvarande dis­kontohöjning och utan samråd med riksbanken. Riksbankens bedöraning var att den då rådande kreditåtstraraningen inte borde leda till en okontrollerad räntestegringsprocess, sota gick längre än vad som mot­svarade diskontohöjningama. Med ränteregleringslagen sora bakgrand var det också raöjligt för riksbanken att i stor utsträckning återställa den tidigare rådande relationen mellan diskontot och bankernas räntesatser. över huvud taget kan en kreditåtstramning raedföra en tendens till höjda räntor som från allraänna synpunkter frarastår sora oacceptabel.

Prop. 1974:168

119

Enligt riksbanksfullraäktige har bankerna själva i vissa lägen gett ut­tryck åt sitt behov av riksbankens stöd för att koraraa tUl rätta raed rän-tesättnuigsproblera sora uppstått genora konkurrensåtgärder raellan det fåtal enheter (banker och banksararaanslutningar) sora agerar på kredit­raarknaden. På inlåningssidan kan en sådan raarknadssituation leda till att samtiiga banker följer raed en räntehöjning raedan ingen vågar ta ini­tiativet tiU en räntesänkning. Räntebildningen på lönecheckräkningar har varit ett typiskt exerapel härpå.

Stadshypolekskassan, sora inte har någon erinran raot förslaget, erin­rar ora att den erforderliga ränteraarginalen inora stadshypoteksinstitu­tionen inte tas ut av låntagama i förra av ett räntepåslag utan i form av ett särskilt förvaltnings- och fondbidrag, som således har räntekaraktär. Bidragen faststäUs årUgen av stadshypoteksförenragamas föreningsstära-raor. Dessa förhållanden torde böra beaktas vid en eventuell tillärapning av de föreslagna bestäraraelsema ora räntereglering.

Samraa problem uppmärksararaas också av hypoteksbanken, sora konstaterar att de föreslagna bestäraraelsema ora räntereglering innebär att även hypoteksinstituts och kreditaktiebolags räntesättning skall om­fattas av ränteregleringen. Med ränta likställs enligt 17 § 2 st, i lagför­slaget varje annan gottgörelse, sora utgör ersättning vid lån av pengar. Av specialraotiveringen tUl 17 § fraragår, att raed sådan gottgörelse av­ses "aviseringskostnader, porto och kreditavgifter sora nuraera regelbun­det bmkar debiteras låntagaren". Däreraot nänras ingenting ora de för­valtnings- och fondbidrag, som hypoteksförenmgarnas låntagare har att erlägga tUl föreningen. Möjligen anser utredningen att dessa bidrag inte skaU omfattas av ränteregleringen på grand av den föreslagna bestäm­raelsen i 17 § 3 st,, enligt vUken ränteregleringen ej gäller "ränta som fastställts i särskild ordning eller sora beräknas enligt särskilda bestäm­melser". Banken anser att låntagarnas förvaltnings- och fondbidrag i de kooperativt arbetande hypoteksinstiluten inte behöver omfattas av rän-tereglermgen och fmner det lärapligt att den föreslagna lagtexten förtyd­ligas på denna punkt.

Sparbanksföreningen påpekar att utredningen i sitt förslag ora ränte­reglering i lagtexten har förändrat beskrivningen av begreppet ränta i förhåUande till gällande lagtext. Föreningen utgår från att tolknmgen av begreppet ränta inte ändrats och heraställer att denna tolkning bibehålls i lagtexten. Med ränta bör alltså likställas varje annan gottgörelse, sora utgör ersättning vid lån av pengar och sora inte enbart utgör ersättning för särskUda omkostnader i anledning av lånet.

Bankföreningen är kritisk raot förslaget ora räntereglering och anför bl, a, följande. Riksbanken styr traditionellt bankernas in- och utiånings­räntor raed hjälp av diskontot. Detta raedel fungerar norraalt väl, vilket visas av att nuvarande lag ora räntereglering aldrig har behövt tUlära­pas, Man kan emeUertid tänka sig situationer där marknaden är så kraf-

Prop, 1974:168

120

tigt ur balans att diskontopolitiken, eventueUt förstärkt raed rekoraraen-dationer m, ra, från riksbanken, inte räcker tUl för att förhindra av riks­banken ej önskade ränteförändringar. Detta gäller särskUt vid över­efterfrågan på gmnd av kredittestriktioner, I sådana fall begränsas erael­lertid effektiviteten hos en räntereglering av att en snabbt växande grå marknad uppstår. På denna marknad får man starka räntestegringar helt utanför ränteregleringslagens kontroUoraråde. Om raan i fall av kraftig jämviktsbrist håller räntan på den ordinarie marknaden låst på en låg nivå med hjälp av ränteregleringslagen, vidmakthåller raan därigenora järaviktsbristen och ger incitament tUl den grå marknadens tillväxt. Om man däremot låter räntan på den ordinarie marknaden stiga närmare ett läge motsvarande järavikt raellan utbud och efterfrågan, stöds kredit-restriktionema samtidigt sora den grå raarknaden ej blir så betydande. Man kan således få bättre kontroll över ränteläget på den totala korta kreditmarknaden genom att avstå från hård räntestyming på den ordi­narie delen.

En räntereglering får enligt bankföreningen olyckliga verkningar från kreditfördelningssynpunkt. Vid kreditinstitutens utiåning tiUämpas ett brett register av olika räntesatser som är avpassade efter kreditemas risk, löptid och säkerhetens art osv. Detta vidsträckta ränteregister fyller en viktig funktion som regulator av kreditefterfrågan och kreditgivning och är ett viktigt medel för att skapa balans mellan kreditutbud och kre­ditefterfrågan av olika slag. En räntereglering blir betydligt mer schema­tisk och stelbent och raedför därför att det tUlgängUga kapitalet inte blir fördelat på det från samhäUsekonoraisk synpunkt riktigaste sättet. Ett ytterligare skäl mot att genom reglering låsa räntan vid en icke mark-nadsraässig nivå är det nära saraband sora råder raeUan det svenska rän­teläget och räntorna utoralands, Sveriges stora utrikeshandel och därraed samraanhängande betalnuigar tUl och från landet innebär att det svenska ränteläget inte under någon längre tid kan avvika i större utsträckning från det intemationeUa utan att störningar uppkommer i Sveriges valutasituation,

5.8 Övriga frågor

Utredningens förslag om uppgiftsskyldighet och om rätt för riksbanken att förelägga vite, ora skyldighe­ten inte iakttas, har godtagits eUer läranats utan erinran av de flesta re­missinstanserna. De erinringar sora framförts gäUer dels rätten för riks­banken att förelägga vite och dels behovet av en sekretessbestämraelse.

Kammarrätten anför bl, a. att, om bestämmelserna ora uppgiftsskyl­dighet ej iakttas, riksbanken enligt förslaget genora vite får tillhålla stäU­företrädare för kreditinstitut eller raotsvarande att fuUgöra skyldigheten. Stadgandet har ingen raolsvarighet i nu gäUande lagstiftning. En lik-

Prop. 1974:168

121

nande besläraraelse fanns visserligen i 1951 års lag om räntereglering m. ra, tUlsynsrayndighet hade raöjlighet att förelägga vite raen be­stäraraelsen ansågs vid 1962 års lagstiftning böra utgå ur lagen (prop, 1962:143 s, 12), Som skäl för alt återinföra en besläraraelse ora vitesfö­reläggande åberopar utredningen att en raindre sparbank inte fullgjort sin uppgiftsskyldighet. Skälet verkar inte övertygande och kararaarrätten ifrågasätter ora riksbanken skall utmstas raed en befogenhet, som kan förväntas korama att ytterst sällan behöva utnyttjas.

Skulle förslaget om befogenhet för riksbanken att förelägga vite god­tas, uppkommer enligt kamraarrätten en annan fråga, sora inte diskute­rats av utredningen, JämlUct 30 § i den föreslagna lagen får talan inte föras raot riksbankens beslut enligt lagen och således ej heller mot ban­kens beslut ora vitesföreläggande. En sådan inskränkning i rätten att an­föra besvär över vitesföreläggande skulle stå i strid raot eljest iakttagna principer (jfr lagrådets yttrande i en snarlik frågeställning, prop. 1962:143 s, 33). Att raärka är att föreläggandet riktar sig raot enskild person och ej raot ett kreditinstitut. Om den föreslagna rätten att före­lägga vite godtas, bÖr enligt kamraarrättens raening i lagtexten införas en besläraraelse ora besvärsrätt såvitt avser beslut ora vitesföreläggande. Den praktiska lösningen av dessa frågor är enligt kararaarrätten att den föreslagna rätten för riksbanken att förelägga vite utgår ur lagen. En så­dan lösning överensstäraraer bättre raed den praktiska enkelhet sora i övrigt kännetecknar förslaget och kan kanske påverka stäraningen hos de företrädare för kreditinstituten, raed vilka riksbanken raed lagen sora stöd kommer att träffa överenskomraelser ora det praktiska handhavan­det av kreditgivningen. En altemativ möjlighet att åtrainstone tUl en del beakta det behov utredningen vill tiUgodose raed bestämraelsen ora vi­tesföreläggande synes vara att rUcsbanken i fall av tredska vid kreditin­stituts fullgörande av uppgiftsskyldighet bör kunna påräkna hjälp av bankinspektionen eller av annan raotsvarande rayndighet. Dessa rayndig­heter har ju att tiUse att gäUande föreskrifter efterföljs.

Riksbanksfullmäktige (raajoriteten) tar också upp förslaget att vite skaU kunna föreläggas stäUföreträdare för mstitut sora rate fullgör sin uppgiftsskyldighet, Fullraäktige anser att det vore naturligare om före­läggandet riktades mot institutet sora juridisk person och inte raot en be­fattningshavare i institutet,

Bankinspekiionen frarahåller att bestämraelserna ora sekretess­skydd ilO§ ränteregleringslagen inte har överförts till den nya lagen, I betänkandet hänvisas tUl banklagstiftningens bestäraraelser ora bank­sekretess (t, ex, 192 § banklagen) och till 18 § sekretesslagen. Här är dock att raärka att 10 § ränteregleringslagen ger ett raera orafattande sekre­tesskydd än de av utredningen åberopade lagrararaen, vilka endast avser enskilds förhållanden tiU kreditinstitut. Dessa sekretessbestämmelser ger

Prop. 1974:168

122

således inte något skydd för uppgifter om sådana intema förhållanden, sora kreditinstitut av konkunens- eller andra skäl kan ha ett berättigat intresse av att heralighålla. Inspektionen föreslår därför att en bestära­melse liknande den sora nu finns i ränteregleringslagen tas in i den nya lagen samt att en däreraot svarande regel införs i sekretesslagen.

Bankföreningen anser också att en sekretessbestämraelse raotsvarande 10 § ränteregleringslagen bör mföras i den nya lagen, enär sekretess an­nars inte uppnås för uppgifter sora hänför sig enbart tUl kreditinstituten själva och inte tUl deras kunder,

Reraissinstansema har i aUmänhet inte haft något att erinra mot de av utredningen föreslagna bestäraraelsema ora särskilda avgifter.

Bankföreningen framför dock vissa invändningar mot förslaget i denna del. Föreningen konstaterar att de föreslagna avgifternas storlek innefattar kraftiga höjningar i vissa fall en fyrdubbling i förhål­lande tUl vad sora gäller enUgt nuvarande beredskapslagstiftning. En all­raän höjning av avgiftsnivån kan enligt bankföreningens raening inte an­ses raotiverad för att åstadkomraa tillräcklig effektivitet, EnUgt 24 § ut­går särskUd avgift vid överttädelse av föreskrift ora eraissionskontroll. Det bör enligt bankföreningens raening klarläggas, att det är låntagaren och inte emissionsbanken som är avgiftsskyldig. En annan sak är att emissionsbanken i nu avsedda fall kan komraa att bli ersättningsskyl­dig gentemot låntagaren. Avgiftens storlek enligt 24 § föreslås höjd från nuvarande en halv procent till högst två procent av hela lånesumraan för varje år av den för lånet bestärada längsta löptiden. Detta innebär att avgiften i fråga om ett 25-årigt lån kan korama att uppgå tUl 50 % av lånesumman, vilket raåste betecknas som orimligt,

I anslutning till bestäramelsen ora sanktion raot överträdelse av före­skrift ora emissionskontroll vill bankföreningen fästa uppmärksaraheten på att det erfarenhetsmässigt förekommer fall, i vilka det finns utrymme för olika meningar huruvida viss typ av skuldebrev skall anses orafattad av eraissionskontrollen eller ej. Det bör raed hänsyn härtill skapas raöj­lighet att hos regeringsrätten erhålla bindande förhandsbesked i detta avseende,

I 25 § i förslaget ges regler om avgift vid överträdelse av föreskrift om s, k. allmän placeringsplikt. Avgiften skall för viss beräkningsperiod svara mot ränta på den del av ålagd placeringsplikt för perioden eller för perioden och tidigare beräkningsperioder sammantagna, som inte uppfyllts. Bestämmelsens innebörd är enligt bankföreningen oklar även sedd tUlsammans med kommentaren. Bankföreningen förutsätter emel­lertid, att 25 § inte skall kunna tillämpas så att den får negativa retro­aktiva effekter. Av molivuttalanden framgår att det vid tillämpning av 25 § blir fråga om en sammanläggning av under- och överskott. Detta torde innebära att en utjämning skall ske mellan överskott och under-

Prop. 1974:168

123

skott under viss period, I de nuvarande lagarna ora Ukviditets- och kassa­kvot resp, placeringskvot finns bestäraraelser sora ger riksbanken raöjlig­het att vid tiUärapningen av avgiftsreglerna raedge sådan utjäraning. Motivuttalanden ger närraast intryck av att utjäraning obUgatoriskt skall ske. Den berörda typen av utjäraning torde kunna koraraa i fråga vid tUl-lärapningen av förutom 25 § 22 och 23 §§. Bankföreningen anser, att det i lagtexten bör klarläggas att utjäraning av underskott och över­skott skall kunna ske vid avgiftsberäkningen.

I 28 § i förslaget stadgas att, om särskUda skäl föreligger, särskild av­gift får nedsättas eller helt efterges. Enligt bankföreningens mening finns vissa typfall, i vilka nedsättning eller eftergift av avgift alltid skall äga rum. Ett exerapel är då överträdelse av föreskrift ora eraissionskon­ttoU ansetts föreUgga, men låntagaren haft goda skäl för sin bedöraning att skuldebrevet ej omfattades av eraissionskontrollen. Ett annat exera­pel är då 26 § skall tiUärapas för överträdelse av föreskrift ora s, k, sär­skUd placeringspUkt, raen banken i fråga hindrats från att fullgöra sin placeringsplikt på grand av omständigheter, över vUka den ej kunnat råda, exempelvis att avtal ora byggnadskredit ej kunnat träffas på grund av att en tiUtänkt raotpart ej varit beredd att sluta det avsedda kreditav­talet. Det bör genora motivuttalanden klarläggas, att i sådana fall ned­sättning eller eftergift av avgift aUtid skall ske,

Riksskatteverket tar i detta sararaanhang upp frågan ora de beskatt-ningsmässiga konsekvensema av de föreslagna sanktionerna. Med hän­syn tUl arten av de administtativa sanktioner sora föreslås under beteck­ningen särskUd avgift, kan det antas att det kreditinstitut sora påförs så­dan avgift komraer att yrka avdrag för avgiften vid inkorasttaxeringen. Mot bakgmnden av att avgift enligt förordningen (1972:436) ora över­lastavgift ansetts inte böra få dras av kan ifrågasättas, om de nu före­slagna avgiftema bör vara att hänföra tiU vid taxeringen avdragsgUla omkostnader, Ora avdrag anses ej böra raedges, bör ett förtydligande i 20 § koraraunalskattelagen göras på sararaa sätt sora sketl beträffande överlastavgift.

Den av uttedningen föreslagna straffbestäraraelsen har läranats utan erinran av nästan saratiiga reraissinstanser. En sådan be­stämraelse avstyrks eraellertid av kammarrätten, sora anför att bestäm­melsen saknar motsvarighet i nu gällande lagstiftning och att utred­ningen inte anfört något skäl för sitt förslag i denna del, I avsaknad av uppgift om faU, då det hitintUls förekorarait att oriktig uppgift av den art förslaget avser verkligen lämnats, synes det enligt kararaarrätten svårt att finna tUlräckUg grund för bestäraraelsen. Det synes inte före­ligga skäl att anta att ställföreträdare för kreditinstitut skulle vara be­nägna att lärana orUctiga uppgifter. Ett straffhot kan för övrigt vara be­rättigat enbart under antagande att en sådan benägenhet skulle föreligga

Prop. 1974:168

124

i en större krets. Att så skuUe vara förhåUandet synes uteslutet. Även under antagande av risk för ett eller annat fall av orUctigt uppgiftsläm­nande synes tillräckliga skäl inte föreUgga för att en straffbestämmelse införs. Det kan tUläggas, att de problem som uppkonuner vid förverkli­gandet av de kreditpoUtiska önskemål som avses med lagstiftningen i första hand och i största möjUga utsträckning bör lösas genom över­enskommelser. Sådana förutsätter ett klimat av örasesidigt förtroende. En sttaffbestämraelse synes inte vara ägnad att bidra härtill.

Enligt utredningens lagförslag finns inte någon rätt att anföra b e-s v ä r mot rUcsbankens beslut enligt lagen. Detta förslag godtas eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Kammarrätten tar upp denna fråga och konstaterar att utredningen för sin del funnit behov av besvärsrätt ej föreligga beträffande beslut av riksbanken om påförande av särskild avgift. Frågan ora rätt att anföra besvär över rUcsbankens be­slut om uttagande av sanktionsbelopp har diskuterats i förarbetena tUl nu gällande lagstiftning (prop. 1962: 143 s. 24). Denna innehåller inte någon regel ora sådan klagorätt. Kararaarrätten har inte funnit något skäl som talar för en ändring i vad sålunda hittiUs gällt.

Några instanser är emeUertid kritiska raot förslaget och yrkar att be­svärsrätt införs. TUl dessa hör bankinspektionen och bankföreningen.

Bankinspektionen anför bl. a. att rätten tUl talan raot riksbankens be­slut har behandlats i anslutning tUl tidigare lagstiftning på det kreditpo­litiska området. Möjligheten att överklaga har därvid avvisats. De skäl som anförts har varit, att riksbankens beslut om sanktioner väsentligen grundas på räkneoperationer och att en besvärsrätt hos Kungl. Maj:t inte är förenlig raed riksbankens ställning sora ett riksdagens verk. I be­tänkandet upprepas dessa skäl raot en besvärsrätt. Inspektionen erinrar ora att den nyligen från principiella synpunkter gått in på frågan ora be­svärsrätt över beslut sora fattas av ett organ i riksbanken, nämligen i an­ledning av bankföreningens och industriförbundets framställning ora ändrad besvärsordning i valutaärenden, I yttrande den 18 deceraber 1973 erinrade inspektionen ora de förbättringar i den enskildes rätts­skydd sora nyligen genoraförts i och raed antagandet av förvaltningspro­cesslagen och förvaltningslagen. Inspektionen uttalade vidare, att det från rättssäkerhetssynpunkt är betydelsefullt att besvärsprövningen inte bara de facto är tUlfredsstäUande utan också är så anordnad att raedbor-garna får uttryckliga legala garantier för en obunden och kvalificerad rättsprövning. Motsvarande synpunkter gör sig enligt bankinspektionen raed ännu större styrka gällande i förevarande sararaanhang, där enligt förslaget varje besvärsraöjlighet skuUe saknas. Utredningen hänvisar vis­serUgen tUl att en bank, sora blir anraodad att erlägga straffavgift, skulle kunna vägra betala, varefter riksbanken skuUe få stämraa banken till dorastol med krav på avgiften. En rättsprövning skulle alltså kunna an-

Prop. 1974:168

125

ordnas på denna väg. Det måste emeUertid konstateras, att den anvisade vägen är föga realistisk, Bankema är aUtför beroende av saraarbetet med riksbanken för att i praktiken kunna vidta en så drastisk åtgärd som att vägra betala en sttaffavgift för vilken rUcsbanken i och för sig har lagstöd. Från förvaltningsprocessens oraråde kan för övrigt erimas ora att viten utdöras av dorastol men att vitesförelägganden bortsett från processviten regelmässigt kan överklagas genom besvär.

Avsaknaden av besvärsmöjUghet är enligt bankinspektionen i detta faU så raycket aUvarligare sora förslaget tUl sin aUraänna innebörd ka­rakteriseras av starkt ökade befogenheter för rUcsbanken att träffa dis­kretionära avgöranden. Enligt inspektionens raening är de statsrättsliga skäl som anförts mot en klagorätt inte bärande. Riksbankens befogenhe­ter enligt den föreslagna lagen är ju helt beroende av Kungl. Maj:ts för­ordnande, och Kungl. Maj:t kan när som helst återkaUa eUer begränsa ett sådant förordnande. I Iraje hänned bör ligga, att Kungl, Maj:t efter besvär kan ingripa i tillärapnragen av ett förordnande. Vad gäller den statsrättsliga aspekten errarar inspektionen vidare ora att Kungl, Maj:t i regeringsrätten redan har att efter besvär överpröva vissa av rUcsbanken fattade beslut, bl, a. i frågor om utiämnande av allmänna handlingar samt vissa statstjänstemannafrågor, enligt lagen (1970: 279) ora besvär över beslut av riksdagens organ. Några statsrättsUga hinder kan alltså inte föreUgga raot att riksdagen antar en lagbestäraraelse av innebörd att riksbankens beslut enUgt nu ifrågavarande lag kan genora besvär över­klagas hos Kungl. Maj :t.

Bankinspektionen är medveten ora att det från praktisk synpunkt kan möta svårigheter att anordna en besvärsprövning på lämpligt sätt. Vissa beslut av generell karaktär är i och för sig inte särskUt väl lärapade för sådan prövning, även om förvaltningsrätten innehåller åtskiUiga exera­pel på att besvär får anföras i dylika fall, t. ex, över beslut om komrau­nala stadgor o, d. När det gäller beslut av raera individuell karaktär, t, ex, enUgt 7 § i den nu föreslagna lagen och framför allt beslut ora sttaff avgif ter, är en besvärsrätt så raycket angelägnare. Den närraast tiU hands liggande lösningen är, att besvär eventueUt raed undantag för beslut av generell karaktär får anföras hos Kungl, Maj:t i statsrådet. Inspektionen pekar eraeUertid också på raöjligheten att låta beslut ora straffavgifter prövas i regerragsrätten. Inspektionen heraställer, att reg­ler ora besvärsrätt införs i den nya lagen med beaktande av nu angivna synpunkter.

Liknande synpunkter fraraförs av bankföreningen. I sitt yttrande tar föreningen upp utredningens arguraent att en klagorätt till Kungl, Maj:t inte skulle vara förenUg raed den stäUning riksbanken intar som riks­dagens verk. Detta argument synes dock ej äga giltighet om besvär skaU anföras tiU regeringsrätten, Lagen (1970: 279) ora besvär över beslut av rUcsdagens organ ger uttryck åt principen att regeringsrätten skaU pröva

Prop. 1974:168

126

sådana besvär över beslut av riksdagens organ, sora enligt vad rUcsdagen bestäraraer skall fullföljas dit. Åtminstone i ärenden om straffavgifter bör besvär över riksbankens beslut kunna föras i regeringsrätten, Utted­ningen har pekat på att sådana ärenden kan bringas under aUraän dora­stols prövning genora att bank vägrar att frivUligt betala en straffavgift. En vägran av en bank att frivilligt betala en av myndighet faststäUd av­gift måste emellertid framstå som en egendomlig raetod att åvägabringa en rättslig prövning av avgiftsbeslutet. Denna raetod skuUe också inne­bära att en avsevärd tid skulle kunna förflyta, innan klarhet om rätts­läget uppnåddes, Eftersora kreditinstitutet i fråga fömtsätts innehålla avgiften till dess dora fallit, kanske i högsta instans, skulle den raed av­giftssystemet avsedda effektiviteten begränsas. Ett avgiftsbeslut berör det drabbade kreditinstitutet på ett sådant sätt, rättsligt och ekonoraiskt, att en besvärsrätt bör finnas. Bankföreningen heraställer därför att i lagen upptas en bestämraelse att besvär över riksbankens avgiftsbeslut skall kunna föras hos regeringsrätten.

Beträffande andra beslut av riksbanken enligt den föreslagna lagen anför bankföreningen att dessa måste lUcsom avgiftsbesluten rymmas inom av Kimgl. Maj:t meddelade förordnanden. Sådana förordnanden utgör den rättsliga gmnden för riksbankens beslut enligt lagen. Mot den­na bakgrund och särskUt raed beaktande av att förordnandena fömt­sätts få en mycket generell utforammg synes det följdriktigt att Kungl. Majrt kan påverka utayttjandet av förordnandena inte bara ge­nora sin rätt att helt eller delvis återkaUa ett förordnande utan även ge­nom beslut i besvärsärenden. Bankföreningen föreslår därför att besvär över riksbankens beslut enligt den nya lagen skall kunna föras hos Kungl. Maj:t i statsrådet frånsett beslut i avgiftsärenden, som bör kunna överklagas hos regeringsrätten.

Utredningen har inte föreslagit några bestämraelser ora tillsyn. Remissinstansema har i aUraänhet inte haft något att erinra. Bankin­spektionen tar dock upp denna fråga och konstaterar att av gäUande be­redskapslagar det endast är ränteregleringslagen som innehåller någon sådan bestämmelse. TiUsyn skaU enligt näranda lag utövas av rayndighet sora Kungl. Maj:t bestäraraer. Något förordnande härora har aldrig ak-tuaUserats. I fråga om de i kraft varande lagama har rUcsbanken i prak­tiken svarat för övervakningen. Riksbanken har också i princip handhaft konttoUen över tUlärapnragen av sådana kreditpolitiska föreskrifter sora banken utfärdat utan direkt stöd av den i kraft varande lagstiftnmgen. I den föreslagna lagen har inte intagits några bestäramelser om tUlsyn. Ut­rednmgen hänvisar tUl 147 § banklagen (raotsvarande gäller för andra kreditinstitut), enligt vUken bankinspektionen har att övervaka efterlev­naden av författnmgar, såvitt de har särskUt avseende på banker. Sarati­digt uttalas att riksbanken kan aUraänt påkaUa tUlsynsrayndighetens bi-

Prop.1974:168

127

stånd vid utformning av föreskrift enUgt lagen och vid kontroll av dess efterlevnad. Vad utredningen sålunda anfört leder enligt bankinspektio­nen tUl viss oklarhet om vUken myndighet sora priraärt skall ha ansvar för tillsynen och ta initiativ tiU åtgärder, som raöjliggör övervakning av lagstiftningens efterlevnad. Praktiska skäl har föranlett den praxis som hittiUs tUlämpats. TUlsynen har på gmndval av en rapportering från be­rörda institut direkt till riksbanken kunnat förenas raed den uppföljning av verkningama av anbefallda åtgärder, som under alla förhållanden måste åvila riksbanken. Inspektionen föreslår i klarhetens intresse att den tillsyn som påkallas av den kreditpolitiska lagstiftningen eUer av föreskrifter och rekommendationer, som riksbanken eljest utfärdar, skall i överensstämmelse med hittiUsvarande praxis priraärt åvUa riksbanken i dess egenskap av ansvarig rayndighet för kreditpolitiken. Detta utesluter naturligtvis inte en på sararåd mellan riksbanken och inspektionen grundad arbetsfördelning eller medverkan från inspektionens sida då så är praktiskt lämpUgt.

De av uttedningen föreslagna övergångsbestäraraelserna har i stort sett inte föranlett någon invändning under reraissbehand­lingen. Sparbanksföreningen avstyrker eraellertid den i punkt 2 före­slagna övergångsbestämmelsen om retroaktiv verkan med avseende på åtgärder, sora behövs för tUlämpningen av lagen efter ikraftträdandet.

De av uttedningen föreslagna ändringarna i bankla­garna berörs av några reraissinstanser.

Sparbanksföreningen tiUstyrker förslaget ora ändring av sparbanks­lagen avseende värderingen av obUgationer men påpekar att förslaget inte innebär någon lösning på de faktiska räntabUitetsprobleraen i sara­band med en ökad volym räntebundna placeringar.

Kammarrätten anför att svårigheter kan uppkomma för ett enskUt bankinstitut vid ett omfattande innehav av obUgationer raen finner ändå den föreslagna bestäraraelsen inge betänkUgheter. Den innebär näraligen att raan frångår den i annan lagstiftning, sora gäller sararaa rättsområde, lagfästade och principiellt viktiga gmndregdn för all resultatutrednrag, nämUgen att andra tUlgångar än anläggningstUlgångar inte får upptagas över sraa verkUga värden (9 § bokföringslagen och 100 § 4 raom. aktie­bolagslagen). Ett lagfästande av förslaget skulle i konkreta faU kunna ra-nebära att bankinstituts årsredovisning ifråga om såväl resultat för året som ställnuig vid dess utgång skulle visa högre och alltså bättte värden än de verkliga, dvs. efter vedertagna metoder beräknade. Att kredit­marknaden under lång tid kännetecknats av brist på långfristigt kapital och att den nu aktuella lagstiftningen tUl en del raotiverats av detta fak­tum minskar inte oron för de konsekvenser den föreslagna bestämrael­sen kan få. De skäl, som kunnat åberopas för den före 1968 års lagstift-

Prop. 1974:168

128

ning gällande särbestämraelsen för sparbankernas värdering av obliga­tioner, synes enUgt karamarrätten inte längre aktuella. Motivet var till väsentUg del sparbankemas i hög grad långfristiga, delvis bundna utiå­ning. En sådan utlåning kan ur ekonoraisk synvinkel åtrainstone i viss mån sägas ligga innehav av anläggningstUlgångar nära. Det kunde därför med detta synsätt finnas visst fog för en mindre uppmjukning för detta särfall av den gmndläggande regeln för värdering av omsättnings-tUlgångar. Förhållandena är emellertid nu helt ändrade. Genora 1968 års ändringar i banklagstiftnmgen har reglema för affärsbankemas och sparbankernas rörelser fått en i det närraaste identisk utforraning. För­ändringarna synes såvitt här är av inttesse för sparbankernas del inne­bära övergång från relativt sett något statiska tiU mera dynamiska för­hållanden. Den föreslagna ändringen i värderingsreglerna blir gällande helt oberoende av om något förordnande enligt lagen om kreditpolitiska medel utfärdats eller inte och för övrigt helt oberoende av om eventuella kreditpoliiiska överenskommelser mellan riksbanken och bankinstituten träffats eller ej.

Enligt karamarrätten är det sannolikt att riksbankens kreditpolitiska verksarahet kommer att bedrivas så, att bankinstituten under relativt långa tidsperioder koramer att redovisa förhåUandevis stora innehav av obligationer. Det synes mot bakgrund härav från rättsskyddssynpunkt angeläget att föreskriftema enUgt den föreslagna lagen utformas så, att man i görligaste mån undviker risker för påfrestningar för bankinstitu­tens redovisade resultat. För enskUda konkreta faU, där sådan risk kan antas föreligga, har riksbanken att använda sig av de raöjligheter tUl sär­skUda hänsyn sora den föreslagna lagen ora kreditpolitiska raedel erbju­der.

Bankinspektionen fraraför också vissa invändningar raot de före­slagna ändringarna i banklagstiftningen och anför bl. a. följande. De föreslagna reglema ora placeringsplikt för att tillgodose det långfristiga kreditbehovet fÖr frärast bostäder kan leda till orafattande obligationsin­nehav i bankinstituten och stora nedskrivningsbehov vid kursnedgång. För att minska de påfrestningar på det redovisade ekonoraiska resultatet, sora kan bli följden därav, föreslår utredningen att obligation skall få upptas tUl ett värde sora grundas på medekäntan under de senaste tio åren på statsobligationer. Enligt gäUande bestämraelser får obligation inte upptas över sitt verkliga värde, dvs. raarknadsvärdet. En bestära­melse liknande den nu föreslagna gällde före år 1969 för sparbanker och har övergångsvis fått tiUärapas av sparbank för obligation förvärvad före näranda år längst t, o, ra, 1973 års bokslut, I den raån obligationer skaU bettaktas som verkligt Ukvida tUlgångar finns skäl för att endast den nuvarande regeln, sora direkt anknyter tUl raarknadsvärdet, skaU få tillärapas. Ett sådant bettaktelsesätt är dock inte överensstäramande med verkligheten. Obligationema är vid störte utbud inte i reell mening

Prop. 1974:168

129

lUcvida. Ett huvudsyfte är eraellertid här prioriteringen av särskilt bo­stadsfinansieringen. Mot en strikt tUlärapning av gällande regel kan in­vändas att den i vissa lägen kan få en starkare inverkan på det redovi­sade ekonomiska resultatet än vad som är motiverat raed hänsyn till ut­vecklingen på något längre sikt. Bankinspektionen kan därför i princip tillstyrka att bankinstituten får raöjlighet att i fråga ora värdering av obligationer successivt anpassa sig efter ändrade räntelägen.

Den nu föreslagna regeln sträcker sig emellertid enligt bankinspektio­nen längre än den tidigare bestämmelsen i sparbankslagen, som gällde endast för obligationer utfärdade av staten, allmänna hypoteksbanken och stadshypolekskassan. Beträffande andra fullgoda obligationer före­skrev sparbankslagen visst tillägg till den beräknade medelräntan. Vi­dare föreslås att ränteberäkningen skall utgå från räntan på enbart stats­obligationer. Enligt sparbankslagen grundades medelränteberäkningen på obligationer, som utfärdats av staten, hypoteksbanken och hypoteks-kassan. Med hänsyn till lagändringens syfte och vad som tidigare gällt bör den nya bestämraelsen tillämpas endast för obligationer som avses i 57 § första stycket A 2 banklagen, dvs, obligationer som utfärdats av staten, kommun eller därmed jämförlig samfällighet, allmän kassa eUer inrättning, vars reglemente fastställts av Konungen, eller kreditaktiebo­lag. Vidare finns det enligt inspektionens uppfattning skäl för att den period för vilken raedelräntan beräknas begränsas lill fem år. En fem-årsregel medger bättre anpassning av det bokförda värdet tUl mark­nadsvärdet och är att föredra med hänsyn till det allmänna intresset av att redovisningen så långt möjligt visar den aktuella situationen. Enligt inspektionens uppfattning bör också det av utredningen angivna syftet med lagändringen kunna uppfyllas med en femårsregel. Inspektionen föreslår alltså att den särskilda värderingsregeln får tillämpning på obli­gationer som avses i 57 § första stycket A 2 banklagen och att det värde till vilket obligationerna får upptas grundas på ett medeltal under fem år.

Inspektionen förordar att raedelränteberäkningen enligt nu föreslagna lagändringar får grundas på samma slags obligationer som tidigare en­ligt sparbankslagen, nämUgen obligationer, som utfärdats av staten, all­raänna hypoteksbanken och stadshypolekskassan. Därmed får räntan på bostadsobligationer ett utslag i medeltalet. Dessutom skulle inspektio­nens arbete med fastställande av medeltalsvärdet väsentligt underlättas, om det för denna beräkning grundläggande materialet inte förändras, TUl skillnad från banklagen och jordbrakskassdagen innehåller spar­bankslagen (48 § första stycket 2,) särskUda bestämmelser om värde­ringen av räntebundna lån. Liknande bestämraelser kora på grund av särbehandling av sparbankernas värderingsregler inte att införas för af­färsbanker och jordbrukskassor. Även dessa instUut har emellertid rätt att lämna räntebundna lån, vUket också förekommer i viss ora än be-

9    Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 168

Prop. 1974:168

130

gränsad utsträckning. Möjligheten av en ökad dylik utlåning kan inte uteslutas. Inspektionen anser därför att den förutnämnda bestämmelsen i sparbankslagen bör i samband med den av utredningen aktualiserade lagändringen tas in även i banklagen och jordbrukskasselagen.

Bankföreningen erinrar om att ett omfattande innehav av obligationer kan, vid en nedgång av obligationskurserna, medföra särskilda påfrest­ningar för bankernas redovisade resultat. Utredningens förslag tUl en ändring i banklagstiftningen, så att bankerna kan uppta obligationerna till ett högre bokfört värde än marknadsvärdet, illustrerar att omfat­tande obUgationsinnehav kan medföra allvarliga problem för bankerna. Enligt bankföreningens uppfattning utgör detta ett starkt motiv för att bankerna inte bör åläggas placeringar som är oförenliga med deras verksamhetsinriktning och struktur. Bankföreningen anser det ekono­miskt osunt att söka lösa problemen genom att införa möjligheter att bokföra obligationerna till ett högre värde än verkliga värdet och avvi­sar därför förslaget om ändring i banklagstiftningen.

6    Departementschefen

6.1 AUmänna synpunkter

Kreditpolitiken ingår som ett viktigt led i den allmänna stabiliserings­politiken. Tillsammans med finanspolitiken har kreditpolitiken sålunda tUl huvudsyfte att upprätthålla balans i samhällsekonomin. Kreditpoli­tiska åtgärder används för att påverka den totala efterfrågan på varor och tjänster så att den hålls inom ramen för tillgänglig produktionskapa­citet. 1 Sverige liksom i de flesta andra länder har kreditpolitiken emel­lertid använts inte bara för att upprätthålla den inre balansen i sam­hällsekonomin utan också för att motverka rubbningar i den yttre balan­sen. De ökade transaktionerna med omvärlden har medfört ett större be­roende av utvecklingen på de utländska kreditmarknaderna. Kreditpoli­tiken har därmed efter hand i ökad grad inriktats på att skapa jämvikt i betalningsströmmarna över gränserna.

Inom ramen för de åtgärder som bedöms nödvändiga för att åstad­komma balans i samhällsekonomin används kreditpolitiken också tUl att styra de tillgängliga finansieUa resurserna i viss riktning så att kreditbe­hov som är särskilt angelägna skall kunna täckas. Kreditpolitiken måste drivas så att de upplåningsbehov som statsmakternas utgiftsbeslut ger upphov till kan tillgodoses. I Sverige har bosladspolitiken ställt särskUda krav på utformningen av kreditpoliliken. En given utgångspunkt för denna har varit att på kreditraarknaden skapa utrymme för de kredit­behov som följer av de bostadspolitiska program som fastställs av rege­ring och riksdag.

De traditioneUa kreditpolitiska medlen utgörs av centralbankens dis-

Prop. 1974:168

131

kontopolitik och av marknadsoperationer. Genom diskontot, dvs. den räntesats som riksbanken tillämpar vid utlåning till banker, har riksban­ken ett starkt inflytande på bankernas räntesatser vid in- och utlåning. Marknadsoperationer, dvs. centralbankens köp och försäljningar av obligationer eller skattkammarväxlar, påverkar bankernas kassaställning oeh likviditet och på så sätt också bankernas kredilgivningsförmåga. I Sverige har raarknadsoperationer under efterkrigstiden främst företagits i form av riksgäldskontorets upplåning för statens räkning.

Behov har sedan länge förelegat att komplettera de traditionella kre­ditpoUtiska medlen med andra för att avsedda effekter skall kunna nås. I många landar finns möjligheten att ställa krav på bankernas likviditet och kassahållning och att vidta andra, särskilda åtgärder i syfte att göra de traditionella medlen effektivare. Sådana kompletterande kreditpoli­tiska medel har i Sverige använts sedan lång tid tillbaka. Särskilt under senare år har kreditpolitiska åtgärder av olika slag använts som led i strävandena att upprätthålla den inre och yttre balansen inom samhälls­ekonomin och tillgodose de prioriterade kreditbehoven.

Den senaste översynen på det kreditpolitiska området ledde till den alltjämt gällande kreditpolitiska lagstiftningen från är 1962. Lagstift­ningen omfattar tre lagar. Likviditets- och kassakvotslagen (1962: 256), placeringskvotslagen (1962: 257) och ränteregleringslagen (1962: 258). Lagarna har karaktär av fuUmaktslagar, vilket innebär att de kan till-lämpas efter förordnande av Kungl. Maj:t sedan fullmäktige i riksban­ken gjort framställning om det. Lagarna är tidsbegränsade men har efter hand förlängts i perioder om tre år. Genom beslut av 1974 års vårriksdag har lagstiftningen förlängts tills vidare, dock längst till ut­gången av juni 1975 (prop. 1974: 106, FiU 22, rskr 219).

Likviditets- och kassakvotslagen får tillämpas när det prövas ound­gängligen nödvändigt för atl uppnå del mål som fastställts för riksban­kens penningpolitiska verksamhet. Grundtanken bakom lagen är att riksbanken skall ges möjlighet att på ett mera direkt sätt påverka voly­men av de tillgångar som bankerna kan disponera för utiåning. Förord­nande om likviditetskvot kan tillämpas på bankaktiebolag, sparbanker och centralkassor för jordbrukskredit. Likviditetskvot innebär att krav ställs på att nettobeloppet av ett instituts kassa, skattkammarväxlar, vissa obligationer och andra i lagen angivna likvida tUlgångar skall stå i viss relation tUl institutets samtliga förbindelser med vissa undantag. Genom att statspapper och bostadsobligationer ingår bland de likvida tUlgångarna ger ett förordnande om likviditetskvot vid sidan av syftet att påverka utlåningen totalt sett också den effekten att statens och bostadsbyggandets kreditbehov prioriteras. Förordnande om kassakvot kan tillämpas på bankaktiebolag. Med kassakvot avses förhållandet mel­lan bankens medel som innestår på checkräkning i riksbanken och ban­kens förbindelser. Genora förordnande ora kassakvot binds sålunda i

Prop. 1974:168

132

viss utsträckning bankernas kassaraedel så alt dessa inte kan tas i an­språk för en ökad kreditgivning.

Placeringskvotslagen öppnar raöjlighet för riksbanken att i extraordi­nära situationer direkt styra kapitalmarknadsinstitutens placeringar så att från samhällets synpunkter viktiga finansieringsbehov tillgodoses. Förordnande om placeringskvot får sålunda ges när detta på grund av utomordentliga omständigheter bedöms sora nödvändigt för att tillgo­dose behovet av långfristig kredit åt staten eller för bostadsbyggandet. Lagen kan tUlämpas på försäkringsbolagen, sparbankema, AP-fonden och tidigare också på postbanken. Med placeringskvot avses att en viss andel av ökningen av ett instituts totala placeringar under en bestämd tidsperiod skall redovisas i förbindelser, som utfärdats av staten, eller i bostadsobUgationer eller i vissa andra prioriterade tillgångar. Lagens extraordinära natur komraer till uttryck bl. a. i att kvoten, högst 80 %, skall fastställas av Kungl. Maj:t.

Ränteregleringslagen innehåller regler om anmälningsskyldighet be­träffande räntesatser m. m. och ändringar i dem, om raaxirairänta eller rainirairänta för inlåning på bankräkning och om raaxirairänta för utiå­ning från bankinstitut, försäkringsbolag och AP-fonden. Lagen innehål­ler också regler ora emissionskontroll. Riksbanken kan sålunda före­skriva att obligationer, förlagsbevis eller andra skuldebrev, som är av­sedda för den allmänna rörelsen, inte utan riksbankens tillstånd får ut­ges av annan än riksgäldskontoret och att andra skuldebrev än de nu nämnda inte får utan sådant tillstånd utges av kreditaktiebolag. Förord­nande i fråga om ränta eller emissionskontroll får enligt lagen ges bara om det på grund av utomordentliga omständigheter är påkallat för atl uppnå det mål som fastställts för riksbankens penningpolitiska verksam­het.

Förordnande med stöd av likviditets- och kassakvotslagen har med­delats vid tre tillfällen. Kassakvoter gällde för affärsbankerna under ti­den den 2 januariden 15 febmari 1968. För sarama bankinstitut gäller vidare förordnande om likviditetskvot sedan den 4 mars 1969 och nytt förordnande om kassakvot sedan den 22 juli samma år. Räntereglerings­lagen och placeringskvotslagen har däreraot aldrig tUlärapats. Även om den kreditpolitiska lagstiftningen tiUämpats endast i den nyss angivna omfattningen har den emellertid haft betydelse som bakgrund och raöns-ter för olika kreditpolitiska överenskommelser mellan riksbanken och kreditinstituten och även för rekoramendationer från rUcsbankens sida. Under åren 19691971 gällde i detta avseende placeringsregler raotsva­rande placeringskvoter för sparbankema, postbanken, försäkringsbola­gen och AP-fonden. Fr. o. ra. år 1972 skedde en saraordning för spar­bankema och postbanken genora en överenskoraraelse sora innebar att placeringsreglerna ersattes av likviditetskvoter. För jordbrukskasserörel­sen gällde före år 1972 en rekoraraendation om marginella likviditets-

Prop. 1974:168

133

kvoter, där ökningen av likvida tiUgångar satts i relation till inlåningsök­ningen. Därefter har för centralkassorna geraensarat gällt likviditetskvo­ter av samraa slag som gäUer för affärsbankerna. Riksbanken har i fråga om försäkringsbolagen vid flera tillfällen genora överenskoraraelser eller rekoraraendationer bestärat rainiraikvoter raellan ökningen i prioriterade och ökningen av totala placeringar. I sammanhanget bör även nämnas de överenskomraelser sora i år och förra året träffades raellan delegatio­nen för bostadsfinansiering och bankinstituten, varigenom dessa institut åtog sig att i viss omfattning öka sitt nettoinnehav av bostadsobligatio­ner. Jag vill också erinra om den serie överenskomraelser sora i novem ber 1970 träffades mellan riksbanken och bankinstituten med anledning av de höjningar av utlåningsräntorna som vissa banker hade företagit samraa år. Genom överenskomraelsema fastställdes bl. a. regler för ban­kernas räntesättning i fraratiden. Överenskomraelsema svarade i vissa hänseenden mot bestäramelser i ränteregleringslagen. Vidare har riks­banken enligt en överenskommelse från år 1952 utövat kontroll över emissioner av obligationer och förlagsbevis på samraa sätt sora skulle ha varit fallet vid en tillärapning av ränteregleringslagens regler om emis­sionskontroll.

Ar 1971 tillkallade jag sakkunniga för att göra en översyn av den kre-ditpolifiska lagstiftningen, I direktiven för uttedningen pekade jag på vissa frågor sora borde behandlas av de sakkunniga. Mot bakgrund av den samordning av bankinstitutens rörelseregler sora genorafördes år 1969 borde de sakkunniga undersöka raöjlighetema tiU en samordning av regelsystemet för dessa institut också i den kreditpolitiska bered­skapslagstiftningen. Frågan om införande av regler sora ger raöjlighet att maxiraera viss utlåning, s, k, utlåningstak, borde också utredas. Vida­re kunde finnas skäl att i lagstiftningen skriva in regler sora gör det raöj­ligt att ålägga bankinstitut att lämna byggnadskrediter för projekt som ingår i det årliga bostadsbyggnadsprogrammet för det fall överenskom­melse mellan delegationen för bostadsfinansiering och bankinstitulen inte kunde nås. Jag anförde vidare att de sakkunniga borde företa en allmän översyn av den kreditpolitiska beredskapslagstiftningcn och före­slå de ändringar och åtgärder som var motiverade med hänsyn till ut­vecklingen på kreditmarknaden och inom bostadspolitiken och lill vun­na erfarenheter i fråga om tUlämpning av lagarna och överenskommel­ser av liknande innebörd. Som framgår av vad jag inledningsvis anfört redovisade utredningen i början av år 1974 resultatet av sitt uppdrag i betänkandet (Ds Fi 1974: 2) Kreditpolitiska medel.

I betänkandet framhåller utredningen att utredningsuppdraget gällt alt göra en teknisk översyn av lagstiftningen byggd på erfarenheterna av användandet av kreditpoUtiska medel och med hänsyn tagen tUl de olika ändringar på kredkmarknaden som ägt rum. Utredningen går däremot inte in på frågan hur fördelningen i olika sUuationer bör vara mellan å

Prop. 1974:168

134

ena sidan de traditioneUa kreditpoliiiska medlen, dvs. marknadsopera­tioner och räntepoUtik, och å andra sidan de i lagstiftningen ingående kreditpoliiiska instrumenten. Enligt ulredningen skaU dess förslag ses som ett försök att inom lagstiftningens ram inordna de medel som fak­tiskt utnyttjas eller kan tänkas bli utnyttjade inom kredilpolitiken.

Utredningen föreslår att reglerna om de kreditpolitiska medlen förs sararaan i en enda lag. Denna skall i likhet med de nuvarande lagarna ha karaktär av fullmaktslag innebärande att ett förordnande enligt lagen utfärdas av Kungl. Maj:t efter framställning av fullmäktige i riksban­ken. Ett huvuddrag i lagförslaget är att i lagtexten ange enbart ramar och riktlinjer för de olika instrumenten och att överlåta detaljregleringen åt riksbanken genom alt banken utfärdar föreskrifter som skall gälla se­dan Kungl. May.t meddelat förordnande. Bakgrunden till förslaget att slopa den nuvarande detaljregleringen i lag är att denna, t. ex. i fråga om beräkningen av likviditetskvoter, enligt utredningen i vissa fall kan lägga hinder i vägen för en ändamålsenlig tiUämpning av ett förord­nande om kreditpolitiskt medel. Ett annat huvuddrag i förslaget är att de skUda bankgrupperna behandlas på ett likartat sätt. Detta innebär bl. a. att ett förordnande om kassakvoter skall kunna utfärdas för samt­liga bankinstitut samt att den nuvarande liberalare specialregeln för Sparbankernas Bank oeh Jordbrukets Bank vid beräkningen av likvidi­tetskvoter föreslås upphöra att gälla. Utredningen föreslår att de kredit­politiska instrument som ingår i den gällande lagstiftningen skall med en något ändrad terminologi ingå även i den nya lagen. Lagförslaget innehåller sålunda regler om likviditetskrav, kassakrav, emissionskon­troll, placeringsplikt och räntereglering. Dessutom föreslås att lagstift­ningen utökas med två nya kreditpolitiska instrument, nämligen dels ut­låningsreglering (s. k. utlåningstak) som innebär att bankerna kan åläg­gas alt hålla sin utiåning under en viss nivå, dels skyldighet för bank­institut att lämna byggnadskredit för särskilt angivna byggnadsföretag, för vilka statligt bostadslån utgår eller kommer att utgå, s. k. särskUd placeringsplikt. Den nya lagen föreslås inte bli tidsbegränsad.

Några remissinstanser bl. a. bankföreningen, sparbanksföreningen samt en minoritet av riksbanksfullmäktige och en minoritet av riksgälds­fullmäktige hävdar att en ny kreditpolitisk lagstiftning inte bör ge­nomföras förrän resultatet av bostadsfinansierings- och kapitalmark­nadsutredningarnas arbete föreligger. Industriförbundet föreslår att det framlagda utredningsförslaget överlämnas till kapitalmarknadsutred­ningen för vidare behandling av denna utredning. Det framhålls bl, a, att ett av den föreslagna lagstiftningens huvudsyften är att underlätta fi­nansieringen av bostadsbyggandet och att en komraande reform i fråga om bostadsfinansieringen bör awaktas innan de kreditpolitiska instru­menten fixeras. En ny kreditpolitisk lagstiftning anses också kunna bli påverkad av den mera övergripande bedömning av kredit- och kapital-

Prop. 1974:168

135

marknadsproblemen som skall ske inom kapitalmarknadsutredningen. Bankföreningen menar att utredningsförslaget inle kan betraktas enbart som en lagteknisk översyn utan också måste anses innefatta ställningsta­ganden till hur kreditpolitiken skall föras i fraratiden. I anslutning här­till anlägger bankföreningen vissa principiella synpunkter på frågan hur kreditpolitiken bör utformas för att negativa verkningar på samhällseko­nomin skall kunna undvikas. Bankföreningen framhåller att använd­ningen av kreditpolitiska instrument måste anpassas så mjukt som möj­ligt till konjunkturväxlingarna. Den naturliga rollfördelningen mellan kreditpolitik och finanspolitik måste därför enligt bankföreningen iakt­tas i högre grad än som skett under senare år. Föreningen framhåller bl. a. att statsmakternas krav på bibehållen prioritering av bostadssek­torns kreditbehov också i åtstramningstider medfört skadeverkningar för låntagare inom andra sarahällssektorer genom att dessas långsiktiga pla­nering allvarligt försvårats. Resonemanget utmynnar i åsikten att det vore bättre att subventionera bostadssektorns kostnad över statsbudge­ten i stället för alt lösa problemet genora ransonering och prisreglering på kreditraarknaden. Bankföreningen frarahåller vidare att de generella penningpolitiska medlen öppna marknadsoperationer, inkl. stats­skuldspolitiken, och diskontopolitik i första hand måste användas för att kreditpolitiken skall bli ett effektivt instruraent i stabiliseringspoliti­ken.

Dessa och liknande synpunkter som framkommit under remissbe­handlingen ger mig anledning att något beröra den under senare år förda kreditpolitiken. Till en början vill jag uppehålla mig vid hur Icre-ditpolitiska åtgärder som led i den allmänna ekonomiska politiken an­vänts för att uppnå de stabiliseringspolitiska raålen. Jag vill också beröra frågan ora bostadsbyggandets finansiering och dess betydelse för utform­ningen av den kreditpolitiska lagstiftningen.

I slutet av år 1968 började landets valutareserv att minska kraftigt. Minskningen fortsatte i ökad takt under första halvåret 1969. Valutaför­lusterna orsakades inte enbart av en svag bytesbalans utan också av elt allt större kapitalutflöde från Sverige tiU utlandet. Ungefär samtidigt som valutaavtappningen började sätta in, förbyttes den inhemska tidigare måttliga tillväxten i produktion och efterfrågan på varor och tjänster i en brant stegring och övergick under året tUl en högkonjunktur med starkt tryck på produktionskapaciteten. En rad kreditpolitiska ålgärder vidtogs i syfte att minska bankernas utlåningsexpansion och därigenom motverka valutautströmningen och det begynnande övertrycket inom ekonomin. I febmari 1969 höjdes diskontot raed 1 % till 6 %. Denna åt­gärd var motiverad främst av det växande gapet till den internationella räntenivån och det därav föranledda kapitalutflödet. I febmari sararaa år utverkade riksbanken också förordnande ora likviditetskvoter för af­färsbankerna enligt likviditets- och kassakvotslagen. Ett underskridande

Prop. 1974:168

136

av kvoterna raedförde straffavgifter. De fastställda kvotema 30 % för de fem största bankerna och för Sparbankernas Bank och Jordbru­kets Bank samt 24 % för övriga affärsbanker låg 4,55 procenten­heter högre än de tidigare av riksbanken rekoraraenderade kvoterna till följd av något ändrade beräkningsregler.

Åtgärderna mot affärsbankerna kombinerades med överenskommel­ser om olika placeringsregler för sparbankerna, postbanken, AP-fonden och försäkringsbolagen. Reglerna innebar att en viss kvot av institutens placeringar skulle avse prioriterade tillgångar, i huvudsak statspapper och bostadsobligationer eller andra krediter för bostadsbyggandet. Med centralkassorna för jordbmkskredit överenskoms att en viss del av in­låningsökningen skulle placeras i kassa, obligationer och vissa andra likvida tillgångar.

Trots åtstramningsåtgärderna i början av år 1969 fortsatte kreditex­pansionen som en följd av uppgången i den svenska konjunkturen. Kre-dhexpansionen kunde inte anses förenlig med en balanserad ökning av inhemsk efterfrågan och produktion. Med hänsyn härtUl men också på grund av en ny stark minskning av valutareserven höjdes riksbankens diskonto i juli samma år raed ytterligare 1 % tUl 7 %. I sararaa månad förordnades också om kassakvoter för affärsbankerna enligt likviditets-och kassakvotslagen. Åtgärden innebar att varje affärsbank vid varje dags slut skulle hålla ett belopp på checkräkning i riksbanken motsva­rande 1 % av den lagstadgade likviditetskvotens näranare vid utgången av månaden före närmast föregående kalendermånad. Underskreds kas­sakvoten måste banken utge en tilläggsränta på underskottet. Vidare vidtogs ålgärder för en direkt begränsning av bankernas upplåningsmöj­ligheter i riksbanken. Sålunda begränsades denna upplåning för vissa af­färsbanker genom individuella limiter. Dessa utgjorde tak för upplå­ningen och justerades efter hand, bl. a. med hänsyn till i vilken utsträck­ning bankerna visat återhållsamhet i sin utlåning till andra ändamål än bostadsbyggandet. Resultatet av de olika åtgärderna för att dämpa kre­ditexpansionen blev att utestående lån till nämnda ändamål under andra halvåret 1969 sjönk 2 miljarder kr. mot en ökning med drygt 1,5 miljarder kr. under motsvarande period år 1968.

Föreskrifterna om likviditetskvoter och kassakvoter kvarstod oföränd­rade under år 1970. Systemet med individuella limiter i fråga om affärs­bankernas upplåning i riksbanken behölls också. Under första kvartalet 1970 ökade affärsbankernas utiåning tiU andra ändamål än bostads­byggandet starkt. Mot bakgrund av de inflationistiska tendenserna i den svenska ekonomin och ett växande underskott i bytesbalansen träffades i april samma år en uppgörelse mellan riksbanken och affärsbankerna med undantag av Sparbankernas Bank och Jordbrukets Bank om ett s. k. utlåningstak. Bankerna åtog sig var bank för sig att hålla sin utlåning, exkl. bostadsbyggnadskrediter, under ett tak bestämt med utlå-

Prop. 1974:168

137

ningsvolymen vid utgången av år 1969 sora bas. Maxiraura för utlå­ningen skulle vara 106 % för raaj och 105 % för juni och föll sedan till 104 % vid årets slut. Vid överskridande gällde vissa sanktioner.

Högkonjunkturen under åren 1969 och 1970 följdes under år 1971 av en påtaglig avraattning i den inheraska efterfrågan. Vad gäller handeln raed utiandet skedde ett kraftigt oraslag i handelsbalansen från ett stort underskott under år 1970 till ett betydligt större överskott under år 1971. Mot bakgrund av utvecklingen av konjunkturläget kunde kredil­politiken göras raera expansiv. Utiåningstaket slopades i början av året och rUcsbankens diskonto sänktes etappvis ned tUl 5 %. Likviditetsläget för bankerna lättade efter hand och under åren 19711972 hade affärs­bankema knappast några svårigheter att uppfylla gällande krav på likvi­ditetskvoter. För övriga bankinstitut träffades i slutet av år 1971 en överenskoraraelse sora innebar att hittills gällande placeringsregler med verkan från år 1972 ersattes av likviditetskvoter. Denna omläggning låg i linje med den några år tidigare genomförda samordningen av bank­lagstiftningen och underlättades av det lätta kreditläge sora då rådde.

Den ekonoraiska utvecklingen under år 1973 präglades av en raycket stark efterfrågan på svenska exportprodukter och en förhållandevis svag inhemsk efterfrågan. Genom överskott i bytesbalansen ökade valutare­serven starkt. Kraven på likviditetskvoter och kassakvoter behölls under året.

Den tidigare mycket gynnsamma utvecklingen av valutareserven bröts vid mitten av februari 1974, Utflödet av valutor accelererade efter hand. Under årets tre första månader minskade riksbankens valuta­innehav med nästan 1 600 milj, kr, I första hand för att söka bromsa detta valutautflöde tillkännagav riksbanken den 2 april 1974 vissa åt­gärder. Riksbankens diskonto höjdes fr. o. m. den 3 april från 5 % till

6

%. Den långa räntan höjdes med 1/2 % för stats- och bostadsobU­gationer till  7 1/2 %   och för kommun-  och industriobligationer  till

7

3/4%, i vissa fall högre. Affärsbankernas kassakvotskrav höjdes fr. o. m. den 5 april från 1 % tUl 5 %, vUket medförde en betydande upplåning i riksbanken från affärsbankernas sida. Reglerna för ban­kernas upplåning i riksbanken har sedan år 1970 varit sådana att en bank får låna lUl diskontot ett belopp motsvarande 75 % av bankens eget kapital. På överskjutande belopp tar riksbanken ut en ränta på 2 % över diskontot. Samtidigt med diskontohöjningen och kassakvotshöj-ningen höjdes skattlcammarväxeldiskontot från 2 % till 8 %. Ränte­satsen på bankernas inlåning på särskUda räkningar (större belopp, vanUgen från kommuner och företag) steg därmed också till omkring

o c

o    ID.

Samtidigt med diskonto- och kassakvotshöjningen uppmanade riks­banken affärsbankerna att dämpa ökningstakten i sin övriga utlåning (dvs. exkl. bostadsbyggnadskrediter). Denna hade under andra hälften

Prop. 1974:168

138

av år 1973 börjat öka i en allt snabbare takt, Sparbankema och central­kassoma informerades av riksbanken om alt dämpningen av affärsban­kernas övriga utlåning inte fick utnyttjas för någon kreditexpansion från deras sida.

Syftet med den under våren 1974 vidtagna åtstramningen av kredit­politiken var framför allt att förmå företagen till en finansiering utom­lands i större utsträckning än tidigare men även att åstadkomma en dämpning av kredilefterfrågan, vilken från allmänna synpunkter var önskvärd. Riksbanken medgav vidare under våren att affärsbankerna höjde räntan utöver vad som följt av diskontoändringen på fram­för allt vissa företagskrediter. Ränteglidningen hos affärsbankerna skulle dock inte få överstiga 0,2 % räknat på hela lånestocken. Räntan på bo­stadsbyggnadskrediter skuUe inte få höjas. Som en följd av detta med­givande höjde affärsbankerna fr, o. ra. den 24 maj räntan på krediter i räkning med 1/4 %. Sedermera har räntehöjningar skett även för andra lånetyper. Även för sparbankerna har en begränsad ränteglidning med­givits.

Samtidigt som valutareserven minskade mycket kraftigt under första halvåret 1974 ökade bankernas tidsbundna fordringar på utländska ban­ker i snabb takt. Ökningen hängde framför allt samman med den myc­ket kraftiga tillväxten av behållningen på bankernas s, k, valutakonton. Den betydande räntcskiUnaden mellan Sverige och utlandet samt starka kursförväntningar syntes ha medfört en motvUja hos exportörerna att växla in sina valutainkomster tUl svenska kronor. Exportörerna valde i stället att i stor utsträckning placera sina valutainkomster på ett valuta­konto i svensk bank. På dessa medel erhöll de en ränteavkastning som ungefär motsvarade räntan i valutans hemland. Eftersom de svenska bankerna är skyldiga att hålla en motsvarande täckning som fordran på utiändsk bank, påverkar dessa valutakonton bankernas valutaställning. En stor del av utflödet från den centrala valutareserven har således an­vänts för att finansiera dessa valutakonlon. För att åstadkomma en minskning av behållningarna på valutakontona och samtidigt erhålla en ökning av riksbankens valutainnehav beslöt valutastyreisen under våren att på medel som insätts på valutakonto efter den 18 juni 1974 skall någon ränta inte utgå. Avtappningen av valutareserven fortsatte emeller­tid. Valutautflödet var väsentligt större än vad som motsvarade utveck­lingen av utrikeshandeln och andra löpande transaktioner. En viktig förklaring härtill var att den svenska räntenivån även efter diskontohöj-ningen i aprU internationeUt sett var låg, vilket medförde att utnyttjan­det av finansieringsmöjligheter i utlandet var mindre attraktivt för det svenska näringslivet. Riksbanken beslöt därför att höja diskontot fr, o, m. den 16 augusti med ytterligare 1 % till 7 %. I samband härmed höjdes den långa räntan med 1/2 %.

Ett brett register av kreditpolitiska åtgärder har sålunda komrait till

Prop. 1974:168

139

användning under senare år. Kreditpolitiken har delvis haft till raål att raotverka rubbningar i den yttre balansen. Spekulativa, snabba skift­ningar i kapitalrörelserna, t. ex. i samband raed förväntningar om reval-vering eller devalvering av olika valutor eUer mot bakgrund av uppkom­mande skillnader i räntenivån i förhållande till utiandet, har påkallat kreditpoliiiska åtgärder. De kreditpolitiska åtgärderna har också satts in när den svenska konjunktursituationen varit sådan att kredit- och likvi-ditetsåtstramande åtgärder varit påkallade för att raöta tendenser till överhettning i den svenska ekonomin. Den förda kreditpolitiken har haft avsedd effekt när det gällt att begränsa en alltför kraftig expansion av utiåningen och slå vakt om valutareserven. Självfallet finns utrymme for olika uppfattningar när det gäller såväl den förda kreditpolitiken som den framtida utformningen av kreditpolitiken. Utan att här gå närmare in på dessa spörsmål anser jag mig kunna konstatera att erfarenheterna av kreditpolitiken under senare år visar betydelsen av att det finns ett brett register av kreditpolitiska instrument som i varierande grad kan sättas in för att snabbt och effektivt raotverka rubbningar i den inre och yttre samhällsekonomiska balansen. I likhet med utredningen och flerta­let reraissinstanser anser jag, att det är erforderligt att raot bakgrund av erfarenheterna nu se över den gällande lagstiftningen. Även raed tanke på den osäkerhet sora alltjärat råder på den internationella kreditraark­naden och för att förbättra raöjlighetema att möta rubbningar i de utri­kes betalningsströmmama anser jag det angeläget att den kreditpoliiiska lagstiftningen nu oraprövas.

Ett viktigt syfte med den kreditpolitiska lagstiftningen är att skydda statens och bostadsbyggandets kreditbehov. Bostadspolitiska övervägan­den har haft en väsentiig betydelse för utformningen av de kreditpoli­tiska instrumenten och av den förda kreditpoliliken. Vissa av de kredit­politiska instrumenten är ägnade att trygga bostadssektorns behov av långfristiga krediter. Vid beräknande av likviditetskvoter prioriteras bl, a, bostadsobUgationer genom att de räknas in bland de likvida till­gångarna, Placeringskvotslagen har till direkt ändamål att tillgodose statens och bostadsbyggandets behov av långa lån. Som tidigare nämnts gäller för affärsbankema sedan år 1969 förordnande om likviditetskvo­ter enligt likviditets- och kassakvotslagen. För sparbankerna gällde över­enskommelser med riksbanken om placeringskvoter fram till år 1972, då dessa genom en överenskoraraelse raed riksbanken ersattes av likviditets­kvoter. Även för jordbrukets centralkassor gäller en överenskoraraelse om likviditetskvoter. För försäkringsbolagen och AP-fonden brukar gälla årliga rekomraendationer eller överenskommelser om placeringsin­riktningen. Mot bakgrund av den starka ökning av oavlyftade byggnads­krediter dvs. de krediter som gäller under byggnadstiden som skedde under åren 1971 och 1972 uppdrog regeringen år 1972 åt delega­tionen för bostadsfinansiering att förhandla med affärsbankerna för att

Prop. 1974:168

140

få dessa att öka sina förvärv av långfristiga bostadsobligationer. För­handlingarna ledde tiU en uppgörelse i juni 1973, sora i huvudsak inne­bar att affärsbankerna under året skulle dels öka sitt innehav av bo­stadsobligationer raed 1 500 milj, kr,, dels omvandla 1 000 mUj. kr. ute­stående byggnadskrediter tiU s. k, mellankrediter med räntevillkor raot­svarande vad sora gällde för hypotekslån. Delegationen träffade därefter uppgörelser också raed AP-fonden, sparbankerna och postbanken om att dessa institut skulle förvärva bostadsobligationer. Med hänsyn till de fortsatta svårigheterna att i tillräcklig omfattning placera bostadsobliga­tioner på kapitalmarknaden fick delegationen i maj 1974 till stånd en ny överenskommelse med affärsbankerna, sparbankerna, postbanken och jordbrukskasserördsen. Uppgörelsen avser år 1974 och innebär att ban­kerna åtagit sig att bidra med ca 4 000 railj, kr, till finansiering av fär­diga fastigheter. Bidraget skall huvudsakligen ske genom en ökning av nettoinnehavet av bostadsobligationer. En mindre del av beloppet får användas för omvandling av byggnadskrediter till raellankrediter.

Den prioritering av bostadsbyggandet sora sker på kreditraarknaden grundas på de bostadsbyggnadsprograra som fastställs av regering och riksdag. Den ingående planering av bostadsbyggandet som sker genom politiska och administrativa beslut avser förutora byggnadsvolyraen också de enskilda projektens lokalisering och tidpunkter för deras igångsättande. Med utvecklingen mot allt större precisering i fråga ora de årliga bostadsprogramraen har behovet av att byggnadskrediter ställs till förfogande i tillräcklig omfattning och på rätta tider ökat starkt. Problemet har fr, o, ra, år 1967 lösts genom årliga överenskommelser mellan delegationen för bostadsfinansiering och bankinstituten. Genom dessa uppgörelser har byggnadskrediter för statiigt belånade byggnader kunnat säkerställas. Den senaste överenskommelsen träffades i januari 1974, Mot bakgrund av att bostadsbyggnadsplanen för år 1974 ger ut­rymme för ca 75 000 statligt belånade lägenheter och 8 000 lägenheter utan statliga lån har företrädare för affärsbankerna, sparbankerna, post­banken och jordbrukskasserörelsen förklarat sig vilja medverka till att byggnadskrediter till ett belopp av ca 9 660 milj, kr, inberäknat kre­diter till kommuner avseende tomträttsmark säkerställs för statiigt belånade nybyggnader och ombyggnader samt också tiU att ställa kre­diter till förfogande för det bostadsbyggande som sker utan statUga lån.

Den serie kreditpolitiska åtgärder och överenskomraelser, som haft till syfte att trygga bostadsbyggandets behov av långfristiga krediter, har tillkommit med placeringskvotslagen som bakgrund. Kreditpolitiken måste också i fortsättningen kunna föras så att det inom ramen för en från stabiliseringssynpunkt godtagbar kreditvolym kanaliseras medel till bostadssektorn i den omfattning och takt som krävs för att de av stats­makterna antagna bostadsbyggnadsprogrammen skall kunna förverkli­gas. Det är därför viktigt att den kreditpolitiska lagstiftningen inrymraer

Prop. 1974:168

141

ändaraålsenliga instrument som kan tillgripas då andra lösningar inte står till buds.

Det är självfallet önskvärt att uppkommande problem i fråga om bo­stadsbyggandets finansiering också i fortsättningen i första hand löses i samförstånd med kreditinstituten. Enligt rain mening bör emellertid, för den händelse överenskoraraelse inte skulle kunna nås, den kredit-politiska lagstiftningen ges en utformning som bättre än f. n. svarar mot önskemålet att bostadsbyggandets kreditbehov skall kunna tUlgodoses. I flera remissyttranden understryks också behovet av ändringar i nu be­rörda avseenden i enlighet med vad utredningen föreslagit.

Som jag förut nämnt har några remissinstanser ifrågasatt, om man inte borde vänta med översynen av den kreditpolitiska lagstiftningen tills kapitalmarknadsutredningens belänkande föreligger.

Kapitalmarknadsulredningen har i sitt remissyttrande över boende-och bostadsfinansieringsutredningarnas betänkande (SOU 1974: 17) So­lidarisk bostadspoUtik diskuterat problemen kring bostadspolitik och bo­stadsfinansiering sedda från kreditmarknadssynpunkl. Utredningen konstaterar att växande krav raed all sannolikhet kommer alt ställas på kreditpoUtiken i framtiden. Frågan om raan bör vänta raed en översyn av den kreditpolitiska lagstiftningen, tills pågående utredningar ora ka­pitalmarknaden och bostadsfinansieringen slutförts, är emellertid be­roende av hur en ny kreditpolitisk lagstiftning utformas. Väljs den föreslagna metoden att i lagen i huvudsak enbart ge vissa gmndläggan­de regler, kan tillämpningen av lagstiftningen, som majoriteten av riks­banksfullmäktige framhåller i sitt yttrande, lätt anpassas till omlägg­ningar av bostadsfinansieringssystemet. Som framgår av det följande föreslår jag alt lagstiftningen i enlighet med utredningens förslag ut­formas som en ramlagstiftning med möjUgheter för riksbanken att ut­forma de föreskrifter som behövs för tiUämpningen. Med hänsyn härtill anser jag, i likhet med majoriteten inom fullmäktige, att det saknas bä­rande skäl för att skjuta upp en reforra av den kreditpolitiska lagstift­ningen. En samlad översyn av den kreditpolitiska lagstiftningen på grundval av det föreliggande utredningsförslaget bör därför komraa tUl stånd nu.

Jag vill redan här slå fast att i den nya kreditpolitiska lagstiftningen bör i enlighet med utredningens förslag ingå dels medel som raotsvarar de sora finns i de gällande tre lagarna, dels två nya medel, utiåningsreg­lering och särskUd placeringsplikt. Jag komraer att i de olika avsnitten om de kreditpolitiska medlen närmare behandla de motiv som finns för att lagstiftningen bör ha denna omfattning.

De gällande kreditpolitiska lagarna har karaktär av beredskapslag­stiftning. Detta innebär att lagarna tillämpas, ora den i visst fall efter­strävade ordningen inte kunnat nås genora rekommendationer till eller genora överenskoraraelser med berörda institut. Karaktären av bered-

Prop. 1974:168

142

skapslagstiftning framgår av samtiiga tre lagar, I likviditets- och kas­sakvotslagen får sålunda förordnande om likvidUets- eller kassakvot meddelas, om det prövas oundgängligen nödigt för att uppnå det mål som fastställts för riksbankens penningpolitiska verksamhet. För till­lämpning av placeringskvots- och ränteregleringslagarna krävs att det skall föreligga utomordentiiga omständigheter. Placeringskvoter, ränte­reglering och emissionskontroll är sålunda enligt gällande lagstiftning att anse som extraordinära medel under det att likviditets- och kassakvoler kan anses som medel som mera normalt kan komma till användning inom kreditpolitiken. Utredningen föreslår att placeringsplikt och ränte­reglering också i fortsättningen skall betraktas som extraordinära medel och att även det nya instrumentet utiåningsreglering skall ha karaktären av extraordinärt medel. För tUlämpningen av dessa medel skaU enligt lagförslaget därför krävas synnerliga skäl. Emissionskontroll bör enligt utredningen däremot betraktas som ett normalt inslag i kreditpoliliken. Under remissbehandlingen har av bl. a. bankföreningen framhållits vikten av att behovet av kreditpolitiska ingripanden i första hand tillgo­doses genom överenskommelser mellan riksbanken och berörda institut. Enligt bankföreningens mening bör även emissionskontroll betraktas som ett extraordinärt medel. Bankföreningen anser vidare att det tydli­gare bör framgå att andra medel än likviditets- och kassakrav är förbe­hållna extraordinära situationer och föreslår därför att, efter mönster från gällande lagstiftning, i lagtexten anges att de extraordinära medlen skaU få användas endast när det på grund av utomordentliga omständig­heter är nödvändigt för att uppnå fastställda penningpolitiska mål.

Enligt min mening bör den kreditpoUtiska lagstiftningen liksom f. n. sättas i tUlämpning först när behov av ingripanden på det kreditpolitiska området uppkommer och behövlig restriktivitet på kredilmarknaden inte kunnat nås genom rekommendationer till och överenskommelser med de berörda instituten. De kreditpolitiska medlen kan emellertid inte jäm­ställas i vad avser behovet av tUlämpning. Även fortsättningsvis kommer det att finnas ett permanent behov av att kunna påverka bankinslituts kreditgivning via likviditets- och kassakrav. Användningen av dessa in­strument får således anses som normala inslag i kreditpolitiken. Även emissionskontroll bör som jag kommer att ange i det följande anses som ett normalt inslag i kreditpolitiken. Detta innebär såvitt nu kan bedömas 

 att det blir nödvändigt att tillämpa lagreglerna om emis­sionskontroll, om den kontroll som sedan länge är etablerad på frivUlig grund inte skuUe visa sig tillräcklig. Vad gäller övriga kreditpolitiska medel som avses ingå i lagstiftningen delar jag utredningens och remiss­instansernas uppfattning att de bör betraktas som extraordinära medel. I enlighet med utredningens förslag bör detta markeras genom att de får tUlämpas endast om synnerliga skäl föreligger. Detla innebär att dessa medel bör komma till användning endast i svårbemästrade sUua-

Prop. 1974:168

143

tioner, där det inte går att efter överläggningar med berörda institut nå den eftersträvade effekten.

Utredningen föreslår att de olika grupperna av bankinstitut i mot­sats till vad som är fallet f. n. skall behandlas på likartat sätt i den kreditpoUtiska lagstiftningen. Förslaget grundas på det förhållandet, att de skilda bankgrupperna genom 1969 års samordnade banklagstiftning fått likartade rörelseregler. Den konkurrensneutralitet som åsyftades med den nya banklagstiftningen föranleder enligt utredningen att också den kreditpolitiska lagstiftningen görs konkurrensneutral för de olika bankgrupperna. Riksbanken bör dock enligt utredningen ges möjlighet att i sina tillämpningsföreskrifter differentiera kraven mellan olika insti­tut där detta anses lämpligt. Utredningen föreslår därför samma lag­regler för såväl affärsbanker som sparbanker och jordbrukets kredit­kassor. Förslaget utsätts för kritik i några remissyttranden. Bankinspek­tionen framhåller att, oavsett den genomförda samordningen av banker­nas rörelseregler, stora skillnader kvarstår i fråga om de skilda bank­gruppernas struktur och inriktning. Bl. a. pekar inspektionen på att vä­sentliga skUlnader föreligger mellan bankgruppernas engagemang i lån till bostadssektorn. Med hänsyn tiU svårigheterna att utforma lagstift­ningen så att den i alla lägen,beaktar de olikheter som faktiskt förelig­ger mellan olika bankinstitut godtar inspektionen dock den princip om enhetliga regler för bankinstituten som lagförslaget bygger på. Inspektio­nen godtar dock inte utredningens förslag att ta bort nuvarande special­regler för Sparbankernas Bank och Jordbrukets Bank i fråga om beräk­ningen av likviditetskvot. Sparbanksföreningen och jordbrukskasseför­bundet är också kritiska mot utredningens strävan efter enhetliga regler för de olika typerna av bankinstitut och framhåller att en strikt tillämp­ning av utredningens princip om enhetiighet i lagstiftningen kan få ne­gativa följder för sparbanker resp. kreditkassor. Sparbanksföreningen anser det angeläget att i propositionen klart anges att i den praktiska lillämpningen hänsyn måste tas till den faktiska strukturen hos bankin­stitulen. Enligt jordbrukskasseförbundet bör den nödvändiga differen­tieringen komma till klart uttryck i lagtexten.

För egen del finner jag det naturligt att den kreditpolitiska lagstift­ningen i formellt hänseende utformas mot bakgrund av att väsentligt likartade rörelseregler gäller för de olika bankgrapperna. Olika bankin­stitut som tillämpar banklagstiftningen på i stort sett likartat sätt bör så­lunda omfattas av samma kreditpolitiska regler, oavsett om det är fråga om affärsbanker, sparbanker eller kreditkassor. I den mån väsentliga skillnader föreligger mellan olika institut i fråga om inriktningen av rö­relsen kan det dock finnas behov av att tiUärapa ett kreditpolitiskt in­strament olika mellan sådana institut. Jag delar uppfattningen att i lagen bör öppnas möjlighet till differentiering mellan de olika bankrastituten. I regeringens förordnande bör sålunda anges, vilka institut sora orafattas

Prop. 1974:168

144

av ifrågavarande kreditpolitiska instrument. Vidare bör riksbanken kunna behandla ett enskilt institut i särskild ordning, skilja mellan små och stora banker eller särbehandla banker med rörelse av speciell natur, t. ex. Sparbankernas Bank och Jordbrukets Bank, Enligt min mening är det inte behövligt att som jordbrukskasseförbundet föreslagit i lagtexten ge närmare regler om olika alternativ för differentiering. Jag förordar sålunda i enlighet med utredningens förslag att den kredit­poUtiska lagstiftningen utformas enhetiigt för de olika grupperna av bankinstitut. TUl frågan om särskUda regler bör gälla vid beräkning av likviditetskvot för sparbanks- och jordbrukskasserörelsernas central­banker återkommer jag i det följande.

Några remissinstanser har berört utredningens uttalande om alt det kan finnas anledning att pröva behovet av en kreditpolitisk reglering även för finansieUa fonder, fondmäklare och s. k, finansieringsföretag, om dessas kreditgivning skulle öka väsentligt. Bankinspektionen, kon­junkturinstitutet och majoriteten av riksbanksfullmäktige förordar att en utredning tillsätts med syfte att göra den kreditpolitiska lagstiftningen tillämplig på de finansieringsföretag och andra som står utanför den or­ganiserade kreditmarknaden. Även jag anser att det finns goda skäl för en sådan vidgning av den kreditpolitiska lagstiftningens tillämpningsom­råde. Jag kommer att inom den närmaste framtiden ta ställning till den fortsatta handläggningen av frågan.

Utredningens förslag att i lag ange enbart ramarna och riktlinjerna för tUlämpningen av de kreditpolitiska instrumenten och överlåta åt riksbanken att utfärda närmare föreskrifter för tiUämpningen har till­styrkts eller lämnats utan erinran av flertalet remissinstanser. Majorite­ten av riksbanksfullmäktige framhåller fördelarna med utredningens lösning. Denna ger sålunda enligt riksbanksfuUmäktige en större allsi­dighet och anpassbarhet hos de kreditpolitiska medlen så att det blir lättare än f. n. att möta förändringar på kreditmarknaden vare sig det gäller penningmarknadens arbetssätt, AP-fondens roll på kapitalmark­naden eller införandet av nya system för bostadsfinansieringen.

Mot förslaget att slopa den nuvarande detaljreglerragen i lag har emellertid också anförts kritiska synpunkter. Sålunda ifrågasätter en mi­noritet inom riksbanksfullmäktige och bankföreningen, om de före­slagna delegationsbestämmelserna är förenliga med den nya regerings­formen (nya RF), I remissyttrandena hänvisas till ett departementschefs-uttalande i propositionen med förslag till ny regeringsform (prop, 1973: 90 s. 209), Enligt det åberopade uttalandet, som rör spörsmålet i vUken omfattning delegation bör ske från riksdagen tUl regeringen, får frågan om hur detaljerade bemyndiganden skall vara avgöras från fall tiU fall. I fråga om föreskrifter t. ex. på näringsrättens område där mera vä­sentiiga medborgarintressen kan koraraa att beröras av regleringen bör riksdagen mera preciserat än annars ange de ramar inom vilka rege-

Prop. 1974:168

145

ringen skall få röra sig. Från näranda remisshåll ifrågasätts, om de före­slagna bestäramelserna om subddegation från regeringen till riksbanken står i överensstäraraelse med reglerna om sådan delegation i den nya re­geringsformen. Enligt bankorganisationerna medför avsaknaden av de­taljerade lagregler om tillämpningen av de olika kreditpolitiska medlen praktiska nackdelar genom att bankerna i sin långsiktiga planering får svårare att fömtse hur eventuella kreditreglerande åtgärder kommer att utformas. Bankföreningen och AP-fonden anser att skillnaden meUan de extraordinära kreditpoUtiska medlen och övriga medel bör komma till synes bl. a. genom att betydligt mer detaljerade lagregler ges för de extraordinära medlen.

Remisskritiken i fråga om avsaknaden av detaljregler om de olika in­strumentens tiUämpning och utformning kopplas i flera yttranden sam­man med kritik av utredningens förslag att lagstiftningen i fortsätt­ningen inte som f. n. skall omprövas vart tredje år. Sparbanksförening­en framhåller att, om den för bankernas planering önskvärda detalj­regleringen behålls, behovet av flexibilitet i kreditpolitiken kan tiUgodo­ses genom alt lagen automatiskt blir föremål för omprövning med jämna tidsintervaller. Enligt bankföreningen bör reglerna om likviditets-och kassakrav tas in i en särskild lag med en giltighetstid av tre år. De övriga, extraordinära kreditpolitiska instrumenten bör regleras i en lag som varje år bör omprövas av riksdagen. AP-fonden godtar att likviditets- och kassakraven regleras i en permanent lag men anser att de extraordinära medlen bör behandlas i en tidsbegränsad, särskUd beredskapslag. Även i några andra yttranden sätts i fråga om det finns skäl att överge den nuvarande ordningen med en tidsbegränsad giltighet för den kreditpolitiska lagstiftningen.

För egen del viU jag anföra följande. Den gällande kreditpolitiska lagstiftningen innehåller detaljerade bestämmelser om utforraningen av de kreditpolitiska instruraenten. Så anges t. ex. för beräkningen av likvi­ditetskvoter noggrant hur beräkningen av nettobeloppet av ett instituts likvida medel samt förbindelser skall ske. Riksbanken har dock möjlig­het att i vissa avseenden utfärda kompletterande föreskrifter. Den för­handskännedom om utformningen av de kreditpoliiiska medlen som in­stituten härigenom har kan självfallet, som framhålls från bankhåll, vara av visst värde för institutens långsiktiga planering. Utredningens förslag att i lagtexten enbart ange ramarna och riktlinjerna för de kreditpoli­tiska medlen och att överlåta åt riksbanken att i föreskrifter ange de närraare regler som skall gälla för ett förordnande har eraellertid kla­ra praktiska fördelar. Med en sådan metod kan ett kreditpolitiskt me­del snabbt och enkelt anpassas med hänsyn till de förhållanden som vid tidpunkten för förordnandet råder på kreditmarknaden. Härigenom ökar möjligheterna att snabbt uppnå avsedd verkan raed den kreditpoli­iiska åtgärden. Erfarenhetema av tUlärapningen av den gällande lagstift-

10   Riksdagen 1974. 1 saml Nr 168

Prop. 1974:168

146

ningen visar att det funnits tillfällen då de detaljerade lagbestämmel­serna medfört svårigheter alt ge det kreditpolitiska instrumentet den lämpligaste utformningen. Svårigheter har bl. a., som utredningen påpe­kar, förekommit när det gäller att anpassa beräkningen av likviditets­kvoter tUl rådande förhållanden på dagslånemarknaden och tiU affärs­bankernas olika transaktioner med utiändska banker. Enligt min mening finns sålunda från kreditpolitisk synpunkt starka skäl för att utforma lagstiftningen på det sätt som utredningen föreslagit. Några större olägenheter för de berörda instituten kan avsaknaden av detaljregler i lagtexten knappast medföra. Det torde nämligen inte vara svårt att med ledning av lagstiftningen och tidigare erfarenheter samt kontinuerliga dis­kussioner med riksbanken förutse huvuddragen i de föreskrifter som kan komma att gälla för den närmare utformningen av ett kreditpolitiskt instrument.

Vissa rem.issinstanser har, som nämnts, gjort gällande, att de bemyn­diganden som enligt förslaget lämnas åt regeringen och riksbanken är alltför vida för att kunna anses förenliga med bestämmelsema i nya RF. De grundläggande reglerna om regeringens möjligheter att efter riksda­gens bemyndigande besluta föreskrifter i ämnen som primärt faller un­der riksdagens kompetens finns i 8 kap, 7 § nya RF, Den där angivna möjligheten till delegering i fråga om kreditgivning infördes just med tanke på den kredUpolitiska lagstiftningen (prop, 1973: 90 s. 312). När det gäller ramen för de bemyndiganden som kan ges enligt nya RF gjor­des i propositionen vissa generella uttalanden (prop. 1973: 90 s. 209), Departementschefen avvisade bl. a, tanken på bemyndiganden som är så allmänt hållna att de inte mycket skiljer sig från grundlagstextens be­skrivning av de ämnen som kan bli föremål för delegering. Hur de­taljerade bemyndigandena enligt nya RF skall vara får enligt departe­raentschefen avgöras av riksdagen från fall till fall. Enligt departements­chefens uppfattning kan tämligen vidsträckta bemyndiganden ges när fråga är om föreskrifter som från medborgarnas synpunkter är mindre ingripande, I fråga om föreskrifter, t, ex, på näringsrättens område, där mera väsentliga medborgarintressen kan komma att beröras av reglering­en uttalar däremot departementschefen att riksdagen bör raera precise­rat ange de ramar inom vUka regeringen skall få röra sig,

I anslutning till dessa uttalanden kan, såvitt gäller bemyndiganden att förordna om kreditpolitiska åtgärder, först konstateras att de av utred­ningen föreslagna bemyndigandena endast avser vissa preciserade typer av regleringar inom det delegeringsbara ämnet kreditgivning. Det är så­ledes fråga om bemyndiganden sora är mycket mera preciserade än det i gmndlagstexten använda begreppet kreditgivning. Vidare fraragår av det sagda att det är riksdagen ensara som avgör hur vida bemyndigan­den som får länraas vid delegering enligt 8 kap. 7 § nya RF. Den före­slagna lagen om kreditpoUtiska raedel ger inte regeringen och riksban-

Prop. 1974:168

147

ken fria händer utan innehåller preciseringar i väsentliga hänseenden. Endast vissa angivna kreditpoliiiska raedel får användas. För varje raedel anges vUka institut som får omfattas av ett förordnande från re­geringens sida och lämnas också grundläggande regler om innebörden och utformningen av medlet. I viss utsträckning ges i utredningsförsla­get preciserade regler om medlens innehåll och tiUämpning. Enligt min mening kan de ramar som i utredningsförslaget dras upp för regeringens och riksbankens normgivning inte anses stå i strid mot tankegångarna bakom delegeringsreglerna i 8 kap. 7 § nya RF. Även reglerna i utred­ningsförslaget om bemyndigande för riksbanken att utfärda de närmare bestämmelserna om tUlämpningen av de kreditpolitiska raedlen anser jag står i överensstäraraelse med nya RF. Enligt 8 kap. 11 § nya RF kan riksdagen medge att regeringen överlåter åt förvaltningsrayndighet att raeddela bestäraraelser i ämne som blivit föremål för delegation till rege­ringen. Med tanke bl. a. på den kreditpolitiska lagstiftningen föreskrivs vidare att riksdagen i sådant faU kan uppdra åt förvaltningsmyndighet under riksdagen att meddela bestämraelser (prop. 1973: 90 s. 319), Enligt uttalande av departeraentschefen i propositionen (s, 320) förutsätts sub-delegation i aUmänhet få omfatta endast en del av den normgivnings-kompetens som regeringen erhållit genom bemyndigandet. Enligt min mening uppfyller utredningens förslag till lag om kreditpolitiska medel denna förulsätining. Regelmässigt raåste i förordnande anges de medel som skall få användas och de institut som skall omfattas av förordnan­det. Det är således i likhet med gällande regler regeringen som beslutar, om ett kreditpolitiskt raedel skall få användas. Det är enbart de korapletterande föreskrifter sora behövs för användningen av det av re­geringen raedgivna raedlet sora riksbanken får utfärda. Jag vill också i sammanhanget framhålla att det ligger i sakens natur alt, sora utred­ningen också framhållit, den praktiska tUlämpningen av kreditpolitiken självfallet raåste bygga på saraförstånd raellan regeringen och riksban­ken. Detta innebär alltså att tillärapningen av kreditpolitiska instruraent regdraässigt bör föregås av kontakter raellan regeringen och riksbanken.

Jag förordar sålunda att den kreditpolitiska lagstiftningen utformas i enlighet med de prraciper utredningen angett. Med en sådan utform­ning försvagas de skäl som motiverar att lagstiftningen görs tidsbegrän­sad. Med hänsyn härtUl och mot bakgrund av att en kreditpolitisk lagstiftning får betraktas sora ett nödvändigt inslag bland de raedel sora bör stå till förfogande i den ekonoraiska politiken förordar jag vidare i enlighet med utredningens förslag att lagstiftningen inte görs tidsbe­gränsad.

Jag ansluter mig också tUl utrednragens förslag att den kreditpolitiska lagstiftningen förs saraman i en enda lag. Med en sådan lagteknisk lös­ning vinner lagstiftningen i överskådlighet.

Utredningen har föreslagit  att förordnande om utlåningsreglering

Prop. 1974:168

148

och räntereglering, skall tidsbegränsas och få gälla under högst ett år. Förordnande om annat medel skall enligt förslaget inte vara tidsbegrän­sat. Förslaget har mött invändningar från några remissinstanser. Frågan har berörts särskilt utförligt av bankinspektionen som anser att en tids­begränsning, lämpligen till tre år, kan övervägas för förordnande om likviditets- och kassakrav, emissionskontroU och placeringsplikt. Som skäl härför anför inspektionen att förutsättningarna på vUka ett förord­nande grundats snabbt kan ändras och att även erfarenheterna av tUl-lämpningen kan påkalla en omprövning av förordnandet. En begränsad giltighetstid kan enligt inspektionen vara ägnad att ge visst eftertryck åt behovet av en omprövning. Enligt AP-fonden bör tidsbegränsning gälla för samtliga extraordinära medel.

Jag biträder utredningens förslag att förordnande om utiåningsregle­ring ocb räntereglering bör begränsas till högst ett år. En alltför långva­rig användning av dessa medel skulle bl. a. medföra uppenbara risker för att penningströmmarna i en icke önskvärd omfattning söker sig till finansieringskällor utanför den organiserade kreditmarknaden. Genom den föreslagna tidsbegränsningen understryks att en omprövning av meddelat förordnande måste ske med korta tidsintervaller. Även när det gäller likviditets- och kassakrav, emissionskontroll och placeringsplikt synes en tidsbegränsning av förordnandet härom vara lämplig. Jag för­ordar sålunda att förordnande om dessa medel skall gälla tills vidare om annat inte anges och att förordnandet inte får gälla längre än tre år. Skulle förhållandena ändras så att ett meddelat förordnande blir obehövligt, bör frågan om ett upphävande av förordnandet helt na­turligt las upp dessförinnan. Det bör ankomma på riksbanken att hos regeringen anmäla att enligt riksbankens uppfattning behov av det läm­nade förordnandet inte längre föreligger.

Remissinstanserna har inte några invändningar mot utredningens för­slag att behålla den nuvarande ordningen att förordnande om tiUämp­ning av ett kreditpolitiskt medel ges av regeringen på framställning av riksbanksfullmäktige. Bankföreningen föreslår dock att berörda institut genom sina organisationer fär tillfälle att yttra sig i ärenden om med­delande av förordnande och att regeringen i efterhand skall understäUa riksdagen meddelat förordnande som avser ett extraordinärt medel. Nä­ringslivets byggnadsdelegation föreslår att, om riksbanksfullmäktige be­slutat göra framställning om förordnande utan kvalificerad majoritet, meddelat förordnande bör understäUas riksdagen för godkännande. För egen del kan jag inte ansluta mig tUl dessa förslag. SkaU ett förordnande snabbt och smidigt kunna samordnas med andra kreditpolitiska åtgär­der bör liksom hittills riksbanken ooh regeringen ensamma besluta därom.

I anslutning tUl vad jag nu har anfört viU jag erinra om att riksdagen på olika sätt får insyn i och möjlighet att påverka riksbankens verk­samhet på det kreditpolitiska området. Enligt 37 § lagen (1934: 937) för

Prop. 1974:168

149

Sveriges Riksbank åligger det riksbanksfullmäktige att efter varje års slut till riksdagen avge berättelse angående riksbankens tillstånd, rörelse och förvaltning. Denna berättelse brukar innehålla en utförlig redogö­relse för den förda kreditpolitiken under det gångna året. Berättelsen granskas av finansutskottet som i sitt utiåtande tar upp frågan om an­svarsfrihet för fullmäktige, Dechargeutiåtandet föreläggs riksdagen för beslut. Riksdagen har sålunda möjligbeter att i samband härmed uttala sig om de åtgärder riksbanken vidtagit och därvid dra upp riktiinjer för riksbankens verksamhet. Det förtjänar vidare påpekas att riksdags­partierna genom sina företrädare bland riksbanksfullmäktige har möj­lighet att påverka valet av kreditpolitiska åtgärder.

6.2 Likviditetskrav

I Sverige liksom i många andra länder har det ansetts nödvändigt att kunna påverka bankernas kredilgivningsförmåga inte bara via de tradi­tioneUa kreditpolitiska medlen utan också genom medel som mera di­rekt inverkar på möjligheterna att lämna krediter. Ett sådant medel är likviditetskvoter med utredningens terminologi likviditetskrav som innebär krav på en behållning av likvida tillgångar i viss relation till för­bindelserna. I Sverige har sedan år 1952 likviditetskrav oavbrutet gällt för affärsbankerna. Fram till mars 1969 grundades kraven på över­enskommelser med eller rekomraendationer från riksbanken. Sedan nämnda tidpunkt gäller emellertid likviditetskvoter för affärsbankerna med tillämpning av likviditets- och kassakvotslagen, vars regler också utgjort grund för tidigare överenskommelser och rekommendationer. För sparbankerna och centralkassorna gäller sedan år 1972 likviditets­kvoter enligt överenskommelser med riksbanken.

Vid sidan av huvudsyftet att som ett led i den aUmänna stabUiserings­politiken påverka bankernas kredilgivningsförmåga medför likviditets­kraven också en selektiv styrning av kreditgivningen genom att banker­nas innehav av statspapper och bostadsobligationer får inräknas bland de likvida tillgångarna. Denna effekt av likviditetskraven att underlätta den statliga finansieringen och den långfristiga bostadsfinansieringen har samband med ett annat av kreditpolitikens huvudsyften, nämligen att trygga att statens och bostadsbyggandets kredUbehov kan tillgodoses.

Erfarenheterna visar alt det finns ett permanent behov av att påverka bankernas utlåningsmöjligheter via krav på deras likviditet. Det är vi­dare nödvändigt att det finns garantier för att kraven iakttas. Det fram­står därför som självklart att regler om likviditetskrav tas in även i den nya lagen.

Likviditetskvoterna är i likviditets- och kassakvotslagen konstruerade som totalkvoter, vilket innebär att kravet på en viss behåUning av lik­vida tillgångar sätts i förhåUande till bankens förbindelser vid en viss tidpunkt. Ulredningen föreslår att denna konstruktion behålls i den nya

Prop. 1974:168

150

lagen och avvisar sålunda tanken på en omläggning till marginella kvo­ter, innebärande att kraven skulle avse ökningen av de likvida tUlgång­arna under en viss tidsperiod. Även jag anser att systemet med totalkvo­ter bör användas också i fortsättningen.

Likviditets- och kassakvotslagen innehåller, som närmare framgått av redovisningen i avsnittet om gäUande regler, detaljerade bestäraraelser om avgränsningen av de lUcvida tillgångarna (likviditetskvotens täljare) och om beräkningen av förbindelserna (likviditetskvotens nämnare). En­ligt utredningens förslag ersätts detaljregleringen med en fullmakt för riksbanken att i tillämpningsföreskrifter ange dels de tillgångar som skall få räknas som likvida medel och vilka skulder som därvid skall dras av, dels de skulder som kan få undantas vid beräkningen av förbin­delserna. I fråga om avgränsningen av de likvida tiUgångarna föreslår dock utredningen att en precisering sker så att däri anges att skattkam­marväxlar, statsobligationer eUer andra statspapper samt obligationer som utfärdats av stadshypolekskassan eller av de bostadsfinansierande kreditaktiebolagen liksom fallet är f. n. alltid skall räknas som likvida tillgångar. Bankföreningen är kritisk mot att i lagen slås fast att likvidi­tetskravet också skall fungera som prioriteringsinstmraent och föreslår att bestämmelsen att stats- och bostadsobligationer aUtid skall betraktas som likvida tillgångar tas bort. Föreningen framhåller att en mera gene­rell utformning av likviditetskraven i lagtexten medger en övergång till en mera renodlad likviditetspåverkande bestämning av kraven. Jord­brukskasseförbundet och hypoteksbanken framhåUer att jordbmkets kreditförsörjning kommer att försvåras, om obligationer som utfärdats av hypoteksbanken i fortsättningen inte räknas in bland de likvida tUl­gångarna. Dessa remissinstanser och även sparbanksföreningen hemstäl­ler därför att i lagen anges att också hypoteksbankens obligationer alltid skall räknas sora likvida tillgångar. Jordbmkskasseförbundet är vidare kritiskt mot att i utredningens lagförslag inte anges att som likvida tUl­gångar alltid skall räknas inneliggande kassamedel, som innestår i riks­banken, inhemska checkar, poslremissväxlar och nettotUlgodohavanden i andra bankinstitut.

Jag har i det föregående förordat en förenkling av utformningen av den kreditpolitiska lagstiftningen så att den lättare kan anpassas till va­rierande förhållanden på kreditmarknaden. Även i nu förevarande av­seende anser jag att det i fortsättningen bör ankomraa på riksbanken att föreskriva hur beräkningen av bankernas likvida medel och förbindel­ser skall ske, I viss utsträckning har riksbanken för övrigt redan möjlig­het att ge föreskrifter om hur beräkningen skall ske genom att riks­banken i likviditets- och kassakvotslagen getts rätt att i olika hänseen­den komplettera lagens regler eller föreskriva undantag därifrån. Jag förordar sålunda att den nuvarande detaljregleringen ersätts med en fullmakt för riksbanken att utfärda de föreskrifter som behövs.

Prop. 1974:168

151

Den nya utformningen av reglerna är inte avsedd att leda tiU att Uk­viditetskraven får en utformning som i principiellt hänseende skiljer sig från vad som nu gäller. Vissa tUlgångar, t, ex, inneliggande kassa, skall sålunda alllid räknas som likvida, fastän detta inte uttryckligen angetts i lagtexten. Något behov av att i lagen ange samtiiga de tiUgångar sora skaU räknas sora likvida föreligger dock inte enligt min mening. Den prioriteringseffekt de nuvarande reglerna har genom att statspapper och bostadsobligationer inräknas bland de likvida tillgångarna bör behåUas också i fortsättningen. Likviditetskravens syfte är att vid sidan av hu­vudsyftet att påverka bankernas utiåningsförmåga bidra till att sta­tens och bostadsbyggandets kredUbehov tillgodoses. Detta syfte är enligt min mening av sådan betydelse att det bör framgå av lagen. Jag för­ordar därför i enlighet med utredningens förslag att i lagen anges att statspapper och bostadsobligationer alltid skall inräknas bland de likvida tillgångarna. Med beaktande av vad några remissinstanser anfört och tUl undvikande av tvekan förordar jag att i lagen liksom f. n. anges att också av hypoteksbanken utfärdade obligationer alltid skall räknas som likvida tillgångar.

Den av mig i det föregående föreslagna utformningen av reglerna gör det möjligt att smidigt anpassa likviditetskraven till de förhållanden som vid varje tillfäUe råder på den s. k. dagslånemarknaden. F. n. gäller alt vid beräkningen av likviditelsställningen hänsyn tas till bl. a, nettoställ­ningen mot riksbanken, lån till riksgäldskontoret och nettoställningen mot andra bankinstitut. Syftet härvid är att förebygga att en bank vid behov tillfälligt skall kunna förbättra sin likviditetskvot genom korta lån på dagslånemarknaden. Vad gäller riksgäldskontoret bygger reglerna på att riksgäldskontoret är engagerat på dagslånemarknaden enbart som låntagare. Utvecklingen på denna marknad har emellertid bl, a, inne­burit att riksgäldskontoret kunnat uppträda också som långivare. Genom att en skuld till riksgäldskontoret enligt nuvarande regler inte skall dras av från medel som innestår där kan en i och för sig motiverad utlåning från riksgäldskontoret sålunda behöva undvikas med tanke på effekterna på bankernas likviditetskvoter. Med den föreslagna utformningen av la­gen blir det raöjligt för riksbanken att föreskriva att en skuld till riks­gäldskontoret skall tas upp sora en avdragspost vid beräkningen av de likvida tUlgångarna, Att en sådan raöjlighet bör finnas har vid remiss­behandlingen särskilt understmkits av riksgäldsfullmäktige. En annan fördel med förslaget är att man lättare än f. n. kan anpassa likviditets­kraven tUl utvecklingen i fråga om bankernas fordringar och skulder gentemot utlandet.

Enligt gäUande lag kan förordnande ora likviditetskvoter raeddelas för affärsbankerna, sparbankerna och centralkassorna för jordbrukskre­dit. I enlighet raed utredningens förslag förordar jag att raöjligheten att förordna om likviditetskrav också fortsättningsvis skall begränsas till

Prop. 1974:168

152

dessa institut.

I likviditets- och kassakvotslagen görs såtillvida skUlnad mellan de olika bankgrupperna att riksbanken får bestämma kvottalet till högst 50 % för affärsbankerna och till högst 25 % för sparbankerna och cen­tralkassorna. Mot bakgrund av sin principiella uppfattning att lagreg­lerna bör utformas enhetiigt för samtiiga bankgrupper föreslår utred­ningen att kvottalet bestäms till högst 50 % också för sparbankerna och centralkassorna. Jordbrukskasseförbundet motsätter sig en sådan höj­ning. Enligt förbundet kan det nämligen under överskådlig tid inte fin­nas behov av höga kvoter för centralkassorna, eftersom jordbrukskas­sornas kreditgivning i huvudsak är av långfristig natur och därmed har väsentiigt lägre omsättningshastighet än affärsbankernas kreditgivning.

Jag har i det föregående förordat att de olika grupperna av bankinsti­tut behandlas på ett likartat sätt i den kreditpolitiska lagstiftningen. Jag finner inte skäl att frångå denna principiella ståndpunkt såvitt gäller raaxiraikvoten. Samtidigt vill jag emellertid understryka utredningens uppfattning att i tillämpningen skillnad får göras mellan olika bank­grupper i den mån det påkallas av de olikheter i verksamhetsinrikt­ningen och i nuvarande förhållanden som finns mellan affärsbankerna, sparbankerna och jordbrukets kreditkassor. I lagen bör därför tas in regler som ger möjlighet att såväl begränsa likviditetskraven till viss el­ler vissa bankgrupper som alt fastställa olika krav för de skilda bank­grupperna. Jag biträder även utredningens förslag att det bör finnas möjUghet att särbehandla en enskild bank och att skillnad också skall kunna göras meUan t. ex. små och stora banker.

En fråga som inte närmare berörts av utredningen gäller problemet i vad mån den regionala utjämning som via Jordbrukets Bank sker av jordbrukskasserörelsens resurser bör föranleda särskUda regler för cen­tralkassornas del. Vissa centralkassor har sålunda skulder till rörelsens centralbank under det att andra centralkassor har fordringar på banken. Detta leder till att de centralkassor som lånat medel från centralbanken får svårigheter att uppfylla ställda likviditetskrav. Vid tUlkomsten av likviditets- och kassakvotslagen var frågan föremål för särskilda över­väganden. Kreditmarknadsutredningen menade att penningpolitiskt mo­tiverade regler inte borde lägga hinder i vägen för en regional utjäm­ning av jordbrukskasserörelsens resurser och ansåg att den naturligaste lösningen var att likviditetskraven grundades på en överenskommelse och fick avse centralkassorna sammantagna. Vid en eventueU tillämp­ning av lagen kunde problemet enligt nämnda utredning lösas så att be­rörda centralkassors skuld till Jordbrukets Bank inte fick påverka beräk­ningen av likviditetskvotens täljare. 1 prop. 1962: 52 s. 51 föreslog jag att sanktionsbestämmelserna skulle utformas så att centralkassa som inte uppfyllde föreskrivet krav kunde befrias från sanktioner, om central­kassorna sammantagna uppfyllde likviditetskraven. Förslaget ledde tUl

Prop. 1974:168

153

att en regel härom togs in i lagen (10 § tredje stycket likviditets- och kassakvotslagen).

Jordbrukskasseförbundet anser i sitt nu avgivna yttrande att i lagen bör anges att centralkassorna vid beräkningen av likviditetskrav skall behandlas som en enhet. Som skäl härför åberopar förbundet rörelsens fasta organisatoriska uppbyggnad och den inbördes solidariteten inom rörelsen. Förbundet framhåller att rörelsen fortfarande i huvudsak är inriktad på lantbmkskrediter och att dess totala andel av jordbmkskre­diterna ökat under den senaste femårsperioden. Förbundet erinrar också om att de likviditetskrav som sedan år 1972 gäller på grundval av en överenskommelse med riksbanken avser centralkassorna sammantagna.

Enligt min mening bör också i fortsättningen hänsyn tas tUl att en regional utjämning av den saralade jordbrukskasserörelsens resurser kan ske på det sätt sora jag tidigare har angett. Mot bakgrund av att den nya lagstiftningen bl, a, syftar tUl att göra reglerna enklare än vad f, n, är fallet, förordar jag att likviditetskraven också vid en direkt tiUämpning av lagen skall kunna gälla för centralkassorna som en enhet. Detta be­höver dock enligt min mening inte uttryckligen anges i lagtexten. Reg­lerna härom bör lämpligen ingå bland de föreskrifter som riksbanken meddelar.

Jag övergår härefter till att behandla frågan om en särskild regel bör gälla för Sparbankernas Bank och Jordbrukets Bank vid beräkningen av likviditetskvot.

Vid beräkningen av likviditetskvot enligt Ukviditets- och kassakvotsla­gen skall från de likvida tUlgångarna, inräknat fordringar på annat bankinstitut, dras bl, a. skuld till annat sådant institut. Regeln medför att en bank inte kan höja sin likviditetskvot genom att ta upp lån i an­nan bank. Från regeln finns ett undantag, som tar sikte på Sparbanker­nas Bank och Jordbrukets Bank. I fråga om kreditinrättning, vars för­bindelser huvudsakligen utgörs av inlåning från en särskild grupp av kreditinrättningar, behöver nämligen sådan inlåning dras av från de lik­vida tillgångarna endast i den mån bland dessa ingår tillgodohavande hos inrättning inom gruppen. Specialregeln raedför att de stora netto­skulder som Sparbankernas Bank och Jordbrukets Bank har till spar­banker resp. centralkassor inte minskar summan av likvida tillgångar utan ingår tillsammans med bl. a. inlåning från allmänheten bland för­bindelserna i likviditetskvotens nämnare. Motivet för denna specialregel var att såväl Sparbankemas Banks som Jordbrukets Banks nettosläll-ning mot andra banker annars skulle vara negativ och att inlåningen från sparbanker resp. centralkassor kunde jämställas med andra ban­kers inlåning från allmänheten.

Utredningen anser att sparbankernas och centralkassornas inlåning i resp. centraUnstitut inte kan jämställas med allmänhetens inlåning i af-

Prop. 1974:168

154

färsbankerna. Enligt utredningen är det rimligt att de medel som en sparbank eller centralkassa sätter in i centralinstitutet där balanseras av likvida tillgångar. Utredningen belyser hur en viss inlåningsöknmg i sparbankerna leder till att det faktiska likviditetskravet på ökningen minskar väsentligt för sparbankssektom som helhet, om den del av inlå­ningsökningen som sparbankema raåste redovisa som likvida tUlgångar placeras i centralinstitutet. Genom specialregeln behöver nämligen cen­tralinstitutet inte hålla likvida tillgångar som svarar mot hela det från sparbankerna mottagna beloppet utan detta kan delvis användas för en utlåningsökning. Detta förhållande utgör enligt utredningen ett incita­ment för sparbankerna att hålla sina likvida medel i form av fordringar på centralinstitutet framför att köpa t. ex. statspapper. Utredningen an­ser att specialregeln ger en konkurrensfördel för sparbankssektorn resp. jordbrukskasserörelsen som är oförenlig med den konkurrensneutralitet som den nya banklagstiftningen åsyftar. Utredningen föreslår därför att specialregeln avskaffas.

Riksbanksfullmäktige (majoriteten) delar utredningens uppfattning i denna fråga. Enligt fullmäktige står det klart att likviditetskvotssyste­mets effektivitet har skadats av specialregeln. Bankinspektionen är där­emot kritisk mot förslaget och anser att det mot bakgrand av de sär­skilda förhållanden som kännetecknar sparbanks- och jordbrukskasserö­relsen inte är oförenligt raed principen ora konkurrensneutralitet, om specialregeln får vara kvar. Inspektionen framhåller bl. a. att varje insti­tut inom de båda rörelserna måste hålla viss egen kassalikviditet vilket leder till ett totalt sett större likviditetsbehov än ora rörelsen drivits i ett enda institut samt att centralinstitutet raåste hålla en hög Ukviditetsbe-redskap för att kunna raöta de anspråk som kan riktas mot centralinsti­tutet från sparbankerna resp. centralkassorna. Enligt inspektionen synes det inte vara möjligt att undvara specialregeln. Inspektionen anser dock att de faktiska omständigheterna motiverar ett högre kvotkrav än 50 % för de båda centralinstituten. Slopas specialregeln blir kvoten f. n. nega­tiv, vilket även vid ett relativt lågt likviditetskrav skulle tvinga fram en omstrukturering av verksamheten med följd att centralinsUtutens för­måga att fullgöra sina centrala uppgifter skulle rabbas. De remissinstan­ser som representerar sparbanksrörelsen resp. jordbrakskasserörelsen avstyrker förslaget att ta bort specialregeln. Sparbanksföreningen och Sparbankernas Bank framhåUer att Sparbankernas Bank i motsats till öv­riga affärsbanker inte kan hålla en likviditetskvot i nära anslutning till den krävda kvoten utan banken måste på gmnd av sin ställning som cen­tralinstitut hålla en väsentligt högre betalningsberedskap. I övrigt anför de två remissinstanserna bl. a. följande. Beträffande utredningens upp­fattning att specialregeln kan ge sparbankerna ett incitament att favori­sera placeringar hos Sparbankernas Bank framför t. ex. köp av statspap­per är att raärka, att vid övergången år 1972 till likviditetskvoter för

Prop. 1974:168

155

sparbankerna skapades i saraförslånd raed riksbanken en särskilt för-raånlig inlåningsräkning för sparbankerna för att dessas likviditetsupp­byggnad skulle underlättas. De raedel sora tUlförs Sparbankernas Bank placeras för övrigt i stor utsträckning i statspapper. Dessa svarade raot 23 % av förbindelserna vid utgången av år 1972 och mot 50 % därav vid utgången av år 1973, under det att raotsvarande kvottal för övriga affärsbanker sararaantagna kan uppskattas till 14 resp. 17 %. Med tUl-lämpning av gällande beräkningsregler var den faktiska likviditetskvoten för Sparbankernas Bank vid utgången av år 1973 61,2 % mot det av riksbanken stäUda kravet på 30 %. Görs en beräkning utan tUlärapning av specialregeln blir kvoten negativ, 38 %. Detta innebär att banken skulle behöva öka sina likvida tillgångar raed ca 785 mUj. kr. för att kunna uppfylla det likviditetskrav på 24 % sora f. n. gäller för provins­bankerna och raed ytterligare drygt 100 raUj. kr. för att håUa en raargi-nal ora 10 % raed anledning av bankens uppgift som centralinstitut. Följden skulle därmed bli att banken av den totala utiåningen ora ca 1 625 railj. kr. till allmänheten skulle behöva omvandla drygt 900 raUj. kr. tUl likvida tillgångar. Mot bakgmnd av att utlåningen till bostads­byggandet svarar för drygt 43 % av bankens utlåning raåste en oralägg­ning av beräkningsreglerna därför utsträckas under raånga år. Eftersom avkastningen av de tillkommande likvida tillgångarna kan väntas bli minst 2 % lägre än räntan på utlåningen, medför en sådan omläggning att bankens årsinkomst kan minska med ca 18 milj. kr., vUket bör jära-föras raed att bankens vinst före skatter och avsättningar för år 1973 uppgick till knappt 28 railj. kr. I själva verket innebär förslaget att spar­bankernas raöjligheter att konkurrera på lika villkor raed affärsban­kerna rainskar. En sådan konkurrens förutsätter att sparbanksrörelsen har tUlgång tiU ett geraensarat institut av Sparbankernas Banks karaktär för att de nackdelar som följer av sparbanksstrukturen skall kunna överbryggas. Ett slopande av specialregeln skulle rycka undan grunden för Sparbankernas Banks möjligheter att fullgöra sina uppgifter som centralinstitut. Sparbanksföreningen och Sparbankernas Bank frarahål­ler vidare att riksbanken har raöjlighet att hmdra att specialregeln ut­nyttjas för en icke önskvärd utlåningsökning från Sparbankernas Bank. En raöjlighet är att införa ett tUlfälligt utlåningstak för banken och en annan är att föreskriva ett högre likviditetskrav för banken.

Jordbmkskasseförbundet och Jordbrukets Bank kritiserar utrednings­förslaget på denna punkt med liknande argument som anförts från sparbankshåU. Vissa uppgifter om Jordbmkets Banks rörelse läranas av dessa remissinstanser. Bankens genomsnittliga, faktiska likviditetskvot ligger i regel ca 2,5 gånger högre än det gällande kvotkravet på 30 % och uppgick under år 1973 till 79 %. Detta anges visa att den inlånings-ökning som skett hos Jordbrukets Bank inte medfört en kreditexpansion av det slag sora utredningen utgått från i sht räkneexerapel. Jordbrukets

Prop. 1974:168

156

Bank har ett betydande innehav av statspapper. Vid utgången av år 1973 motsvarade dessa ca 86 % av bankens inlåning från centralkas­sorna. För hela jordbrukskasserörelsen utgjorde placeringarna i stats­papper ca 14 % av förbindelserna. Mot bakgrund av jordbrukskasserö­relsens uppgift att tillgodose jordbrukets kreditbehov anser de två re­missinstanserna att det inte är rimligt att kräva en ökning av bidraget lill den statiiga upplåningen. Enligt nuvarande beräkningsregler var bankens likviditetskvot vid utgången av år 1973 82 % mot krävda 30 %, Slopas specialregeln skulle kvoten bli negativ eller 14 %. För att uppnå en likviditetskvot på 7080 %, vilket är nödvändigt med hänsyn till alt banken förvaltar centralkassornas likviditetsreserv, skulle två tredjedelar av bankens utlåning behöva omvandlas till likvida medel. Därigenom skulle det bl. a. bli svårare att tillgodose det behov av större krediter på en hand som finns hos bl. a. jordbrukets ekonomiska för­eningsrörelse.

För egen del vill jag anföra följande. Jag har i det föregående anslutit mig till utredningens principiella uppfattning att den samordning som skett av de olika bankgruppernas rörelseregler motiverar att även reg­lerna i den kreditpolitiska lagstiftningen utformas likformigt för sarat­iiga bankinstitut. Jag har också understrukit att, i den mån väsentliga skillnader finns mellan olika institut i fråga om verksamhetsinriktningen, detta får beaktas av riksbanken i samband med att banken utfärdar före­skrifterna om tillämpningen av ett kreditpolitiskt instrument.

Reglerna i likviditets- och kassakvotslagen är, som framgår av det föregående, i princip så utformade att andra likvida tUlgångar än värde­papper, t. ex. tillgodohavanden hos annan bank, beräknas netto för att en bank inte skall kunna påverka sin faktiska likviditetskvot genom transaktioner med andra bankinstitut. Detta innebär att en banks skul­der till annan bank måste balanseras av Ukvida medel. Som en följd av att den nya lagstiftningen avses bli utformad som en ramlagstiftning kommer lagregler härom inte att finnas i fortsättningen. Det kan dock förutsättas att riksbankens föreskrifter i detta avseende kommer att ut­formas i enlighet med nu gällande regler. Den nu gällande undantags­regeln för Sparbankernas Bank och Jordbrukets Bank innebär att in­låningen från sparbanker resp. centralkassor inte behöver balanseras av likvida tillgångar utan atl den delvis kan användas för utiåning tUl allmänheten. Även om en inlåningsökning från sparbanker resp. central­kassor i praktiken inte fullt ut kan användas för en ökad utiåning tiU allmänheten, kan man dock utgå från alt, om specialregeln behåUs, ett likviditetskrav skulle, relativt sett, slå mindre hårt på sparbanks- och jordbrukskassesektorernas kredilgivningsförmåga.

Företrädare för sparbanks- och jordbrakskasserördserna har anfört att Sparbankernas Bank resp. Jordbrukets Bank måste hålla en stor marginal till ställda likviditetskrav för att kunna möta anspråk från

Prop. 1974:168

157

sparbankerna resp. centralkassorna. Med anledning härav vill jag fram­hålla att vid en tillämpning av huvudregeln sådana anspråk torde kunna tillgodoses även när den faktiska likviditetskvoten ligger nära det fast­ställda rainimikravet. Om det särskilda beräknragssättet för Sparbanker­nas Bank och Jordbrukets Bank slopades nu, skulle de båda bankerna emellertid ändå ställas inför allvarliga problem. De skulle sålunda tvingas att omvandla en väsenllig del av utiåningen till allmänheten tUl likvida tUlgångar, En övergångsperiod skulle därför under alla omstän­digheter vara nödvändig. Betydande olägenheter skulle emellertid upp­komma för sparbanks- och jordbrukskasserörelserna även på lång sikt genom att de båda bankernas uppgift att verka som centralinstitut i olika hänseenden skuUe försvåras. Enligt min mening föreligger därför starka skäl för att beräkningen av likviditetskrav för Sparbankernas Bank och Jordbrukets Bank sker enligt en besläraraelse raotsvarande den f. n. gällande specialregeln. Jag anser att en sådan bestämmelse bör tas in i lagen. Vad utredningen och riksbanksfullmäktige anfört om att likviditetssystemets effektivitet skadats genom specialregeln kan i tUl-lämpningen beaktas på så sätt att likviditetskravet för de båda central­instituten sätts högre än för övriga institut. En sådan lösning har också föreslagits av bankinspektionen. För att markera lämpligheten av en så­dan åtgärd förordar jag att i lagen öppnas möjlighet för riksbanken att vid fastställande av likviditetskrav för Sparbankernas Bank och Jordbra­kets Bank överskrida det föreslagna maxiraikravet på 50 %,

6.3 Kassakrav

Alltsedan år 1937 har det funnits lagstiftning sora gett möjlighet att i penningpolitiskt syfte ålägga affärsbankerna att hålla viss del av kas-samedien bundna på räkning i riksbanken. Det kreditpolitiska instru­mentet för att uppnå detta syfte är kassakvot. Kassakvoter eller en­ligt utredningens terminologi kassakrav används sålunda, i likhet med likviditetskrav, för att påverka bankernas kredilgivningsförmåga på ett snabbare och mera direkt sätt än som kan ske genom t. ex. marknads­operationer. Under det att likviditetskrav har till syfte att binda även bankernas sekundära likvida tillgångar så att de inte kan bUda underlag för utlåning, tar kassakrav sikte enbart på att binda en del av bankernas kassa. Hur effektivt ett kassakrav blir hänger sararaan med vUka möjlig­heter bankerna har att motverka kravet genom att oravandla kortfristiga tUlgångar till kassaraedel. Ibland kan det därför vara befogat att an­vända en korabination av likviditets- och kassakrav, I ett läge raed ba­lans på kredit- och kapitalraarknaderna och raed en begränsad likviditet hos bankerna kan det dock vara raotiverat att använda ett systera raed enbart kassakrav.

Kassakrav tillhör den grupp kreditpoUtiska instruraent sora riksban-

Prop. 1974:168

158

ken mera normalt kan behöva utnyttja för att styra kreditutvecklingen. Sedan augusti 1969 har förordnande om kassakrav enligt likviditets- och kassakvotslagen gällt för affärsbankerna. Kassakravet har också tillsam­mans med andra åtgärder använts för att stoppa ett icke önskvärt kapi­talutflöde. Så skedde i aprU 1974 då kassakravet i samband med en rän­tehöjning och andra åtgärder höjdes från 1 % tUl 5 %. Användningen av kassakvoter under en kortare period i början av år 1968 var också av­sedd att bidra till att motverka en valutautströmning.

Utredningen föreslår att bestämmelser om kassakrav skall finnas även i den nya lagstiftningen. Även jag anser att förordnande om kassakrav skall kunna meddelas med stöd av ny lagstiftning och förordar att regler härom tas in i den nya lagen.

I likviditets- och kassakvotslagen anges kassakvot som förhållandet vid viss beräkningstidpunkt mellan kreditinrättnings på checkräkning i riksbanken innestående medel och inrättningens samtliga förbindelser med de undantag som gäller för likviditetskvotens nämnare. Anledningen tUl att enbart tillgodohavande i riksbanken och inte inneliggande kassa kom att inräknas i kassakvoten var, att det därmed skulle bli lättare att dag för dag fastställa täljarens storlek. En följd av kassakvotens nuvaran­de konstmktion har blivit att bankerna strävat efter att håUa sedelinne­havet på så låg nivå som möjligt. Utredningen påpekar att detta lett till från allmän synpunkt meningslösa transaktioner och en mängd sedel­transporter med stora säkerhetsrisker. För att tillmötesgå önskemålen om färre antal värdetransporter föreslår utredningen därför att det i fort­sättningen skall finnas möjlighet för riksbanken att föreskriva att också inneliggande kassa skall räknas in i kassakvotens täljare. Förslaget, som inte mött någon erinran under remissbehandlingen, är enligt min mening väl motiverat, och jag ansluter mig till det.

Jag tillstyrker vidare utredningens förslag att kassakvoten också i fortsättningen skall fastställas av riksbanken och att kvoten skall kunna sättas till högst 15 %, Vidare bör de möjligheter till differentiering mel­lan olika institut som föreslagits beträffande likviditetskrav finnas också i fråga om kassakrav.

Vid tiUkomsten av likviditets- och kassakvotslagen avvisades i propo­sitionen (prop. 1962: 52) att i lagen skulle tas in en besläraraelse som gav bankerna rätt till ränta på de raedel som med anledning av kas­sakrav sätts in på räkning i riksbanken. Bankföreningen anser att en re­gel om sådan räntegottgörelse motsvarande diskontot bör införas i den nya lagen. Jag finner dock, lika litet nu som vid tillkomsten av gällande lag, det vara befogat att skriva in en sådan regel i lagen.

Enligt likviditets- och kassakvotslagen kan förordnande om kassakvot enbart avse affärsbankerna. Som skäl för att inte låta sparbanker och centralkassor för jordbrukskredit omfattas av reglerna om kassakvot an­fördes vid lagens tillkorast, att kravet riktar sig enbart raot tillgodoha-

Prop. 1974:168

159

vanden i riksbanken och att dessa institut av tradition inte håller någon kassa i riksbanken utan i stället reglerar sitt kassabehov genom insätt­ningar i Sparbankernas Bank resp, Jordbmkets Bank, Det framhöUs vi­dare att dessa båda instilut i sin egenskap av bankaktiebolag kunde om­fattas av kassakrav.

Utredningen föreslår att även sparbanker och centralkassor skall kunna bli föremål för kassakrav. Utredningen framhåller att kassakra­vets funktion är att påverka hela banksystemets kassalikviditet. Särskilt när kassakrav används som ett led i en mera långsiktig åtstramningspoli­tik är det enligt utredningen rimligt även med hänsyn tagen tUl de skillnader som nu finns mellan de olika bankgruppernas verksamhet att låta kassakravet omfatta samtliga bankinstitut.

Sparbanksföreningen och jordbrukskasseförbundet samt Sparbanker­nas Bank och Jordbrukets Bank avstyrker den föreslagna vidgningen av kretsen av institut som skall kunna träffas av kassakrav. Enligt dessa re­missinstanser äger de skäl som föranledde att sparbanker och central­kassor undantogs från kassakravet i likviditets- och kassakvotslagen allt­jämt giltighet. Det framhålls också att sparbanker och centralkassor rän­tabilitetsmässigt kan komma att drabbas hårdare än affärsbankerna.

I enlighet med min principiella uppfattning bör den kreditpolitiska lagstiftningen utformas enhetligt för samtliga bankinstitutsgrapper. En­dast cm det av någon särskild anledning framstår som uppenbart att ett visst kreditpolitiskt instrament inte bör användas på ett bankinstitut el­ler en grupp av sådana institut bör undantag från lagen eller en begräns­ning av bestämmelserna särskilt kunna ske. Jag anser i likhet med utred­ningen alt det kan finnas lägen, då det kan vara befogat att tillärapa kas­sakrav även på sparbanker och centralkassor. Hänsyn bör även tas tUl att i framtiden kassakrav kan komraa att spela en större roU än f, n, un­der det att instrumentet likviditetskrav träder i bakgrunden. Jag tillstyr­ker därför att reglerna ora kassakrav skall avse saratUga grupper bank­institut. Ett sätt att lösa de tekniska svårigheter sora kan uppkomma vid en tillämpning av kassakrav på sparbanker och centralkassor är, som utredningen påpekat, att de berörda instituten utnyttjar Sparban­kernas Bank resp. Jordbrukets Bank för att verkställa föreskrivna insätt­ningar i riksbanken,

I likhet med utredningen anser jag att en tillärapning av kasssakrav på sparbanker eller centralkassor bör leda till att kassakraven på Sparban­kernas Bank och Jordbrukets Bank inte ställs raot inlåningen från spar­banker resp, centralkassor.

6.4 Utlåningsreglering

Ett viktigt led i en effektiv kreditpolitik utgör regleringen av bankin­stitutens kreditutbud. De penningpolitiska rayndighetema kan reglera

Prop. 1974:168

160

detta utbud indirekt genora att påverka bankernas likviditetssituation med sådana traditionella raedel som marknadsoperationer och likvidi­tets- och kassakrav. Genom att dessa medel har en indirekt karaklär kan emellertid effeklerna av dem bli mycket fördröjda och få alltför osäkra verkningar på kreditutbudet. I tider med kraftig kreditefterfrågan kan bankerna sålunda öka sin kreditgivning trots att deras likviditet alltmer försämras. Erfarenheterna både i Sverige och utomlands visar klart att det är svårt att via likviditetspåverkande medel snabbt nå önskad effekt på kreditutbudet, särskilt i tider med kraftig kredilefterfrågan. Det har därför blivit nödvändigt att kunna påverka bankernas utlåning på ett mera direkt sätt. I de flesta västeuropeiska länder har de penningpoli­liska myndigheterna sedan länge utnyttjat möjligheten att ålägga bank­instituten att hålla sin utlåning under en viss fastställd nivå. I Sverige har sådan utiåningsreglering eller utlåningstak utnyttjats under åien 19551957 samt 19691970. Dessa åtgärder baserades helt på rekommendationer från riksbanken och överenskommelser med bank­instituten.

1 den nuvarande kreditpoliiiska lagstiftningen finns inga bestämmelse! om utlåningsreglering. En sådan reglering innebär att ett högsta belopp fastställs för bankernas utiåning. I syfte att inordna de olika kreditpoli­tiska medlen inom lagstiftningens ram föreslår utredningen att bestäm­melser om utlåningsreglering tas in i den nya lagen. Enligt utredningen talar både svenska och internationella erfarenheter för att det i vissa lä­gen kan vara nödvändigt med en direkt maximering av bankernas utlå­ning för att med önskvärd snabbhet kunna nå en tillräcklig begräns­ningseffekt på kreditutbudet. En direkt reglering av bankernas utlåning innebär emellertid en drastisk åtgärd, som bör utnyttjas endast i lägen där de likviditetspåverkande instrumenten inte är tillräckliga. Erfaren­heterna av utiåningsreglermg visar enligt utredningens uppfattning på vissa ölägenheter vid ett alltför långvarigt användande. Vid ett genereUt utlåningstak, dvs. med samma bestämmelser för samlliga institut, kom­mer de olika institutens relativa position att frysas till vad den var vid tidpunkten för utlåningstakets införande. Konkurrensen mellan de olika instituten kommer därigenom att sättas ur spel. Vid lägen med mycket kraftig kredilefterfrågan, då ett utiåningstak kan vara befogat, kommer en maximering av bankernas kreditgivning att resultera i att denna ef­terfrågan söker andra finansieringskällor. Enligt bl, a, de svenska erfa­renheterna agerar bankema själva i viss utsträckning som låneförmed­lare i en sådan situation, vilket utvecklingen av deras garantiförbindelser visar. Det är bl, a. mot denna bakgrund som utredningen föreslår att även bankernas garantiförbindelser, i den mån förbradelserna är knutna tiU en kreditgivning, skaU kunna maximeras.

Utredningens förslag i fråga om utiånmgsreglerrag har med få undan­tag fått ett positivt mottagande vid remissbehandlragen. Flera reraissin-

Prop. 1974:168

161

stanser ser förslaget som en kodifiering av en redan förekoramande praxis. Det anses därför väl motiverat att införa bestämmelser om utlå­ningsreglering i den kreditpolitiska lagstiftningen. Reraissinstansema delar också i stort sett utredningens synpunkter på för- och nackdelar med utlåningsreglering. Några instanser som sparbanksföreningen, jord­brukskasseförbundel och HSB accepterar utiåningsreglering som ett ex­traordinärt kreditpolitiskt instmraent, som bör användas endast om syn­nerliga skäl föreligger och under kortare perioder bl. a. för att inte minska konkurrensmöjligheterna raeUan bankinstituten. Mest kritisk mot utredningsförslaget är bankföreningen, sora avstyrker de föreslagna bestämmelserna om utlåningsreglering. EnUgt bankföreningen kan utlå­ningsreglering liksom eraissionskonttoll ra. fl. kreditpoUtiska instmraent inte användas utan att väsentliga värden offras i raarknadsekonomin ge­nom instrumentens biverkningar. De negativa effekterna av en utlå­ningsreglering är enligt bankföreningen framför allt att konkurrensen meUan kreditinstituten sätts ur spel och att kreditgivning uppstår på en icke organiserad marknad utanför riksbankens kontroll. Tillräckliga möjligheter saknas att skilja meUan raer och raindre angelägna kredit­behov. De raindre företagen drabbas oproportionerligt hårt av ett dras­tiskt kreditstopp i förhållande till de större, vilka vanligen har högre lik­viditet och alternativa låneraöjligheter.

För egen del kan jag liksom de flesta remissinstansema i allt väsent­ligt ansluta raig till utredningens synpunkter och förslag. Bestämraelser om s. k. utlåningstak saknas f. n. i den kreditpolitiska lagstiftningen. Detta instmraent har eraellertid använts i vårt land, senast åren 19697 1970, i förra av rekomraendationer från riksbanken och överenskora­raelser med bankerna. Erfarenheterna både i Sverige och utomlands vi­sar tydligt att det i vissa lägen är nödvändigt att på ett direkt och effek­tivt sätt kunna påverka bankernas utlåning. I de flesta västeuropeiska länder har också utlåningsreglering blivit ett viktigt led i kreditpolitiken. Dess effektivitet torde, som riksbanksfullmäktige påpekat, bero på att konstruktionen överensstäraraer raed bankernas interna styrraedel. Jag är ense med utredningen om att en utlåningsreglering har vissa nackde­lar bl. a. för konkurrensen mellan de olika bankinstituten. Dessa nack­delar har också belysts av några remissinstanser, bl, a, av flera företrä­dare för bankinstituten. De negativa biverkningar sora kan vara förena­de raed en utlåningsreglering får eraellertid ses i ett större ekonoraiskt saramanhang och vägas mot de fördelar som en reglering av kreditutbu­det i vissa lägen kan ge. Att bemästra svårighetema, t. ex, i en akut överhettningssituation, genom rekoraraendationer från riksbanken och överenskoraraelser raed bankinstituten medför, sora riksbanksfullraäk­tige anfört, att ingripandena kan försenas, effektema fördröjas och att åtgärderna kan bli mer besvärande än om de satts in i tid. Jag finner det därför väl raotiverat att i en ny kreditpolitisk lagstiftning införa bestära-

11    Riksdagen 1974. 1 saml Nr 168

Prop. 1974:168

162

melser om utlåningsreglering.

Mot bakgrund av vad jag nyss anfört kan jag anslula raig tUl utred­ningens uppfattning, sora delas av de flesta reraissinstansema, att utlå­ningsreglering bör betraktas sora ett extraordinärt kreditpolitiskt raedel. Förordnande om utiåningsreglering får sålunda raeddelas endast om synnerliga skäl föreligger. Sådant förordnande skaU som jag fömt an­gett begränsas till viss tid, högst ett år.

Jag anser i likhet med ulredningen och de flesta reraissinstansema att det är naturligt att ett förordnande om utlånuigsreglering skall kunna omfatta samtliga bankinstitut. Som utredningen anfört finns det där­emot inte tillräckliga skäl att låta ett sådant förordnande omfatta även andra kreditinstitut än bankerna. Vad gäUer t. ex. försäkringsbolag och allmänna pensionsfonden kan dessa inte på samma sätt som bankinstitu­ten initiera en självständig kreditexpansion. När det gäUer hypoteksinsti­luten och kreditaktiebolagen faller dessa under bestäraraelsema ora erais­sionskontroll, varigenora deras kreditgivning kan regleras, Liksora i fråga om likviditets- ocb kassakrav kan skäl föreligga att vid utlåningsreglering differentiera åtgärderna för olika bankinstitut. Förordnande om utlå­ningsreglering bör därför av regeringen kunna begränsas till visst eller vissa slag av bankinstitut. Vidare bör riksbanken ha befogenhet att bl. a. undanta enskUt institut från föreskrifter om utlåningsreglering, om sär­skilda skäl föreligger, och att utfärda olika föreskrifter för skUda institut. Sora jag tidigare frarahåUit innebär utiåningsreglering att ett högsta belopp fastställs för bankernas utlåning. Enligt utredningens förslag skall häri kunna inräknas inte endast utläranade lån utan också bevU­jade men ännu inte disponerade krediter. Vidare föreslås en maxiraering kunna ske även av den del av bankinstitutens garantiförbindelser sora är förbundna raed kreditgivning. Förslaget har lämnats i stort sett utan erinran av remissinstanserna. Även jag kan ansluta mig tUl utredningens förslag i denna del. Effekten av en utiåningsregleruig är beroende av att en så stor del som möjligt av bankernas utiåning kan omfattas av åtgärden. Ett utlåningstak, som skall reglera bankernas kreditvolym, bör fraraför allt omfatta de disponerade krediterna. Erfarenheterna från de senaste åren visar emellertid, att det i vissa lägen kan finnas behov av att reglera även omfattningen av de beviljade men inte disponerade krediterna. En maximering av beviljade krediter får ses som en upp­maning tUl bankema att ge akt på sin utlåningsökning och därmed även på utlovandet av nya krediter.

Som utredningen och flera remissinstanser framhållit tenderar använ­dandet av ett utlåningstak eller en hård kredUåtstramnrag att stiraulera uppkomsten av en s. k. grå marknad. Om en omfattande kreditgivning sker vid sidan av den organiserade kreditmarknaden, kan detta på ett all­varligt sätt försvåra kreditpolitikens stabiliseringspolitiska uppgifter. Det är därför önskvärt att i så stor utsträckning som möjligt försöka hålla till-

Prop. 1974:168

163

baka en sådan grå marknad. Bankerna synes själva delta på denna marknad som låneförraedlare genom att utställa garantier. Även i övrigt torde bankgaranli utnyttjas i samband med kreditgivning utanför kredit­inslituten. Möjlighet bör därför finnas att även maxiraera volymen av bankernas garantiförbindelser till den del de är knutna till kreditgivning. Utiåningsreglering sker vanligtvis så att taket bestäms som en kvotdel av kreditvolymens storlek vid en viss tidigare tidpunkt. Olika tUlfälliga rörelser i bankernas utlåning kan eraellertid raedföra att vissa banker i realiteten drabbas hårdare av ett utlåningstak än andra. I vissa västeuro­peiska länder har därför basvärdet ibland bestämts sora ett genorasnitt av utlåningsvolymen vid flera tidpunkter. I enlighet raed sin allraänna syn på lagstiftningen föreslår utredningen att den konkreta utforraning­en liksora bestämraelser ora takets höjd inte specificeras i lagtexten. För­slaget har i denna del accepterats av det övervägande antalet remissin­stanser och jag vUl för min del också tillstyrka det. Riksbanken bör ock­så enligt utredningen få raöjlighet att bestäraraa utforraningen av kredit-restriktionerna med hänsyn bl. a. tUl kreditändamålet. Några remissin­stanser, bl, a, bankföreningen, har anfört att en av nackdelarna raed ut­låningsreglering, till skUlnad från en med traditionella medel åtstraman­de kreditpolitik, är att det saknas tillräckliga raöjUgheter att raed utlå­ningsreglering skUja mellan mer och mindre angelägna kreditbehov. Jag vill erinra om att vid tiUämpningen av utlåningstak under åren 1969 och 1970 bankemas bostadsbyggnadskrediter undantogs från maxiraeringen. I likhet raed utredningen och vissa remissinstanser anser jag att raöjlig­heter tUl sådana undantag bör finnas. Krediter till särskilda ändaraål bör alltså helt kunna undantas från raaximeringen. En annan raöjlighet är att bestäraraa utiåningstakets höjd olika för utiåning tUl olika sekto­rer eller ändaraål. För att inte försvaga den stabUiseringspolitiska effek­ten bör emellertid, som förut nämnts, en utlåningsreglering omfatta så stor del av bankutlåningen som möjligt.

6.5 Emissionskontroll

Emissionskontroll innebär att obligationer och andra Uknande skuld­bevis får utbjudas på raarknaden endast med tiUstånd av en myndighet, i allmänhet centralbanken eller finansministeriet. KontroUen avser van­ligen såväl emissionernas volym som räntesatser och andra viUkor, Med hänsyn härtill kan emissionskontrollen anses vara ett både volymbe-stäraraande och räntereglerande instruraent. Även utan eraissionskonttoll i offentiig regi finns ett behov av att sprida ut emissionerna i tiden på ett lämpligt sätt för att undvika stockningar på eraissionsraarknaden. Detta kan ske genom ett samarbete mellan de institut som organiserar och ibland garanterar emissionerna för den slutliga låntagaren. En av myn­digheterna utövad emissionskontroll kan i vissa fall innebära endast att

Prop. 1974:168

164

emissionsönskemålen registreras och att turordningen för emissionerna bestäms i samråd med bankema. Kontrollen kan i andra fall också ske enligt bestämda prioriteringar från myndigheternas sida och ingå i en långt driven finansiell planering som t, ex, i Norge,

I Sverige infördes eraissionskonttoll efter andra världskriget genora en överenskoraraelse år 1952 mellan riksbanken och de i eraissionsverksara­heten deltagande affärsbankema, I enlighet raed denna överenskora­raelse inhäratas riksbankens godkäimande före emissioner av obliga­tions- och förlagslån. Härigenora får riksbanken inflytande över både lå­nevillkor och lånevolyra. Under perioder av relativt god tUlgång på långfristigt kapital har kontrollen varit raild och i stort sett inneburit en­dast ett köordnande i sararåd med bankerna. I andra lägen har kontrol­len varit hårdare, t. ex. under 1950-talet, då i stort sett inga industrUån utom kraftverkslån fick emitteras. Under de senaste åren har eraissions­kontrollen kännetecknats av en viss restriktivitet för att ge utryrarae åt statens och bostadssektorns växande lånebehov. Emissionstillstånden för de bostadsfinansierande hypoteksinstiluten och kreditaktiebolagen har sedan år 1966 utformats så, att de kunnat sälja obligationer kontinuer­ligt utan angiven begränsning av beloppen. Sora vUlkor har endast gällt att huvuddelen av deras utlåning skall gå till finansiering av nyproduce­rade bostäder. De prioriterade krediterna har utvidgats vid olUca tiUfäl­len och omfattar fr. o. ra. år 1972 lån tUl aUa projekt med statUga bo­stadslån, till privalfinansierade nybyggda bostadshus samt till vissa icke slatsbelänade ombyggnadsprojekt.

Den nu gällande lagen om räntereglering och eraissionskontroll har liksom den tidigare ränteregleringslagen inte tillämpats. I stället finns som nyss nämnts en emissionskontroll som bygger på överenskommelsen år 1952 mellan riksbanken och affärsbankerna. Lagens bestämmelser om emissionskontroll innebär att riksbanken äger föreskriva att vissa an­givna skuldbevis inte får utges utan tillstånd av riksbanken. Efter en lagändrmg år 1964 omfattar lagen inte endast obligationer, förlagsbevis och andra för den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev utan även and­ra skuldebrev utgivna av kreditaktiebolag.

Utredningen konstaterar på grundval av erfarenheterna sedan år 1952 att en kontroU behövts tämligen perraanent raed hänsyn till det efterfrågeöverskott på långfristig kredit sora rått på den svenska kapi­talmarknaden. Enligt utredningens förslag bör i en ny lag införas bestämmelser om emissionskontroU som i huvudsak överensstäraraer med reglerna i den nuvarande lagen och den praxis som tUlärapats i enlighet med 1952 års överenskoraraelse. Utredningen föreslår att be­stämmelserna om emissionskontroll utvidgas till att omfatta inte bara obligationer, förlagsbevis och andra för den allmänna rörelsen avsed­da skuldebrev utan även andra skuldebrev som utges av kreditinsti-

Prop. 1974:168

165

tut, I den nu gällande lagen avser kravet på tillstånd av riksbanken för utgivande av andra skuldebrev endast sådana sora utges av kredilaktie­bolag, Genora den föreslagna utvidgningen koraraer fraraför allt banker­nas och hypoteksinstitutens långfristiga upplåning i t, ex, aUmänna pen­sionsfonden att omfattas av lagreglerna. Det skulle enligt utredningen vara orimligt, om sådana lån i motsats till bl, a. Exportkredits och In­vesteringsbankens reverslån inte skulle kunna omfattas av emissions­kontroll,

Remissinstansema har allmänt tiUstyrkt utredningens förslag eller lämnat det i huvudsak utan erinran. Kritiska synpunkter framförs dock bl. a. av bankföreningen och AP-fonden. Den sistnämnda accepterar en emissionskontroll i fråga om masspapper, dvs, obligationer och förlags­lån. Beträffande andra skuldebrev än masspapper, dvs, frärast beträffan­de reverslån, bör enligt fondstyrelsernas mening en eraissionskontroll tillgripas endast ora synnerligen starka skäl föreligger, Ora emissions­kontroll skulle gäUa alla skuldebrev utgivna av kreditinstitut, skulle delta enligt fondstyrelserna innebära att deras av statsmaktema åsyftade handlingsfrihet blev illusorisk.

Bankföreningen ställer sig avvisande till utredningens förslag och häv­dar att eraissionskontroll i varje fall inte bör vara ett norraalt inslag i kreditpolitiken. Önskeraålet att trygga de prioriterade sektorernas kre­ditbehov bör liksom hittiUs i fortsättningen kunna lösas genom över­enskoraraelser raellan staten och kreditinstituten. Efterfrågeöverskottet på långfristig kredit är enligt bankföreningens raening primärt förorsa­kat av den raed eraissionskontrollen förbundna ränteregleringen, Ora räntebildningen släpptes fri, skulle kreditutbudet bli lika stort sora efter­frågan. Ett slopande av eraissionskontroUen är enhgt bankföreningen särskilt angeläget med hänsyn till näringslivets behov att kunna planera den långfristiga finansieringen av investeringsverksamheten. Emissions­kontrollen bör enligt bankföreningens raening kunna ersättas av den återhåUsarahet raed hänsyn till marknadsläget som bankerna raåste ut­öva vid förraedling av eraissioner, ökad differentiering av viUkoren ef­ter låntagare, säkerheter, låneändaraål etc, skulle leda tUl bättre järavikt raellan utbud och efterfrågan på kapitalraarknaden. En sådan differen­tiering skulle inte behöva innebära någon långsiktig höjning av den ge­norasnittliga räntenivån raen skulle leda till en sarahällsekonoraiskt ef­fektivare resursfördelning.

För egen del vUl jag frarahålla att det är en nödvändig fömtsättning för en effektiv ekonoraisk politik, att det allraänna genom sina penning­politiska organ har möjlighet att påverka räntenivån och räntestruktu­ren. De traditionella medlen för denna påverkan är riksbankens dis­konto och dess raarknadsoperationer, Däratöver behövs eraellertid kre­ditpolitiska raedel sora raera direkt kan påverka förhållandena på rän-teorarådet. Ett sådant medel, som jag senare skall återkomma tUl, är

Prop. 1974:168

166

räntereglering. Ett annat sådant kreditpolitiskt medel är emissionskon­trollen. Som jag förut nämnt har lagbestämmelserna om emissionskon­troll aldrig tUlämpats. I praktiken finns dock en emissionskontroll sedan år 1952 enligt överenskommelsen raellan riksbanken och affärsban­kema, Eraissionskontrollen har i huvudsak haft att fylla två funktioner, KontroUen har dels inneburit en reglering av räntan och andra emis­sionsvillkor, dels haft en resursfördelande funktion genora att söka tiU­godose av statsmakterna prioriterade ändamål såsom bostadsfinansiering och statsupplåning. Riksbanken har kunnat variera kontrollen från hård ransonering till ordnandet av en rimligt lång kö i samråd med bankerna. Med det efterfrågeöverskott på långfristig kredit som rått på den svenska kapitalmarknaden bar det visat sig, att en kontroU behövts täm­ligen permanent. Jag delar därför utredningens uppfattning, som också lämnats utan erinran av de flesta remissmstanserna, att förordnande om emissionskontroll inte bör betraktas som en extraordinär åtgärd och så­ledes enligt lagen inte bör kräva att synnerliga skäl föreligger.

EraissionskontroUen är enligt min raening ett nödvändigt korapleraent till andra räntereglerande åtgärder. Räntevillkoren på nyemitterade obli­gationer är som bekant bestämmande för hypoteksinrättningarnas utlå­ningsräntor och är också i övrigt av central betydelse för räntestmktu-ren på kapitalmarknaden. EraissionskontroUen kan också sora nyss be­rörts vara ett prioriteringsinstrument som avser att garantera att en tUl­räckligt stor del av kapitalmarknadsutrymmet står tUl förfogande för vissa ändamål, t. ex. statens och bostadsproduktionens finansiering. KontroUen kan därvid vara ett kompleraent tUl föreskrifter eller över­enskommelser rörande kapitalmarknadsinstitutens placeringsinriktning. Liksom hittills bör enligt min mening metoden raed samråd och över­enskommelser mellan riksbanken och kreditinstituten i första hand prö­vas när det gäller emissionskontroll. Något förordnande enligt räntereg­leringslagen har inte behövts hittiUs. Här Uksom i fråga om andra kre­ditpolitiska instrument är det emellertid betydelsefullt att det finns lag­bestämmelser som ger möjlighet till ingripanden. Redan lagens existens har gett riksbanken större möjligheter att vid diskussionerna med kredit­inrättningarna hävda de aUraänna kreditpoUtiska intressena.

Sammanfattningsvis anser jag alltså i likhet med utredningen och de flesta remissinstanserna att det även i fortsättningen behövs en möjlighet för regeringen att förordna om att riksbanken får utöva emissionskon­troll och att bestämmelser om sådan kontroll bör tas in i lagen. Emis­sionskontrollen bör kunna omfatta, utöver obligationer, förlagsbevis och andra för den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev, även andra skuldebrev som utges av kreditinstitut. Kontrollen utsträcks härigenora till att orafatta saratiiga kreditinstitut mot att tidigare endast ha avsett kredilaktiebolag. Härigenom täcks t. ex. hypoteksinstitutens och bank-institutens upplåning direkt i AP-fonden. Avsikten är att kunna reglera

Prop. 1974:168

167

institutens upplåning på kreditmarknaden och deras upplåning från all­raänheten sora inte anses sora inlåning på räkning. Jag återkoraraer i specialraotiveringen närraare till frågan om tillämpningsorarådet för emissionskontrollen.

6.6 Allmän placeringsplikt

I anslutning till mina aUmänna synpunkter på utredningens förslag har jag framhållit att kreditpolitiken, vid sidan av huvudsyftet att upp­rätthålla balans i samhällsekonorain, också syftar till att styra de till­gängliga finansiella resursema så att kreditbehov sora anses särskilt an­gelägna skall kunna tillgodoses. Sådana av statsraakterna prioriterade kreditbehov är sora jag tidigare berört dels statens upplåningsbehov för att täcka de offentliga utgifter sora beslutas av statsmakterna och dels de kreditbehov som följer av de bostadspolitiska program sora fastställs av regering och riksdag. Särskilt bostadspolitiken har i vårt land ställt spe­ciella krav på utforraningen av kreditpolitiken, I det föregående har jag redogjort för bl, a. den serie kreditpoliiiska åtgärder och överenskom­melser som haft till syfte att trygga bostadsbyggandets finansiering. Jag har därvid uttalat som rain allraänna uppfattning att kredUpolitiken också i fortsättningen raåste föras så att det inora ramen för en kre­ditvolym sora kan anses godtagbar från stabiliseringssynpunkt kanali­seras raedel till bostadssektorn i sådan orafattning och takt sora krävs för att de av statsraakterna antagna bostadsbyggnadsprogrammen skall kunna förverkligas. Det är därför viktigt att den kreditpolitiska lagstift­ningen inrymraer ändaraålsenliga instmraent som kan tillgripas för att tillgodose bostadssektorns behov av såväl långfristigt kapital som bygg­nadskrediter, ora andra lösningar i form av överenskomraelser med kre­ditinstituten inte kan åstadkommas.

Utredningen framhåller att ett önskemål angående bostadsproduktio­nens kreditförsörjning är att det finns tillgång på byggnadskrediter i till­räcklig omfattning och vid rätt tidpunkt. Ytterligare ett önskemål är att byggnadskrediterna, när husen färdigställts, utan alltför lång eftersläp­ning lyfts av genom långfristiga bostadslån. Utredningen anser att, medan tUlgången på byggnadskrediter sedan år 1967 i stort sett tillgodo-setts genom de i det föregående näranda överenskoraraelserna, avlyfissi­tuationen vid flera tillfällen under denna period har utvecklats på ett otillfredsställande sätt. Utrednmgen drar den slutsatsen av de senaste årens erfarenheter att en tillräcklig tillgång på långfristiga bostadskredi­ter förutsätter stora och järana bidrag från aUraänna pensionsfondens sida men också en betydande insats från bankinstUuten genom att dessa ökar sina behållningar av bostadsobligationer.

Utredningen anser att svårigheterna att säkerställa framför allt bo­stadsbyggandets långfristiga finansiering gör det nödvändigt att Kungl.

Prop. 1974:168

168

Maj:t även i fortsättningen har raöjlighet att enligt lag förordna ora s, k, placeringsplikt. Liksom hittills bör emellertid i första hand eftersträvas att nå överenskoraraelser ora placeringskvoter med de berörda mstitu-ten, Överenskoraraelser av detta slag har enligt utrednmgen vissa för­delar. En fördel är att det i en överenskommelse är möjligt att ange ett specificerat belopp för bankernas bidrag. En annan fördel är att det i saraband raed en överenskommelse är möjligt att på ett smidigt sätt ordna fördelningen av insatserna på de olika bankerna.

Utredningen föreslår att riksbanken får lämna föreskrifter ora place­ringsplikt för att underlätta bostadsförsörjningens finansiering eller den långfristiga statsupplåningen. I likhet raed vad sora föreslås gäUa i fråga ora utlånings- och räntereglering får förordnande om placeringsplikt ut­färdas av Kungl. Maj:t endast om synnerliga skäl föreligger, Bettäf­fande förordnande ora placeringsplikt föreslås till skUlnad från utlå­nings- och räntereglering ingen tidsbegränsning.

Remissinstanserna accepterar i stort sett utredningens allraänna syn­punkter i fråga ora bostadsbyggandets finansiering och behovet av en allmän placeringsplikt. Utredningens förslag till lagbestäraraelser om denna placeringspUkt lämnas också utan större invändningar av de flesta instansema, I några yttranden, bl. a, från industtiförbundet och jordbmkskasseförbundet, hävdas att frågan om placeringsplikt bör upp­skjutas i awaktan på kapitalmarknadsutredningens betänkande och att det är olämpligt att nu vidga riksbankens befogenheter på detta oraråde. Endast ett par instanser avstyrker helt utredningens förslag. Bank­föreningen frarahåUer bl, a, att de förvärv av bostadsobligationer eller långfristiga statsobligationer, som bankerna kan tvingas till genora pla­ceringsplikt, i princip är oförenliga med deras kapitalstruktur som utgör basen för bankverksamheten. Utvecklingen under senare år har innebu­rit att bankerna genom kredilpolitiken tvingats placera en allt större del av sitt kapital i långfristiga stats- och bostadsobligationer. De mindre och raedelstora företagens ökade kort- och raedelfristiga kreditbehov raåste tillgodoses genora särskilt tillskapade kreditaktiebolag raed specia­liserad kreditgivning. Dessa kreditinstitut har finansierat sin verksamhet i AP-fonden och andra kapitalmarknadsinstitut. Bankföreningen anser att det skuUe vara en rationellare arbetsfördelning på kreditmarknaden, om bankemas kreditkapacitet utnyttjades i första hand för den kort- och medellånga kreditgivningen i stäUet för att till stor del behöva bindas i obligationsplaceringar. Bankernas utbyggda kontorsnät och övriga kre­ditorganisation talar för detta. Med en sådan ordning skulle det långfris­tiga sparandet i AP-fonden och försäkringsbolagen i ökad grad friställas för statens och bostadssektorns långfristiga lånebehov. Bankföreningen ställer sig av näranda skäl negativ tUl placeringsplikt. Om myndighe­tema anser att i visst, exceptioneUt läge placeringsplikt är oundgängli­gen nödvändig, måste den enligt bankföreningens mening ges en annan

Prop. 1974:168

"*

169

och raer begränsad utformning jämfört med utredningens förslag.

Svenska försäkringsbolags riksförbund, sora också avstyrker förslaget ora allraän placeringsplikt, anför bl. a, att utredningen när det gäUer placeringsplikt och räntereglering uppenbarligen raåste ha accepterat att landet komraer att ha perraanenta bostadsfinansieringsproblera. Förbun­det säger sig inte kunna dela denna uppfattning. Mot dessa problera bör andra åtgärder tillgripas och de näranda kreditpoUtiska raedlen bör där­för betraktas som extraordinära.

För egen del vill jag framhålla att det är av stor betydelse att kredit­politiken kan utformas så att de kreditbehov som från allmän synpunkt bedöms vara särskilt angelägna kan tillgodoses och att fördelningen av kreditraarknadens resurser sker i överensstäraraelse raed den allraänna ekonoraiska politiken i vårt land. Bristen på långfristigt kapital har gjort att statsraakterna sedan raånga år tiUbaka genora särskilda åtgärder sökt tillförsäkra staten och bostadsbyggandet en tillräckligt stor andel av ka­pitalmarknadens resurser. Riksbanken och delegationen för bostadsfi­nansiering har sålunda genom överenskomraelser och rekoraraendatio­ner sökt tillgodose bostadsbyggandets behov av långfristigt kapital. Detta system med överenskomraelser raeUan berörda parter och re­kommendationer från riksbankens sida anser jag har fungerat i stort sett tillfredsställande. Läget på kreditraarknaden torde även i fraratiden kräva särskilda åtgärder för att säkerställa statens och bostadsbyggan­dets kreditbehov. Sora bl. a, riksbanksfullraäktige anfört är det inte rea­listiskt att räkna raed att bristen på långfristigt kapital koraraer att för­svinna. Även om bostadsbyggandet kommer att rainska volymmässigt, torde bl. a. kostnadsstegringar och en utvidgning av prioriteringsområ­det från nybyggda lägenheter till s. k. bostadskompleraent och orabygg-nad att raedföra mycket stora upplåningsbehov även i framtiden. HärtUl kommer att det statliga upplåningsbehovet har fått allt större dimensio­ner.

Jag delar utredningens principieUa uppfattning att man liksom hittills i första hand bör eftersträva frivilliga överenskommelser med berörda institut om placeringskvoter. Sådana överenskommelser har vissa be­stämda fördelar. Detta innebär enligt min mening dock inte att lag­bestämmelser om placeringskvot kan undvaras. Sådana bestämraelser är som jag tidigare anfört lämpliga sora grund för åtgärder sora vidtas på frivillig väg, I än högre grad är lagbestäraraelser nödvändiga i den mån överenskoraraelser inte skulle kunna träffas. Regler ora placeringspUkt ger därvid raöjligheter för regeringen och riksbanken att ingripa raed de åtgärder sora behövs för att tiUgodose statens och bostadsbyggandets prioriterade kreditbehov. Jag förordar således att i lagen införs bestäm­melser om en allmän placeringsplikt, som innebär att berörda institut kan åläggas alt placera viss del av tillgångarna i s, k. prioriterade place­ringar.

Prop. 1974:168

170

Som jag tidigare anfört bör aUmän placeringsplikt på motsvarande sätt som utlånings- och räntereglering även i fortsättningen utgöra ett extraordinärt medel. Förordnande härom får därför utfärdas endast om synnerliga skäl föreligger, TUl skillnad från utredningen förordar jag som tidigare nämnts att en tidsbegränsning bör föreskrivas i lagen även för förordnande om placeringsplikt.

Enligt den nu gällande placeringskvotslagen kan förordnande om pla­ceringskvot utfärdas för försäkringsbolag, sparbanker och aUmänna pensionsfonden. Utredningen anser att den här avsedda kretsen in­stitut bör utökas till att omfatta saratUga bank- och försäkringsin­stitut, dvs, även affärsbanker och centralkassor för jordbrukskredit. Härigenom skulle det klart framgå att det är nödvändigt att affärsban­kerna på ett mer systematiskt sätt än hittiUs bidrar till bostadsbyggan­dets långfristiga finansiering. Önskeraålet att de olika bankgruppema behandlas lika i lagen medför att även centralkassorna för jordbrukskre­dit bör tas raed. Centralkassornas kreditgivning har hittiUs varit nästan helt inriktad på jordbrukets behov, vilket i och för sig står i över­ensstämmelse med deras i lag angivna huvudsakliga ändamål. Även om deras bidrag till bostadsfinansieringen successivt har ökat, kan det enligt ulredningen vara naturligt att ett förordnande om placeringsplikt för centralkassorna sker med beaktande av raöjlighetema till differentiering mellan olika bankgrupper. Kraven på centralkassorna bör med hänsyn härtill kunna sättas lägre än för övriga bankinstitut.

Remissinstanserna godtar i allraänhet utredningens förslag i fråga om vilka institut som bör kunna omfattas av förordnande om placerings­plikl. Flera remissinstanser, bl. a. riksbanksfullraäktige, bostadsfinansie­ringsutredningen och delegationen för bostadsfinansiering, framhåller särskilt betydelsen av att även affärsbankerna i fortsättningen kan åläg­gas bidra till bl. a. den långfristiga bostadsfinansieringen. Kritiska syn­punkter anförs bl. a. av bankföreningen och jordbrukskasseförbundet. Bankföreningen framhåller sålunda att affärsbankema inte bör åläggas placeringar som är oförenliga med deras verksamhetsinriktning och struktur. Bankernas inlåningsmedel är nämligen av formellt kortfristig natur till rörlig ränta och dessa medel kan inte annat än tUl en mindre del placeras i långfristiga värdepapper med bunden ränta utan att ban­kernas normala kundkrets på såväl inlånings- som utlåningssidan blir li­dande. Jordbrukskasseförbundet hävdar att frågan om affärsbankernas och centralkassornas engagemang på sektorer som de av tradition har mindre anknytning till inte bör avgöras genom en lagstiftning av denna karaktär. Förbundet kan inte acceptera en ordning som skulle allvarligt försämra jordbrakets finansiering, vilken jordbrukskasserördsen har till huvuduppgift att främja.

Som jag anförde i prop. 1962: 52 med förslag tUl placeringskvots-

Prop. 1974:168

171

lag anser jag att raan bör undvika att ställa relativt hårda krav på pla­ceringsinriktningen hos vissa av institutionerna på kreditmarknaden, medan kraven på andra institutioner sätts så lågt att de därmed inte kommer att ge ett rimligt bidrag till fuiansieringen av de prioriterade kreditbehoven. Mot bakgrund av erfarenhetema från senare år anser jag liksom utredningen nödvändigt att affärsbankema på ett mer systeraa-tiskt sätt än hittUls bidrar till bostadsbyggandets långfristiga finansie­ring. Med hänsyn till den genoragående principen i lagen att behandla alla bankgrupper lika bör också centralkassorna för jordbmkskredit kunna orafattas av skyldigheten att iaktta placerragsplikt. Förordnande ora allraän placeringsplikt behöver dock i praktiken inte tUlärapas på alla typer av kapitalraarknads- eller kreditinstitut. Skäl kan sålunda föreligga att i vissa kreditpolitiska lägen begränsa förordnandet till sär­skilda instilut eller grupper av sådana. Kraven på t. ex. centralkassorna kan vidare av riksbanken sättas lägre än på andra institut. Lagen bör emellertid i enlighet raed utredningens förslag ge möjlighet att föreskri­va allmän placeringsplikt för samtiiga bank- och försäkringsinstitut. Jag förordar sålunda att i lagen föreskrivs att förordnande ora aUraän placeringsplikt skall kunna avse sådana institut.

Bestäramelser ora allraän placeringsplUct bör enligt utrednuigen lik­som hittills innebära skyldighet för berörda institut att placera en viss del av ökningen av de totala tillgångarna under en viss angiven period i prioriterade placeringar. De nuvarande placeringskvoterna, sora relate­rar till de totala placeringarnas tiUväxt, s. k. raarginella kvoter, har en­ligt utredningen uppenbara svagheter när det gäUer bankinstituten och då framför allt affärsbankema. Effekten av en raarginell placeringsplikt är uppenbarligen beroende av expansionstakten hos instituten. Affärs­bankernas inlåning uppvisar eraellertid betydande svängningar. Vid en vikande inlåningsutveckling skuUe affärsbankernas bidrag liU bostads­byggandets långfristiga finansiering bli raycket blygsara, om de endast omfattades av en marginell placeringsplikt. Utredningen föreslår därför som ett alternativ till det nu tiUärapade beräkningssättet, att i lagen införs möjlighet för riksbanken att låta den allmänna placeringsplikten för bankinstitulen få den formen att ökningen i de prioriterade tillgång­arna bestäms i förhållande till de totala tillgångarna.

Utredningens förslag i fråga ora den allmänna placeringspliktens kon­struktion har i allmänhet inte raött några invändningar under reraissbe­handlingen. Bankföreningen och sparbanksföreningen är dock kritiska raot utredningens alternativa förslag. Enligt bankföreningen skulle en sådan total placeringsplikt kunna fraratvinga för bankerna och deras kunder oacceptabla förändringar i den norraala verksamheten. Vidare skulle ej avsedda strukturförändrragar raellan kreditinstituten kunna följa av en total placeringsplikt. Sparbanksföreningen pekar också på riskerna for negativa bieffekter vid tillärapning av totalkvoter. Med hän-

Prop. 1974:168

172

syn tUl bankinstitutens varierande utgångslägen kan en totalkvot drabba mycket ojärant. Totalkvoten kan t. ex. i vissa lägen för vissa institut koraraa att raotsvara en raarginell kvot överstigande 100 %, vilket för dessa institut torde innebära svåra skadeverkningar i form av uppsäg­ningar av lån m. m.

Enligt min mening bör kvoterna i fråga om den allmänna placerings­pUkten för bank- och försäkringsinstituten i första hand som f. n. fast­ställas i relation tUl de totala placeringarnas tillväxt, dvs. utgöra margi­nella kvoter. Som utredningen framhållit har sådana kvoter dock vissa svagheter främst såvitt gäller affärsbankernas inlåning. Det finns därför även enligt min mening skäl att införa en alternativ form av placerings­plikt och låla denna gmndas på den totala storleken av institutets place­ringar vid en viss tidpunkt. För att undvika ej avsedda bieffekter av denna konstruktion bör förordnande om sådan total placeringsplikt ut­färdas endast om negativa effekter som berörts i remisskritiken kan und­vikas. Ett sådant förordnande bör därför gälla endast under en begrän­sad period, under vilken bankerna trots en begränsad inlåningsökning kan bidraga genom att lägga om byggnadskrediter till obligationsplace­ringar. Jag vill i detta sammanhang också erinra om den av mig i det föregående berörda möjligheten att vid användningen av ett kreditpo­litiskt raedel särbehandla enskilt institut eUer på visst sätt avgränsade institut.

I placeringskvotslagen anges utförligt vUka placeringar sora räknas sora prioriterade vid beräknandet av placeringskvot. TUl de prioriterade placeringarna räknas sålunda bl. a. kassa, checkar och banktillgodoha­vanden (med avdrag för bankskulder), statsobligationer och andra stats­skuldförbindelser, obligationer utfärdade av hypoteksbanken, stadshypo­lekskassan och kreditaktiebolag för bostadsfinansiering, lån raot inteck­ning i fastighet eller tomträtt med bebyggelse övervägande bestående av bostäder, lån med kommunal garanti för nya bostadsfastigheter samt kreditinrättnings egna fastigheter bestående av nya bostadsfastigheter ef­ter avdrag för inteckningar i fastigheten. Även andra placeringar kan ef­ter beslut av riksbanken medräknas, om de avser ny bebyggelse övervä­gande för bostäder.

Utredningen framhåller alt kretsen av de prioriterade placeringarna successivt har utvidgats genom de överenskommelser om placeringsplikt som träffats meUan riksbanken och försäkringsbolagen m, fl. Som så­dana placeringar räknas f. n. även lån tUl viss boendeservice i anslutning till statligt belånade bostadsområden samt lån tUl ombyggnad med stat­liga bostadslån och också viss annan ombyggnad. Utredningen föreslår att den närmare utformningen av den allmänna placeringsplikten saml avgränsningen av de prioriterade placeringarna inte specificeras i lag­texten utan i StäUet får ingå i de föreskrifter som riksbanken meddelar. Genom att inte längre ha en detaljreglerande lagtext finns det enligt

Prop. 1974:168

173

utredningens raening raöjlighet att inom de givna fömtsättningama an­passa reglerna på elt smidigt och ändaraålsenligt sätt till den gäUande bostadspolitiska målsättningen. Utredningen understryker emellertid att avsikten inte är att prioriteringsområdet skall ändras eller utvidgas. Förutsättningarna för lagens tUlämpning skall sålunda vara desamma, som för den nu gällande placeringskvotslagen, dvs. att skapa utrymme för statens och bostadsbyggandets långfristiga finansiering.

Flertalet remissinstanser har godtagit utredningens förslag att den närmare utformningen av den allmänna placeringsplikten anges i de föreskrifter sora riksbanken utfärdar. Sora tidigare angetts riktas dock kritik mot ätt lagen saknar närmare preciseringar och att riksbanken i så stor omfattning får rätt ..att bestäraraa detaljerna vid lagens tillämp­ning. Några instanser, bl, a. sparbanksföreningen och Svenska försäk­ringsbolags riksförbund, framför krav på att det i lagen skall anges vilka placeringsslag sora får prioriteras. Olika uppfattningar redovisas också i fråga ora vilka placeringar som i den praktiska tillämpningen bör Icunna räknas som prioriterade. Hypoteksbanken och jordbrukskas­seförbundet ra. fl. framhåller bl. a. att utredningens förslag innebär den för jordbrukets kreditmöjligheter betydelsefulla negativa förändringen att hypoteksbankens obligationer inte kan räknas sora prioriterad place­ring, eftersora föreskrift ora placeringsplikt får läranas endast för att un­derlätta bostadsförsörjningens finansiering eller den långfristiga stats­upplåningen. För att det inte skall uppstå avsevärda svårigheter för jordbrukets finansiering är det enligt dessa instanser viktigt och nöd­vändigt att hypoteksbankens raöjligheter att eraittera obligationer vidgas och att den hittUls gäUande prioriteringen behålls.

Jag har i ett föregående avsnitt redovisat raina synpunkter på frågan ora lagstiftningens principiella utforraning och därvid anslutit raig till utredningens förslag att lagreglerna bör utformas mera allmänt än f, n. Därigenom kan användningen av ett kreditpolitiskt medel anpassas tUl de förhållanden som råder vid den aktuella tidpunkten. Denna allmän­na syn på lagstiftningens principiella utformning bör vara avgörande även i fråga om reglerna angående aUraän placeringsplikt. Jag förordar alltså i enlighet med utredningens förslag att avgränsningen av de prio­riterade placeringama inte specificeras i lagtexten utan får ingå i de föreskrifter som utfärdas av riksbanken. Jag vill emellerlid understryka att syftet härmed självfallet inte är att ändra förutsättningarna för la­gens tillämpning eller avgränsningen av vUka placeringar som kan räk­nas som prioriterade. Liksom hittills bör aUtså förordnande om allmän placerragsplikt utnyttjas för att tiUgodose det långfristiga kreditbehovet för staten eller bostadsbyggandet. Till prioriterade placeringar, vilka alltså bestäms genom föreskrift av riksbanken, bör också i fortsättning­en räknas bl. a, hypoteksbanksobligationer, I och för sig kan detta betraktas som undantag från den nyss angivna principen att de prio-

Prop. 1974:168

174

riterade placeringarna skall avse krediter till staten eller nyproducerade bostäder. Jag anser emellertid, i likhet med vad jag anförde i prop. 1962: 52, att detta avsteg bör accepteras på grund av den nära likheten meUan hypoteksbankens obligationer och av staten eller stadshypoleks­kassan emitterade obligationer. Inräknandet utan förbehåll av sladshy­potekskassans obligationer grundar jag nu liksom år 1962 på den rimliga förutsättningen, att denna institution i perioder då placeringsreglerande åtgärder behöver tiUgripas inskränker sin kreditgivning tUl att omfatta objekt inom det prioriterade orarådet. Med anledning av vissa påpekan­den från försäkringsbolagen och sparbankerna återkoraraer jag i spe­cialmotiveringen till frågan om vilka ytterligare placeringar som kan anses vara prioriterade. Det får förutsättas att den konkreta &margin-right:0cm;margin-bottom: 0cm;margin-left:3.0pt;margin-bottom:.0001pt'>

6.7 Särskild placeringsplikt

1 direktiven för utredningen framhöU jag bl. a. att det under senare år blivit ett naturligt inslag i bostadsbyggandets finansiering att delegatio­nen för bostadsfinansiering träffat överenskomraelser raed affärsbanker, sparbanker och postbanken ora att de skall lärana byggnadskrediter för de projekt som ingår i varje års bostadsbyggnadsprogram. Jag anförde vidare att även ora det var önskvärt att byggnadskreditprobleraen också i fortsättningen löses i saraförstånd med bankerna det kunde finnas skäl att i den kreditpolitiska lagstiftningen införa regler som gör det möjligt att genomdriva liknande arrangemang också ora överenskoraraelser inte kunde träffas. Som en möjlighet angavs bl. a. regler ora bostadsbyggnads-kreditgivning för bankinstituten.

Utredningen föreslår att den allmänna placeringsplikten korapletteras med en särskild placeringsplikt avsedd att trygga bostadsbyggandets för­sörjning med byggnadskrediter. Föreskrift om sådan placeringsplikt in­nebär enligt utredningsförslaget att riksbanken kan föreskriva skyldighet för bankinstitut att lämna kredit under byggnadstiden för särskilt an­givna byggnadsföretag, för vilka statligt bostadslån utgår eller komraer att utgå.

Förslaget om en särskild placeringsplikt för bankinstituten lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Av dera som tillstyrker för­slaget anför delegationen för, bostadsfinansiering att det kan vara svårt att i det enskilda fallet ange ett särskUt bankinstitut sora kreditgivare. Delegationen föreslår därför att vid tillämpningen av den föreslagna regeln samma förfarande bör användas som vid tillämpningen av dele­gationens överenskommelser med bankinstituten, nämUgen att dessa ge­nom kontakter sinsemellan fördelar kreditgivningen mellan instituten.

Prop. 1974:168

175

Ett tiotal remissinstanser, bl. a. bankinspektionen samt bankförening­en och vissa andra företrädare för bankinstituten, avstyrker emellertid förslaget, främst med den raotiveringen att den särskUda placerings­plikten inte är förenlig raed banklagstiftningen och dess krav på pröv­ning av kreditvärdighet för varje utlåning. Bankinspektionen anför bl. a. att den föreslagna särskilda placeringsplikten innebär alt ett bankinstitut kan åläggas lämna kredit till ett byggnadsföretag utan möjlighet för institutets styrelse att på grundval av en kreditprövning i vanlig ordning avgöra, om kredit skaU lämnas eller inte, och utan att tiUförsäkras bor­gen eller annan garanti från det allmänna för att den ifrågavarande krediten kommer att infrias. Någon garanti för att kredUen kommer att avlyftas föreligger inte heller. Även om man kan räkna med att riks­banken tar hänsyn till invändningar om bristande förraåga att förränta och amortera ett lån, måste enligt inspektionens uppfattning en laglig befogenhet för myndighet att ålägga bank att ge kredit för särskilt an­givna byggnadsföretag avvisas. Liknande synpunkter anförs av de övri­ga remissinstanser som avstyrker förslaget.

För egen del vill jag anföra följande. De årliga bostadsbyggnadspro­gramraen är i detalj planerade av rayndighetema. I planerna anges nu­raera inte bara den totala orafattningen av byggandet utan också tid och plats för de aktuella byggnadsprojekten. För att inte planema skall mb­bas krävs att finansieringen av bostadsproduktionen genora byggnads­krediter är tryggad och att dessa krediter är tUlgängliga vid lärapliga tidpunkter. För att säkerställa de årliga bostadsbyggnadsprograraraens försörjning raed byggnadskrediter har alltsedan år 1967 årliga över­enskoraraelser träffats raellan delegationen för bostadsfinansiering och bankinstituten. Dessa överenskoraraelser har hittiUs visat sig fungera tUl­fredsställande. Det är, som utredningen påpekat, från flera synpunkter fördelaktigt att kreditgivningen för bostadsbyggandet kan planeras och garanteras efter överenskomraelser raed de berörda bankinstituten. Här­igenom kan bl. a. fördelningen av byggnadsprojekten mellan de olika bankinstituten ordnas på ett smidigt sätt. Jag anser därför sora också framhölls i direktiven för utredningen att byggnadskreditpro­bleraen även i framtiden i första hand bör lösas i saraförstånd raed bank­instituten. Det kan eraellertid inte uteslutas att svårigheter kan uppstå att träffa sådana överenskoraraelser. Det kan sålunda tänkas alt trots allt kredit inte kan arrangeras för de av överenskoraraelsen orafattade projekten. Det har vid vissa tillfällen uppstått svårigheter att trots över­enskoraraelse med bankema ordna kreditfrågan för en raer eller raind­re stor restgrupp av byggnadsprojekt. Därigenora har förseningar drab­bat i första hand företag sora inte haft tillräckUgt fast etablerade förbindelser raed en bank eller projekt sora av andra skäl varit raindre attraktiva för en kreditgivare. Problemen har visserligen hitliUs kunnat lösas efter förhandlingar om den inbördes fördelningen mellan bankerna

Prop. 1974:168

176

av sådana restprojekt. Risker för stömmgar i bostadsproduktionen kan dock uppstå. Om bostadsbyggandets löpande finansiermg inte kan lösas tillfredsstäUande, leder detta till förseningar med igångsättningen av byggnadsprojekt med allvarliga konsekvenser för sysselsättning och pro­duktionskostnader.

På grund av det anförda anser jag i likhet med utredningen och fler­talet remissinstanser att regler om bankinstitutens kreditgivning till bo­stadsbyggandet bör finnas inskrivna i den kreditpolitiska lagstiftningen. Dessa regler bör som utredningen föreslagit innebära att riksbanken ef­ter förordnande av regeringen får utfärda föreskrift ora att bankinstitu­ten skall vara skyldiga att lämna kredit under byggnadstiden för vissa särskilt angivna byggnadsföretag. Förordnande ora en sådan särskild placeringsplikt bör liksom i fråga ora den allraänna placeringsplikten ut­färdas endast om synnerliga skäl föreligger och bör begränsas till viss tid, högst tre år. Härigenom kommer det att framgå direkt av lagen att särskild placeringsplikt är ett kreditpolitiskt medel av extraordinär natur och att det bör utnyttjas endast när det kan anses oundgängligen nöd­vändigt för att tillgodose bostadsbyggandets försörjning med krediter. En förutsättning för att riksbanken skall lämna föreskrift om särskUd placeringsplikt bör, som tidigare frarahållits, vara att överenskorarael­ser med bankinstituten inte kan uppnås eller inte leder tUl avsett resul­tat.

I fråga om vilka institut sora skall kunna orafattas av den särskilda placeringsplikten anser jag i likhet raed utredningen att det bör vara tUl­räckligt att låta placeringsplikten orafatta endast bankinstitut, dvs. af­färsbanker, sparbanker och centralkassor för jordbmkskredit. Jag vill erinra ora att de överenskommelser som den särskilda placeringsplikten är avsedd att ersätta i den mån sådana inte skulle vara möjliga att uppnå, hittills träffats endast med bankinstituten. Försäkringsinstitut bör inte omfattas av den särskilda placeringsplikten. Inte heller andra institut, såsom stadshypolekskassan eller kreditaktiebolag, bör omfattas med hänsyn till att de endast i blygsam omfattning läranar byggnadskre­diter. Vid tillämpningen av särskUd placeringsplikt bör liksom i fråga om allmän placeringsplikt möjligheten tUl differentiering kunna utnytt­jas för enskilda institut eller olika bankgrupper. Med hänsyn till att centralkassorna alltjämt har sin huvudsakliga inriktning på jordbrakets kreditbehov och endast i raindre, fastän successivt ökande orafattning bi­drar till bostadsfinansieringen bör kraven på centralkassoma vid före­skrift om särskild placeringsplikt liksom i fråga om allmän placeringsplikt kunna sättas lägre än för övriga bankinstitut. Som utredningen anfört synes det emellertid med tanke på syftet att få bankema att lämna byggnadskrediter till de projekt som ingår i de årliga bostadsbyggnads­programmen vara olämpligt att i lagtexten närmare ange grunderna för fördelningen av de olika projekten på skilda banker. Vid de över-

Prop. 1974:168

177

enskomradser som hittUls har träffats har fördelningen på de olika bankerna skötts av bankerna själva inora deras egna organisationer. Vid tillärapningen av lagreglema och utfärdandet av de närraare föreskrif­terna bör riksbanken hålla nära kontakt med bostadsmyndighetema och bankernas organisationer.

Beträffande den särskilda placeringspliktens konstmktion råder i stort sett allraän enighet ora att placeringsplikten skall avse byggnadsprojekt för vUka statUga bostadslån utgår eller koraraer att utgå. Med denna omfattning kommer lagreglerna att anknyta till vad som gällt enligt överenskoraraelserna mellan delegationen för bostadsfinansiering och bankerna. Dessa överenskomraelser avsåg tUl en början endast de bo­stadshus med statliga lån, som ingick i de årliga bosladsbyggnadspro­grammen, men har senare utsträckts tUl att omfatta även s. k. bostads­kompleraent och ombyggnad med statliga lån. Även jag finner det na­turligt att den särskilda placeringsplikten bör omfatta de projekt sora ryras inom den statiiga bostadslångivningen. Jag tiUstyrker alltså utred­ningsförslaget i denna del.

Från flera håll har sora tidigare närants riktats kritik mot utredning­ens förslag att bankinstituten genora den särskilda placeringsplikten skall kunna tvingas att ge krediter under byggnadstiden tiU specificerade byggnadsprojekt även om banken i det enskUda faUet skuUe finna att låntagaren inte är kreditvärdig. Flera reraissinstanser avstyrker sålunda förslaget i denna del raed hänvisning tUl att det strider mot banklag­stiftningen och dess krav på att låntagarens kreditvärdighet skaU prövas för varje utlåning. Några remissinstanser, bl. a. sparbanksföreningen och jordbrukskasseförbundet, frarahåller att, ora en bank raot sin vilja tvingas att bevUja en kredit tUl ett byggnadsprojekt, staten ovUlkorligen bör vara skyldig att ta ansvaret såväl för det aktuella projektet sora för låntagarens tidigare engagemang. Bankföreningen m, fl, föreslår att i la­gen tas in ett förbehåll ora att kredittagaren skall vara kreditvärdig en­ligt banklagens raening.

De invändningar sora i nu näranda avseende gjorts raot den före­slagna särskilda placermgsplUcten är enligt min mening berättigade. Banklagen liksora lagarna för övriga bankinstitut stadgar att kredit får bevUjas endast raot betryggande säkerhet i fast eller lös egendom eller i form av borgen. Det föratsätts också att banken för varje utlåning gör en kreditprövning med beaktande av aUa omständigheter av betydelse för bankens säkerhet, däribland givetvis kredittagarens soUditet och kre­ditvärdighet. Mot bakgrund av dessa förhållanden har banken att bedö­ma säkerhetsfrågorna och förlustriskerna.

Den lämpligaste lösningen på problemet är enligt min mening, med tanke på de faU där ett bankinstitut anser sig inte kunna bevilja bygg­nadskredit för visst byggnadsprojekt med hänsyn till att låntagaren be­döms inte vara kreditvärdig, att den särskilda placeringsplikten skall gäl-

12   Riksdagen 1974. 1 saml Nr 168

Prop. 1974:168

178

la endast om kommunen åtar sig borgensansvar för sådan byggnadskre­dit. Det närmaste ansvaret för bostadsförsörjningen får nämligen anses åvila i första hand kommunema. Koraraunen svarar således för att bo­stadsbyggandet i kommunen anpassas bl. a. tiU behovet av och efterfrå­gan på bostäder. Vid sidan av bostadsstyrelsen och länsbostadsnämnder­na är kommunerna i hög grad engagerade i planläggningen och låneverk­samheten för bostadsbyggandet. För kommunens låneförmedling och verksamhet som sammanhänger därmed finns inom varje kommun ett förmedlingsorgan, som kan vara kommunstyrelsen eUer annat korarau­nalt organ. Förmedlingsorganet mottar bl. a. ansökningar om statiiga bo­stadslån enligt bostadslånekungörelsen (1967: 552) och avger yttranden i sådana ärenden till länsbostadsnämnden, Koraraunema åtar sig ofta borgensansvar för byggnadskrediter beträffande byggnadsföretag sora godkänts för statlig belåning enligt bostadslånekungörelsen. Enligt kun­görelsen (1962; 581) raed vissa bestämmelser angående kommuns upp­tagande av lån, ra, ra, (ändrad senast 1974: 260) får kommun åta sig sådant borgensansvar utan att inhärata Kungl, Maj:ts raedgivande. Mot denna bakgrand anser jag det vara naturligt att koraraunema på gmnd av sin raångsidiga befattaing raed bostadsbyggandet inora kommunen även engageras i den del av bostadsfinansieringen som avser särskild placeringsplikt för byggnadsprojekt inom koraraunen. Detta bör som förut nämnts ske på så sätt att koraraunema ställer säkerhet i förra av borgen för byggnadskrediter tUl sådana projekt inora komraunen som omfattas av särskild placeringsplikt. Även om det självfallet får anses vara naturUgt att koraraunema åtar sig borgensansvar i så stor utsträck­ning sora raöjligt, kan koraraunema givetvis inte åläggas att åta sig sådant ansvar. I de fall, där koraraunal borgen läranas, raåste denna också av naturliga skäl begränsas till det aktueUa projektet och kan alltså inte utan koraraunens uttryckliga åtagande avse låntagarens öv­riga totala engageraang.

Jag förordar att bestäramelserna om den särskUda placeringspUkten kompletteras med en föreskrift om kommunal borgen i enlighet med vad jag nu anfört,

6.8 Räntereglering

I ett föregående avsnitt har jag bl, a, framhållit att det är en nödvän­dig förutsättning för en effektiv ekonoraisk politik, att det allraänna ge­nom sina penningpolitiska organ har möjlighet att påverka räntenivån och räntestrukturen. Detta kan sora nämnts ske genom riksbankens dis­konto och dess marknadsoperationer, dvs. köp och försäljningar av vär­depapper. Bankernas räntesatser vid in- och utiåning är med vissa mar­ginaler anknutna till diskontot, dvs. den räntesats som riksbanken tiU-

Prop. 1974:168

179

lärapar vid utlåning tUl bankerna. Erfarenhetema både i Sverige och ut­oralands visar eraellertid att det i vissa situationer behövs andra kredit­politiska medel än de traditionella för att raera dttekt kunna påverka förhåUandena på ränteonirådet. Räntestrukturen på kapitalraarknaden kan, sora jag tidigare berört, regleras genora emissionskontroll. En sådan kontroll kan föratom emissionemas volym även avse räntesatser och andra emissionsvillkor för nyemitterade obligationer. Det kreditpo­litiska medel sora ger ett direkt inflytande över räntesatserna på kredit­raarknaden är räntereglering, Bestäraraelser härora infördes i vårt land första gången år 1951 genora en ränteregleringslag, som ersattes år 1962 av den aUtjämt gäUande lagen om räntereglering och eraissions­kontroll. Enligt denna lag kan Kungl, Maj:t på framställnmg av riks­banksfullmäktige ge riksbanken befogenhet att utfärda föreskrift ora anmälningsskyldighet särat ora raaxirai- eller minraiiräntor. Något för­ordnande enligt ränteregleringslagen har hittills inte utfärdats, Lagen har eraellertid tjänat sora bakgmnd tUl de överenskoraraelser sora träf­fats raellan riksbanken och kreditinrättningarna, F, n, gäller sedan år 1970 en överenskoraraelse mellan riksbanken och bankinstituten inne­hållande bl, a, vissa regler för bankernas räntesättning. Enligt över­enskoraraelsen skall denna räntesättning norraalt följa förändringarna i riksbankens diskonto. Vidare skall rUcsbanken hållas inforraerad om alla av bankerna tiUärapade räntesatser, och förändringar av dessa skall i förväg diskuteras raed rUcsbanken.

Enligt utredningens förslag får förordnande ora räntereglering utfär­das endast om synnerliga skäl föreligger. Även ora räntereglering är att betrakta som ett extraordinärt instrument, anser utredningen att den är ett medel som bör stå till riksbankens förfogande vid sidan av andra åt­gärder för att påverka räntenivå och räntestruktur. Den speciella mark­nadssituationen i vårt land med ett fåtal storbanker och bankgmpper fordrar enligt utredningen en viss övervakning med möjligheter tUl in­grepp i fall av okontrollerade ränteglidningar.

Remissinstanserna delar allmänt utredningens uppfattning att bestäm­raelser om räntereglering behövs även i framtiden. Riksbanksfullmäktige framhåller bl. a. att en kreditåtstramning kan raedföra en tendens tUl böjda räntor sora från allraänna synpunkter är oacceptabel. Bankerna har själva i vissa lägen uttryckt sitt behov av riksbankens stöd för att komma tUl rätta med räntesättningsproblem som uppstått genom kon­kurrensåtgärder mellan det fåtal banker och banksararaanslutningar sora agerar på kreditraarknaden. Kritisk raot förslaget i denna del är bankför­eningen, sora pekar på att nuvarande lag ora räntereglering aldrig be­hövt tillämpas och att riksbanken kan styra bankernas in- och utiånings­räntor genom diskontopolitiken, vid behov förstärkt med rekoraraenda­tioner ra. ra. till bankerna. Enligt bankföreningen har en räntereglering olyckliga verkningar bl. a. från kreditfördelningssynpunkt och stimule-

Prop. 1974:168

180

rar uppkomsten av en grå marknad, som ligger helt utanför ränteregle­ringens kontrollområde.

För egen del anser jag i likhet raed utredningen och en stor raajoritet av remissinstanserna att det även i framtiden kan behövas ett sådant kreditpolitiskt instrument som räntereglering med vars hjälp riksbanken kan påverka räntenivån och räntestrukturen vid sidan av andra traditio­nella åtgärder sora t. ex. diskontopolitiken. Jag vill här bara i korthet ermra om vad som anfördes i prop. 1962:143 med förslag tiU nuva­rande ränteregleringslag. I propositionen framhöU jag bl. a. att det kan vara stabiliseringspolitiskt önskvärt att vid en kraftig kreditåtstramning undvika en okontrollerad och av spekulativa inslag förstärkt räntesteg­ringsprocess. I en svag konjunktur kan det vara behövligt att utan en överdriven likviditetsökning och utan en inte önskvärd eftersläpning åstadkomraa en låg, investeringsstiraulerande räntenivå, DärtUl koramer att det måste anses vara ett allmänt intresse att räntenivån på inlånings­sidan står i ett rimligt förhåUande till avkastningen av bankernas tUl­gångar och att inlåningsräntornas stmktur är överskådlig och inte miss­gynnar vissa grupper av sparare.

Jag vill nu liksom år 1962 betona att de räntereglerande ingreppen gi­vetvis bör handhas på ett sådant sätt att man undviker de skadliga verk­ningar som kan uppstå vid en räntenivå som på längre sikt är ur balans med raarknadsläget. Bl, a, kan risken för en olämplig kreditfördelning bli framträdande, om räntorna på längre sikt hindras att anpassa sig tUl marknadsläget. En sådan 

 tillämpning av räntereglerande åtgärder bör därför avvisas. Det kan emellertid framhållas att prisbildningsmekanis­men på kreditmarknaden inte är sådan att det är möjligt att tala om ett alldeles bestämt jämviktsläge tUl vilket räntestrukturen anpassas, om den inte påverkas av räntereglerande ingrepp. Starka skäl talar för att den kreditfördelning som kan bli följden av en okontrollerad räntestegring i ett inflationsläge inte är samhällsekonomiskt läraplig.

Sammanfattningsvis vUl jag alltså förorda att bestämmelser om ränte­reglering även i fortsättningen skall ingå i den kreditpolitiska lagstift­ningen. Redan existensen av sådana bestämmelser bör ge riksbanken större möjligheter att vid diskussionerna med kreditinrättningarna hävda de allmänna kreditpolitiska intressena. Liksom andra extraordinära medel bör räntereglering användas endast om synnerliga skäl före­ligger, dvs. i sådana särskilda situationer som fömt antytts och där alltså direkta räntereglerande åtgärder anses oundgängligen nödvän­diga för att kunna genomföra en effektiv kreditpolitik. Därvid bör givetvis beaktas att räntereglerande ingrepp, som nyss berörts, bör an­vändas så att man undviker,de negativa effekter som uppstår vid en räntereglering under längre tid och vid en räntenivå som på längre sikt är ur balans med marknadsläget..Förordnande om räntereglering bör som utredningen föreslagit begränsas tUl viss tid, högst ett år, I första

Prop. 1974:168

18i

hand bör liksom hittiUs raetoden raed sararåd och överenskommelser raellan riksbanken och kreditinrättningarna utnyttjas.

I fråga om lagens orafattning föreslår utredningen att räntereglering skall kunna avse kreditinstitutens in- och utlåning samt vad gäller inlå­ning även annan sora bedriver inlåning på räkning sora aUraänt används av bank. Ränteregleruigen utvidgas alltså tUl att omfatta saratiiga kreditinstitut. 1 jämförelse med tidigare lag betyder detta att även hypoteksinstituts och kreditaktiebolags räntesättning inkluderas. Att dessa institut inte ingick tidigare berodde på att deras utiåningsräntor med en snäv marginal bestämdes av deras upplåningskostnader. Utred­ningens allmänna princip är att lagstiftningen i detta avseende bör gälla alla institut vars verksamhet regleras i lag. Remissinstanserna har inte haft något att invända raot förslaget i derraa del. Även jag delar ut­redningens uppfattning i fråga om vilka institut som bör orafattas av ett förordnande om räntereglerrag. Det bör göras klart att all inlåning hos bank bör falla under bestämmelserna, även om den inte sker på van­lig bankräkning utan avser t. ex. inlåning på särskUda villkor, s. k. specialinlåning. Liksom tidigare bör bestämraelserna orafatta även sådan inlåningsrörelse sora drivs av Kooperativa förbundet (KF) och HSB eller i liknande forraer.

Beträffande ränteregleringens konstruktion har utredningens förslag i stort sett lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Jag kan också i allt väsentligt tillstyrka förslaget i denna del. Ett förordnande av rege­ringen om räntereglering kan innebära att riksbanken får rätt att ge föreskrift om maximi- och minimi'ärden för inlåningsräntor och om maximivärden för utlåningsräntor. Föreskrift ora raaxirairänta kan avse den genomsnittliga räntesals som tillämpas av ett kreditinstitut för utlå­ning eller visst slag av utlåning. Detta kan ofta vara den enda möjlighe­ten att effektivt påverka räntesättningen. Möjlighet bör finnas att fast­ställa maximiräntan i förhållande tiU läget vid en viss tidpunkt, t. ex. föreskriva att banks genomsnittligt tUlämpade räntesats för viss utlåning inte får överstiga nivån vid en angiven tidpunkt. Ränteföreskrifterna bör, liksom hittills i praktiken varit fallet, differentieras för olika slag av in- eller utlåning.

För att riksbanken skall kunna följa ränteutvecklingen och i förväg vara underrättad om förändringar i räntesatserna föreskrivs i den nuva­rande ränteregleringslagen att Kungl. Maj:t kan förordna att riksbanken skall ha befogenhet att föreskriva anmälningsskyldighet beträffande räntesatser ra. ra. för de institut som orafattas av lagen. Bestämraelser härora, sora kan ha betydelse också för tillärapningen av andra kredit­politiska medel, föreslås utgöra en särskild avdelning i den nya lagen och behandlas i närraast följande avsnitt.

Prop. 1974:168

182

6.9 Övriga frågor

Enligt de nu gällande lagarna på det kreditpolitiska området kan de kreditinrättningar som omfattas av lagarna åläggas skyldighet att lämna vissa uppgifter till riksbanken. En sådan uppgiftsskyldighet syftar till att garantera att riksbanken får aUa de upplysningar från kreditinstituten som behövs för att riksbanken skall kunna bedöma be­hovet av visst kreditpolitiskt raedel, t. ex, ora ett förordnande om kas­sakvot behövs och hur i så fall kvoten bör fastställas och beräknas. Ut­redningen föreslår att i lagen ges regler om uppgiftsskyldighet, som in­nebär att kreditmstitut eller annan som kan omfattas av räntereglering skall vara skyldig att efter anmodan lämna de uppgifter som riksbanken anser nödvändiga i sammanhanget. Riksbanken föreslås också få befo­genhet att förelägga vite för ställföreträdare för berört institut, ora upp­giftsskyldigheten inte iakttas. Vid reraissbehandlingen har utredningens förslag allmänt godtagits. Erinringar har i stort sett framställts endast mot förslaget om rätt för riksbanken att ge vitesföreläggande. Detta för­slag avstyrks av kammarrätten, som ifrågasätter, om riksbanken skall få en befogenhet som ytterst sällan torde behöva utnyttjas.

För egen del kan jag i likhet raed reraissinstansema tUlstyrka utred­ningens förslag om anmälningsskyldighet. Jag vill erinra om att förslaget innebär att anmälningsskyldighet föreligger, även om något förordnande enligt lagen inte är i kraft. Detta är en nyhet i förhållande tUl vad som f. n. är fallet enligt ränteregleringslagen men överensstämmer med vad som gäller enligt de övriga kreditpolitiska lagarna. Det är, som utred­ningen frarahåUit, angeläget att riksbanken kontinuerligt kan följa ränte­utvecklingen och i förväg vara underrättad om planerade ränteändringar. Tiden för anmälan av ränteändring bör i enlighet med utredningsför­slaget utsträckas. Jag förordar att tiden för sådan anraälan får bestämmas tUl senast femton dagar, mot f, n, åtta dagar, före ränteändring,

I fråga om förslaget att riksbanken skall kunna meddela vitesfö­reläggande, om uppgiftsskyldigheten försumraas, vUl jag erinra ora att riksbanken hade sådan befogenhet enligt 1951 års ränteregle­ringslag, I 1962 års kreditpolitiska lagstiftning följdes den principen att vid överträdelse av raeddelade föreskrifter eller annan försura­raelse endast rent ekonomiska sanktioner skulle användas. Något behov av vitesföreläggande i fråga om uppgiftsskyldighet enligt den kreditpoli­tiska lagstiftningen ansågs rate föreligga, då några svårigheter att er­hålla uppgifter inte hade förelegat, I enlighet härraed upptogs i de ak­tuella lagarna inte några bestäraraelser ora vite. Såvitt kunnat utrönas har det hittUls inte frarakorarait något behov av att kunna förelägga vite för att genoradriva att uppgiftsskyldigheten fullgörs. Kararaarrätten an­ser för sin del att det kan ifrågasättas, ora riksbanken skall få en sådan befogenhet som kan väntas bli utoyttjad ytterst sällan. Mot bakgrund av

Prop. 1974:168

183

det anförda saknas även enligt min mening tillräckliga skäl att nu åter­införa befogenheten för riksbanken att förelägga vite. Ora uppgiftsskyl­digheten i något fall inte skulle fullgöras efter anraodan från riksbanken, torde riksbanken genora hänvändelse tUl bankinspektionen eUer raot­svarande tUlsynsrayndighet kunna utverka att gällande författningar efterlevs och att föreskriven uppgiftsskyldighet fullgörs.

Utredningen tar upp frågan ora sekretesskydd i samband med att kreditinstitut lämnar uppgifter till riksbanken. De upplysningar sora kreditinstituten kan avkrävas kan avse dels instituten själva, dvs. deras allm.änna rörelse och andra interna förhåUanden, dels deras kunder. Vid behandlingen av 1962 års lagstiftning ora likviditets- och kassakvot m, ra. anförde lagrådet att det borde övervägas att införa visst sekretess­skydd i fråga om uppgifter som kreditinrättningarna läranar riksbanken, i vart fall i vad uppgifterna rör enskUdas förhållanden. Med anledning härav gjordes år 1962 den ändringen i riksbankslagen att även ärenden sora rör kunders förhållanden tUl annan kreditinrättning än riksbanken skall hållas hemliga av riksbanken. Överträdelser av dessa sekretessbe-stäraraelser kan raedföra ansvar för tjänstefel, I ränteregleringslagen finns en särskild sekretessbesläraraelse, sora stadgar att vad sora inhära­tas raed stöd av lagens bestäraraelser ora anraälningsskyldighet och till­syn inte får yppas i vidare raån än sora erfordras för att vinna det raed bestäraraelsema avsedda ändaraålet. Utredningen föreslår ingen raotsva­rande bestämmelse utan anser att behovet av sekretess är tillgodosett ge­nom att uppgifter, sora avser enskUdas förhållanden, skyddas genora andra bestäraraelser i bl. a. riksbankslagen, banklagen och sekretessla­gen. Bankinspektionen och bankföreningen anser däreraot att det behövs ett sekretesskydd även för uppgifter ora sådana intema förhållanden, sora kreditinstitut av konkurrens- eller andra skäl kan ha ett berättigat intresse av att hemlighålla.

Enligt min mening är den uppgiftsskyldighet sora raed stöd av den föreslagna lagen kan åläggas kreditinstituten ra. fl. mycket vidsträckt ge­nom att den kan avse alla sådana uppgifter som riksbanken anser nöd­vändiga för att kunna bedöma, om kreditpolitiska medel behövs och hur ett förordnande härora skall tiUärapas. Mot denna bakgmnd anser jag i likhet raed bankinspektionen och bankföreningen att ett sekretesskydd behövs inte bara för uppgifter sora avser kunders förhållanden till riks­banken eller annan kreditinrättning i vilket avseende sekretesskydd f. n. gäller enligt riksbankslagen utan också beträffande sådana upp­gifler sora avser kreditinstituts eller annan uppgiftsskyldigs affärs- eller driftförhållanden. Det sekretesskydd sora enligt rain uppfattning bör in­föras bör avse uppgifter av nu berört slag vare sig de dokumenterats i allmän handling eller inte. Skyddet bör dock efter raönster av 21 § sekretesslagen begränsas till fall, där ett offentliggörande kan raedföra skada för uppgiftsläranaren. Lagtekniskt synes det lärapligast att hand-

Prop. 1974:168

184

lingssekretess och tystaadsplikt införs genora en ändring i 35 § riks­bankslagen. Jag förordar alltså att denna lag ändras i enlighet raed vad jag nu anfört. Någon särskild sekretessbestämraelse i den föreslagna nya lagen behövs därför inte. Jag anser det dock lämpligt att i denna lag görs en erinran om att sekretesskydd gäller för vissa uppgifter enligt riksbankslagen. Till frågan om sekretesskydd återkomraer jag i special-motiveringen.

I likhet med vad som f. n, gäller enligt de krecUtpolitiska lagarna skaU enligt utredningens förslag vissa ekonoraiska sanktioner kunna drabba den sora överträder raeddelad föreskrift. Sådana sanktioner kallas av ut­redningen särskilda avgifter. Reglerna för hur de särskUda avgifterna skall påföras och grunderna för hur de skaU beräknas föreslås bli desararaa sora f, n. Däremot föreslås vissa höjningar av taken för av­gifterna, I ett föregående avsnitt (3.4.9) har närmare redogjorts för ut­redningens förslag i dessa delar och jag hänvisar tUl denna redogörelse. Liksom f. n. skall enligt utredningens förslag riksbanken avgöra, om särskUd avgift skall utgå eller ej. Ora särskilda skäl föreligger, kan sär­skUd avgift nedsättas eUer helt efterges. Avgiftema skall liksora hittiUs tUlfalla statsverket.

De av utredningen föreslagna bestämraelserna ora särskilda avgifter har i huvudsak läranats utan erinran av reraissinstansema. Även jag kan i allt väsentligt ansluta raig till utredningens förslag, LUcsora f, n, bör alltså enligt rain mening den principen gälla att överträdelser av kredit­politiska föreskrifter bör raedföra ekonoraiska sanktioner raen inte straff. Viss kritik har riktats mot att rUcsbanken, som meddelar före­skrifter enligt lagen, också får bestämma sanktionerna vid överträdelser av föreskrifterna. Kritik har också riktats raot utredningens förslag, vil­ket skall behandlas senare, att talan inte skall få föras raot riksbankens beslut. Jag kan i fråga ora dessa spörsmål åberopa vad jag anförde i prop. 1962: 143 med förslag till ny ränteregleringslag. De skäl jag då an­förde är enligt min mening giltiga även såvitt gäller den nu berörda frå­gan. Det kan således frarahållas att det redan av den föreslagna lagen framgår hur den särskilda avgiften skall beräknas. Det ankommer sedan på riksbanken att, i samband raed att riksbanken meddelar viss före­skrift, inora den i lagen angivna ramen ange storleken av den särskUda avgift som kan utgå vid överträdelse av föreskriften. Sedan det konstate­rats hur stort överskridandet är har riksbanken endast att utföra en räk­neoperation. Riksbanken bör liksom f. n, kunna nedsätta eller helt ef­terge särskild avgift. Någon bestämraelse finns inte, som gör det möjligt att ta ut fastställd avgift av den sora inte vill betala frivUligt t. ex. på grund av annan uppfattning än riksbanken ora avgiftsbeloppets beräk­ning. 1 sådant fall är riksbanken hänvisad att underställa saken dorastol för avgörande. Domstolen prövar därvid självständigt ora och i vad mån föreskrift enligt lagen blivit åsidosatt och hur avgiftsbeloppet skall be-

Prop. 1974:168

185

räknas. Även domstolen har därvid möjlighet att tillärapa bestärarael­sema ora nedsättning eller eftergift av särskild avgift. Med hänsyn till dessa förhållanden finns det enligt rain raening inte några betänkligheter mot utredningens förslag i denna del. Jag förordar att i lagen tas in be­stämraelser av nu angivet innehåll.

I fråga ora de särskUda avgifternas storlek anför bankföreningen att utredningens förslag innebär kraftiga höjnragar i vissa faU en fyr­dubbling i förhållande till vad sora gäller enligt nuvarande bered­skapslagstiftning. En sådan höjning av avgiftsnivån kan enligt bankför­eningens raening inte anses motiverad för att åstadkomraa tillräcklig effektivitet. Bankföreningen påpekar i detta sammanhang att det er­farenhetsmässigt förekoraraer fall, i vUka det finns utryrarae för olika meningar, humvida viss typ av skuldebrev skall anses omfattad av emissionskontroll eller ej. Det bör därför skapas raöjlighet att hos re­geringsrätten erhålla bindande förhandsbesked i detta avseende.

Utredningens förslag till höjningar av taken för de särskilda avgif­terna har accepterats av de flesta reraissinstansema. Även jag kan godta utredningens förslag på denna punkt. Sora utredningen framhållit har de sanktioner som enligt gällande bestäraraelser kan drabba den sora bryter mot meddelad föreskrift i vissa fall varit otillräckliga för sitt syfte. De av bankföreningen berörda probleraen beträffande orafattningen av en emissionskontroll bör enligt min mening lärapligen lösas genora kon­takter raed riksbanken och i förekoraraande fall även raed tiUsynsrayn­digheten. Jag anser det därför f. n. onödigt att tillskapa en ordning, en­ligt vUken bindande förhandsbesked skulle kunna inhäratas i nu aktuellt avseende.

Några sanktioner i förra av straff föreslås inte av utredningen vid överträdelse av meddelad föreskrift. Utredningens ståndpunkt i detta avseende överensstämmer med den vid 1962 års lagstiftning genomförda principen att vid överträdelser som nu är i fråga endast rent ekonoraiska sanktioner bör komma till användning. Som jag tidigare framhållit bör också enligt min mening denna princip gälla. I ett avseende föreslås dock straff kunna följa enligt den föreslagna lagen, nämligen för det fall att någon lämnar oriktig uppgift till riksbanken i saraband raed att i la­gen stadgad uppgiftsskyldighet skall fullgöras, I sådant fall följer ingen ekonoraisk sanktion enligt lagen. Jag biträder därför utredningens för­slag om att en straffbestämraelse bör finnas för sådant fall. Påföljden bör, sora utredningen föreslagit, bestäraraas tUl böter. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Enligt utredningens förslag skall besvärsrätt mot riksbankens beslut enligt lagen inte finnas. Någon rätt att föra talan mot riksbankens beslut finns inte heller enligt de nu gällande kreditpolitiska lagarna. Ut­redningens förslag godtas av de flesla reraissinstansema men kritiseras av bl. a. bankinspektionen och bankföreningen. Bankinspektionen anför

Prop. 1974:168

186

bl. a, att det är föga realistiskt att räkna raed att en rättsprövning hos dorastol koramer till stånd genom att t, ex, en bank vägrar att betala straffavgift, varefter riksbanken får stämraa banken tUl dorastol raed krav på avgiften. Enligt inspektionens raening är bankerna alltför be­roende av saraarbetet med riksbanken för att vidta en så drastisk åtgärd. De statsrättsliga skäl som kan anföras mot en klagorätt är inte heller bä­rande. Riksbankens befogenheter enligt den föreslagna lagen är helt be­roende av Kungl. Maj:ts förordnande, och Kungl, Maj:t kan när som helst återkalla eller begränsa ett sådant förordnande, I linje härmed bör enligt inspektionens uppfattning ligga, att Kungl, Maj:t efter besvär kan ingripa i tiUämpningen av ett förordnande. Inspektionen erinrar vidare om att Kungl, Maj:t i regeringsrätten har att efter besvär överpröva vissa av riksbanken fattade beslut, bl. a. i frågor om utlämnande av all­raänna handlingar särat vissa statstjänsteraannafrågor [lag (1970: 279) ora besvär över beslut av riksdagens organ]. Bankinspektionen anser där­för att en besvärsrätt, fraraför allt i fråga om de särskilda avgifterna, bör införas i lagen och att talan mot riksbankens beslut bör prövas av Kungl. Maj:t i statsrådet eller i regeringsrätten. Bankföreningen anför i huvud­sak liknande synpunkter och föreslår att besvär över riksbankens beslut bör kunna föras i regeringsrätten, såvitt avser ärenden om särskilda av­gifter, och i andra fall hos Kungl, Maj:t i statsrådet.

Frågan om en allraän besvärsrätt över beslut av riksbanken i kredit­politiska frågor har, som förat nämnts, behandlats i samband med den kreditpolitiska lagstiftningen år 1962, I prop. 1962: 143 anförde jag bl. a. att av den föreslagna lagen framgick hur sanktionen för överträ­delse av meddelad föreskrift skulle beräknas och att riksbankens beslut ora sådana sanktioner grundades på räkneoperationer. 1962 års lagstift­ning ger inte heller möjlighet att ta ut sanktionsbelopp av den som inte frivilligt vill betala. Riksbanken är i sådant fall hänvisad tUl att under­ställa saken domstol för avgörande och domstolen prövar därvid själv­ständigt huruvida och i vad mån föreskrift enligt lagen blivit åsidosatt. Jag ansåg sålunda att någon besvärsrätt inte borde införas. 1962 års lagförslag remitterades till lagrådet, som lämnade mina uttalanden i denna fråga utan erinran. Riksdagen antog förslaget utan ändring i denna del. Jag vill också erinra om vad jag anförde i prop. 1974: 89 ang. ändringar i valutalagstiftningen (s. 63), där frågan ora besvär över riksbankens beslut behandlades. Propositionen godtogs i detta avseende utan ändring av riksdagen (FiU 23, rskr 274). Bl. a. ansåg jag nöd­vändigt att i de avseenden som då var akluella riksbanken etable­rade tillfredsställande kontakt med regeringen. Under dessa förhållanden fann jag att ett underställningsförfarande tiU Kungl. Maj:t eller ett be­svärsinstitut med regeringen som sista instans inte var erforderligt. Mitt uttalande i sistnämnda fråga äger i princip gUtighet även såvitt rör den

Prop. 1974:168

187

nu föreslagna kreditpolitiska lagstiftningen. Med hänsyn tUl det anförda anser jag mig kunna godtaga utredningens förslag att talan inte får föras raot riksbankens beslut.

Någon bestänunelse ora tillsyn har inte tagits raed i utredningens förslag. Utredningen raotiverar detta raed att kreditinstituten redan står under offentiig tillsyn enligt särskUda bestäraraelser. Tillsynsrayndighet är försäkringsinspektionen för försäkringsbolagen och i övrigt bankin­spektionen. Bland tUlsynsrayndighetens åligganden ingår att vaka över att instituten följer de bestämmelser som gäller för deras verksarahet. Det ligger enligt utredningens uppfattaing också i sakens natur att riksban­ken, ora den raisstänker att raeddelad föreskrift överträtts, kan påtala förhållandet för tiUsynsrayndigheten och begära dess hjälp. Riksbanken kan också aUraänt påkalla tUlsynsmyndighets bistånd vid utformning av föreskrift enligt lagen och vid kontroll av dess efterlevnad.

Bankinspektionen tar upp nämnda fråga och föreslår i klarhetens in­tresse att den tillsyn sora påkallas av den kreditpolitiska lagstiftningen eller av föreskrifter och rekoraraendationer, sora riksbanken eljest utfär­dar, skall i överensstäraraelse raed hittillsvarande praxis primärt åvila riksbanken i dess egenskap av ansvarig rayndighet för kreditpoUtiken. Detta utesluter enligt bankinspektionen inte en på sararåd raellan riks­banken och inspektionen grundad arbetsfördelning eller medverkan från inspektionens sida då så är praktiskt lämpligt.

Skall lagstiftningen fylla sitt syfte måste självfallet dess efterlevnad kunna kontrolleras. Det är därför nödvändigt med en effektiv tUlsyn. Denna bör utövas dels av riksbanken, dels av de rayndigheter som i andra sammanhang har att utöva tillsyn över de institut som berörs av lagstiftningen. Med hänsyn till riksbankens och tillsynsrayndigheternas funktion i sararaanhanget är det självfallet av intresse att korapetenskon-flikter inte uppkommer, eftersora detta bl. a. skulle kunna leda tiU mins­kad effektivitet vid tillsynen. Enligt min uppfattning bör tillsynen därför kunna lösas så att riksbanken svarar för att efterlevnad sker av de rent kreditpolitiska funktionerna och av de av riksbanken utfärdade före­skrifterna, under det att de statliga tillsynsmyndighetema har att utöva tillsyn i de avseenden sora rör allmän bank- resp. försäkringslagstift­ning. Skulle i något sararaanhang oklarhet råda angående tillsynen bör frågan kunna lösas efter sararåd raellan de berörda tillsynsorganen. Vad jag nu sagt stäraraer också i allt väsentligt raed nu rådande praxis. Med hänsyn till det anförda saknas enligt rain raening anledning att i den nu föreslagna lagen ge särskilda föreskrifter ora tillsyn.

Den nya lagen bör träda i kraft den 1 januari 1975. De f. n. gäUande kreditpoUtiska lagarna, som senast förlängts tills vidare, dock längst tUl utgången av juni 1975, bör samtidigt upphöra att gälla. Vissa över­gångsbestäraraelser behandlas i specialmotiveringen.

Prop. 1974:168

188

Utredningen har lagt fram förslag till vissa ändringar i bank­lagstiftningen i fråga om värderingen av obUgationer i bank-instituts balansräkning. F. n. gäller att värdet på obligationer i lik­het med vad som gäller för andra omsätlningstUlgångar inte får sät­tas högre än verkliga värdet, dvs. i förevarande fall raarknadsvärdet. För sparbankerna gällde före år 1968 en särbestämmelse sora innebar att svenska, fullgoda räntebärande obUgationer fick bokföras till högst visst schematiskt beräknat värde (medeltalsvärde), grundat på medelrän-lan under de senaste tio åren på s. k. guldkantade obligationer, dvs. obli­gationer sora utfärdats av staten, hypoteksbanken och stadshypolekskas­san. Vid en nedgång i obligationskurserna till följd av högre ränteläge kunde sparbankerna därmed anpassa obligationernas bokvärde till det nya raarknadsvärdet genora successiva nedskrivningar. På förslag av bankinspektionen togs särbestämmelsen bort i samband med den år 1969 genomförda samordningen av bankinstitutens rördseregler. Änd­ringen motiverades med att anledning dåmera saknades att betrakta sparbankernas obligationsplaceringar på annat sätt än övriga bankinsti­tuts och att det inte längre fanns något större behov av en särbestäm­melse för sparbankerna (se prop, 1968:143 s, 253 f). Övergångsvis fick sparbankerna dock rätt att tillämpa särbestämraelsen t, o. ra. bokslutså­ret 1973.

Mot bakgrund av behovet av att bankinstituten engagerar sig på kapi­talraarknaden genom förvärv av långfristiga obligationer föreslår utred­ningen att för samtiiga bankinstitutsgrupper införs en särbestämmelse av den karaklär som tidigare gällde för sparbankema. Förslaget innebär att värderingen av bankernas innehav av fullgoda obligationer skall få grundas på medelräntan under de senaste tio åren på statsobligationer. Obligationernas raedeltalsvärde skall fastställas av bankinspektionen.

Utredningens förslag har i allraänhet godtagits eller lämnats utan er­inran av remissinstanserna. I skrivelse den 14 augusti 1974 till Kungl. Ma3:t hemställer sparbanksföreningen att värderingsreglerna i spar­bankslagen snarast ändras i linje med vad utredningen föreslagit, så att de kan tUlämpas redan i bokslutet för år 1974. Föreningen fram­håller bl, a, att sparbankernas ökande obligationsinnehav i förening med de av räntehöjningen i april 1974 föranledda sänkta marknads­värdena medfört, att sparbankerna nu har ett betydande nedskrivnings­behov på sina obligationsportföljer. Vid ännu en räntehöjning med åt­följande ytterligare sänkning av raarknadsvärdena skulle ett antal spar­banker koraraa i en raycket svår situation. Sparbankernas obligations­innehav är i huvudsak att betrakta sora en långsiktig placering. Med hänsyn härtill och till den långsiktiga kursutvecklingen raedför den nu­varande värderingsregeln enligt föreningen oraotiverade påfrestningar på sparbankernas nedskrivningsreserver och ekonoraiska resultat.

Prop. 1974:168

189

Även bankinspektionen tillstyrker utredningens förslag att bankinstitu­len ges raöjlighet att i fråga ora värdering av obligationer successivt an­passa sig efter ändrade räntelägen. Enligt inspektionen bör den nya be­stämmelsen tillämpas endast på obligationer som är täckningsfria enligt kapitaltäckningsreglerna i banklagarna, dvs. i huvudsak obligationer sora utfärdats av staten, komraun eller därraed jämförlig samfällighet, hypo­teksbanken, stadshypolekskassan, skeppshypotekskassorna samt kredit­aktiebolag. Inspektionen anser vidare att den period för vilken medel­räntan skall beräknas bör kunna begränsas tUl fem år. Inspektionen föreslår att medelränteberäkningen beräknas inte enbart på obligationer, som utfärdats av staten, utan också på obligationer som utfärdats av hypoteksbanken och stadshypolekskassan. Fördelarna härmed anges vara att även bostadsobligationer får inverka på medeltalet och att inspek­tionens arbete skulle underlättas väsentligt, om det material, sora an­vänts i fråga ora sparbankerna, kunde utnyttjas vid de nya beräk­ningarna.

Endast två remissinstanser ställer sig avvisande till den föreslagna nya värderingsregeln. Bankföreningen anser att bankema inte bör åläggas placeringar som är oförenliga raed deras verksarahetsinriktning och att det är ekonomiskt osunt att i stället lösa probleraen på det av utred­ningen föreslagna sättet. Kammarrätten i Stockholm framhåller i sin kritik av den föreslagna bestäraraelsen bl. a. att bestäraraelsen blir gäl­lande oberoende av ora något kreditpolitiskt raedel tillämpas eller inte.

För egen del vUl jag anföra följande. Av vad jag anfört i ett föregåen­de avsnitt framgår att bankinstitutens raedverkan på kapitalmarknaden är nödvändig i första hand för att tUlgodose bostadsbyggandets behov av långfristiga krediter. Detta kan ske genom överenskoraraelser raed bank­instituten eller genora förordnande om placeringsplikt. Senast i maj 1974 träffades mellan delegationen för bostadsfinansiering och riksbanken samt företrädare för bankinstituten en uppgörelse innebärande att ban­kerna åtagit sig att under år 1974 bidra raed ca 4 000 railj. kr. för finan­siering av färdiga fastigheter, främst genom förvärv av bostadsobligatio­ner. Såvitt nu kan bedömas komraer sådana insatser även i fortsätt­ningen att krävas från bankinstituten för att tillgången på långfristiga bostadslån skall kunna tryggas. De krav sora från sarahäUets sida stäUs på bankernas engagemang på kapitalmarknaden kan emeUertid, som ut­redningen framhållit och som närmare belysts av sparbanksföreningen i dess skrivelse, vid fallande obligationskurser leda till betydande på­frestningar för bankernas redovisade resultat. Mot denna bakgrund finner jag det rimligt alt bankerna ges möjlighet till successiva ned­skrivningar av obligationsinnehavet enligt den av utredningen före­slagna metoden. Jag förordar därför att en särskild värderingsregel för obligationer införs i de tre banklagarna. EnUgt min mening bör regeln, i överensstämmelse med utredningens förslag, kunna tUlämpas på alla

Prop. 1974:168

190

fullgoda obligationer som innehas av bankerna. Jag biträder inspektio­nens förslag att medelränteberäkningen bör gmndas på obligationer som utfärdats av staten, hypoteksbanken och stadshypolekskassan. Medel-ränteperioden bör i enlighet med utredningens förslag och i likhet med vad som hittiUs tillärapats beträffande sparbankema avse de senaste tio åren.

7   Upprättade lagförslag

1 enlighet med det anförda har inom finansdepartementet upprättats förslag till

1.

lag ora kreditpolitiska raedel,

2.

lag om ändring i lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank,

3.

lag om ändring i lagen (1937: 249) ora inskränkningar i rätten alt utbekomma allmänna handlingar,

4.

lag om ändring i lagen (1955: 183) om bankrörelse,

5.

lag om ändring i lagen (1955: 416) om sparbanker,

6.

lag om ändring i lagen (1956: 216) om jordbmkskasserörelsen.

Jag har samrått med chefen för justitiedeparteraentet i fråga ora lag­förslaget under 3.

Förslagen torde få fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 2.

Rörande de enskilda bestämmelserna i lagförslagen vill jag ytterligare anföra följande.

8   Specialmotivering

8.1 Förslaget till lag om kreditpolitiska medel

Inledande bestämmelser

1 

§

I paragrafen, som svarar mot del av bestämraelserna i 2 § i utred­ningens förslag, anges vad som är kreditpolitiska medel enligt lagen.

Likviditetskrav och kassakrav svarar mot likviditetskvot resp. kassa­kvot enligt likviditets- och kassakvotslagen. Emissionskontroll och rän­tereglering svarar mot de instrument sora nu behandlas i ränteregle­ringslagen. Allraän placeringsplikt har sin raolsvarighet i placeringskvot i den gällande placeringskvotslagen under det att särskild placeringsplikt används som beteckning på det nya instrument som skall kunna använ­das för att tUlgodose behovet av byggnadskrediter. Utlåningsreglering är också ett nytt medel i den kreditpolitiska lagstiftningen.

2 

§

De kreditpolitiska medlen riktar sig mot kreditinstitut av skilda slag. Instituten kan indelas i olika gmpper, allt efter de medel sora kan komma till användning. I paragrafen, som svarar mot del av bestäm-

Prop. 1974:168

191

melserna i 2 § i utredningens förslag, definieras de tre begrepp sora i departementsförslaget används som beteckning på olika gmpper av kre-ditrastitut. En grupp utgörs av bankinstitut, som i detta sammanhang omfattar bankaktiebolagen, dvs. affärsbankema, samt sparbankerna och centralkassorna för jordbrukskredit. I detta sararaanhang kan nämnas att enligt bankföreningens raenrag kreditpoUtiskt medel som kan tiUära­pas på bankinstitut också borde kunna avse Sveriges investeringsbank aktiebolag, eftersora dess verksarahet i väsentliga hänseenden kan anses likartad raed affärsbankernas verksarahet. Jag har emeUertid mte funnit skäl att för investeringsbanken föreslå andra regler än dem som avses gälla för kreditaktiebolag i allmänhet.

Med begreppet försäkringsinstitut avses allraänna pensionsfonden och försäkringsföretag med svensk koncession. Vad gäller allmänna pen­sionsfonden komraer de kreditpoUtiska raedel som tUlärapas på detta in­stitut raed hänsyn till de särskUda placeringsbestämraelser som gäller för fjärde fondstyrelsen enligt 11 § reglementet (1959: 293, ändrad senast 1973: 503) angående allraänna pensionsfondens förvaltning att i praktiken avse enbart de delfonder som förvaltas av förstatredje fondstyrelserna. Försäkringsföretag avser såväl försäkringsbolag som ly­der under lagen (1948: 433) ora försäkringsrörelse sora företag, på vilka lagen (1950: 272) om rätt för utiändsk försäkringsanstalt att driva försäk­ringsrörelse är tillämplig. Med hänsyn till understödsföreningarnas be­gränsade betydelse i sararaanhanget har jag inte funnit skäl biträda ett av Svenska försäkringsbolags riksförbund framfört förslag att den kre­ditpolitiska lagstiftningens tillämpningsområde bör utvidgas tUl att om­fatta också sådana föreningar.

Begreppet kreditinstitut rabegriper dels bank- och försäkringsinstitut, dels jordbrukskassa, kreditaktiebolag, lands- och stadshypoteksinstitutio­nerna dvs. Sveriges allmänna hypoteksbank järate landshypoteksföre-ningar resp. Konungariket Sveriges stadsbypotekskassa järate stadshypo­teksföreningar särat Svenska skeppshypotekskassan och Skeppsfar­tens sekundärlänekassa.

3 §

Denna paragraf svarar raot 1 § första stycket i de tre gällande kredit­politiska lagarna och 1 § och 3 § andra stycket i utredningens förslag.

I första stycket anges lagens karaktär av fullraaktslag. För­ordnande ora kreditpolitiskt raedel raeddelas av regeringen efter fram­ställnmg av fuUmäktige i riksbanken. En allraän föratsättnrag för ett för­ordnande enligt lagen är att behov av det måste föreligga för att de mål sora fastställts för riksbankens penningpolitiska verksarahet skall kunna uppnås. Jag har i den allmänna raotiveringen (avsnht 6.1) framhåUit att medlen likviditets- och kassakrav särat eraissionskontroll är att anse sora norraala inslag i kreditpolitiken. Allraän och särskild placerings-

Prop.1974:168

192

plikt samt utlåningsreglering och räntereglering är däremot medel som bör få tillgripas endast när andra lösningar inte kan användas. Den extraordinära naturen hos dessa instmraent har i departementsförslaget kommit till uttryck genora alt i andra stycket angetts att för­ordnande får meddelas endast om synnerliga skäl föreligger.

4  

§

Denna paragraf svarar mot 1 § andra stycket såväl i likviditets- och kassakvotslagen samt placeringskvotslagen sora i utredningsförslaget.

Av vad jäg anfört i den allraänna motiveringen framgår att den nya lagen i princip innehåller endast ramar och riktiinjer för tUlärapningen av de olika kreditpolitiska raedlen under det att det skall ankoraraa på riksbanken att efter raeddelat förordnande utforma de detaljbestäramel-ser som skall gälla. 1 överensstäraraelse härraed anges i paragrafen att riksbanken utfärdar behövliga föreskrifter i fråga ora användningen av kreditpolitiskt raedel. I anslutning till regleringen av varje kreditpoli­tiskt medel har angetts de viktigare viUkor sora riksbanken skall ange i föreskrifierna. Riksbanken kan självfallet ange ytterligare villkor sora kan vara erforderliga.

5  

§

I paragrafen ges vissa regler i fråga ora förordnande enligt lagen.

I första stycket, som delvis svarar mot 3 § första stycket i ut­redningsförslaget, anges att ett förordnande kan avse ett eller flera kre­ditpoliiiska medel och omfatta ett eller flera slag av institut. Bl. a. följer av paragrafen sålunda att av förordnande ora kreditpolitiskt raedel skall fraragå, om det avser samtliga institut sora enligt lagen kan orafattas därav eller om det begränsats till ett visst slag av institut. Begränsning kan således t. ex. ske till bankinstitut eller tiU någon av de tre bank­institutsgrupperna.

Andra stycket innehåller bestäramelser om giltighetstiden för förordnande cch svarar mot 1 § första stycket andra punkten i likvi­ditets- och kassakvotslagen resp. placeringskvotslagen och 5 § andra stycket ränteregleringslagen samt 3 § tredje stycket i utredningens för­slag. Bestämmelserna har behandlats i den allmänna motiveringen.

6 §

Denna paragraf innehåller bestäraraelser som ger riksbanken möjlig­het att efter behov differentiera användningen av angivna kreditpolitiska medel. Paragrafen svarar mot 2 § andra stycket i likviditets- och kassa­kvotslagen och i placeringskvotslagen samt mot 7 § i utredningens för­slag.

Med tillämpning av punkt 1 kan riksbanken begränsa användningen av ett kreditpolitiskt medel till en eller flera grupper av de institut som enligt 1 § ingår i begreppen bankinstitut, försäkringsinstitut och kredit-

Prop. 1974:168

193

institut. Bestäraraelsen får betydelse bl. a. för det fall riksbanken efter någon tids tillärapning av ett förordnande vUl redan innan en änd­ring av förordnandet kan ske undanta någon av de institutsgrapper sora angetts i förordnandet.

Enligt punkt 2 blir det raöjligt för riksbanken att undanta ett enskUt institut, ora det är påkaUat av särskUda skäl.

Möjligheten enligt punkt 3 att utfärda olika föreskrifter för skilda in­stitut innebär att riksbanken exerapelvis kan göra åtskUhiad raeUan olika slag av institut eller raeUan stora och sraå banker eller att sär­behandla bankinstitut vars rörelse är av specieU art, t. ex. Sparbanker­nas Bank och Jordbrakets Bank. I detta saramanhang kan också näranas den i avsnitt 6.2 behandlade raöjligheten att stäUa upp ett gemensarat likviditetskrav på centralkassoma. De i paragrafen upptagna differen-tierragsmöjligheterna avser inte emissionskontroU. Av utformningen i departeraentsförslaget av bestäraraelsema ora detta raedel fraragår att riksbanken har raöjlighet att bestämma tiUärapningsorarådet för erais­sionskontroll efter det behov sora föreligger.

Likviditetskrav

7 

§

I paragrafen, sora svarar raot 2 § första stycket första punkten likvidi­tets- och kassakvotslagen och 4 § i utredningsförslaget, anges i över­ensstäraraelse med vad sora f. n. gäller att förordnande kan tUlärapas på bankinstituten, dvs. bankaktiebolagen, sparbankema och centralkas­sorna för jordbmkskredit.

8 och 9 §§

Paragraferna svarar mot 35 §§ och 6 § första stycket likviditets-och kassakvotslagen och 5 § i utredningens förslag.

I 8 § ges en allraän beskrivning av instruraentet likviditetskrav och i 9 § första stycket anges att riksbanken bestäraraer den tidpunkt t. ex. vid utgången av varje månad då kravet skall vara uppfyUt, kravets storlek uttryckt i procent och hur beräknmgen av de likvida tUlgångarna samt förbindelsema skaU ske. I paragrafens andra stycke anges att vissa tillgångar alltid skaU anses sora likvida raedel. Bestära­raelsema har behandlats i det särskilda avsnittet ora likvidUetskrav, Här skall endast tilläggas att sora lUcvida tUlgångar också skall räknas obligationer utfärdade av Svenska bostadskreditkassan. Denna kassa uppgick år 1969 i stadshypolekskassan. Med obligationer utfärdade av kreditaktiebolag och avseende bostadskreditgivning åsyftas frärast obliga­tioner sora utgetts av Svensk Bostadsfinansiering Aktiebolag BOFAB eller av kreditaktiebolag sora år 1972 gått sararaan raed BOFAB (se prop, 1972: 118) och av SPINTAB,

13    Riksdagen 1974.1 saml Nr 168

Prop. 1974:168

194

10 §

Paragrafen, sora saknar raolsvarighet i utredningsförslaget, innehåller den i avsnitt 6,2 behandlade specialregeln för Sparbjrakemas Bank och Jordbrakets Bank och stämmer i sak överens med bestämmelsen härom i 4 § andra stycket likviditets- och kassakvotslagen.

Innebörden av första stycket är att från de tUlgångar, som med tillämpning av 9 § första stycket 3 och samma paragraf andra stycket skall räknas som likvida medel, avdrag skall ske med inlåningen från sparbanker resp. centralkassor endast i den mån Sparbankemas Bank eller Jordbrukets Bank har tUlgodohavande hos sparbanker resp. centralkassor. Följden härav blu: att den stora inlåningsskuld som cen­tralinstituten har tUl sparbanker resp. centralkassor i likhet med vad sora f. n. gäller koraraer att järaställas med inlåning från aUraänheten och så­ledes ingå bland centralinstitutens förbindelser.

Av andra stycket fraragår att riksbanken kan för Sparbanker­nas Bank och Jordbmkets Bank faststäUa högre procenttal för likvidi­tetskravet än det i övrigt gällande raaxiraitalet 50 %. Någon övre gräns för procenttalet har inte angetts i lagen. Det får sålunda ankoraraa pä riksbanken att raed hänsyn till rådande läge bedöraa ora och i vad raån ett högre maxiraital skall tiUärapas för de två bankinstituten,

Kas.iakrav

11 §

I denna paragraf, sora svarar raot 2 § första stycket andra punkten likviditets- och kassakvotslagen och 4 § i utredningens förslag, anges att kassakrav kan tiUämpas på bankinstituten, Bestäraraelsen innebär, sora jag angett i den allmänna raotiveringen, en utvidgning av det nuvarande tillämpningsområdet genom att i fortsättningen inte enbart affärsban­kerna utan även sparbanker och centralkassor skaU kunna omfattas av kassakrav,

I 8 § likviditets- och kassakvotslagen anges att bankinstituten, oavsett förordnande enligt lagen, har att iaktta de bestämmelser ora kassareserv som frans i banklagstiftningen. I enlighet med utredningens förslag har bestämraelsen såsom onödig mönstrats ut ur den kreditpolitiska lag­stiftningen.

12 och 13 §§

I 12 § anges innebörden av instmmentet kassakrav och i 13 § anges vad riksbanken har att bestämma med anledning av meddelat förord­nande ora kassakrav. Paragrafema svarar mot 7 § likviditets- och kas­sakvotslagen och 6 § i utredningens förslag. Bestämmelsema som i förhållande till gäUande rätt innebär den ändringen att bankinstituts in-

Prop. 1974:168

195

neliggande kassa skall få jämställas raed institutets raedel som innestår på checkräkning i riksbanken i den raån riksbanken bestämmer det har behandlats i den allraänna raotiveringen (avsnitt 6,3),

Utlåningsreglering

14 §

Några bestäraraelser ora utiåningsreglering finns inte i de gäUande kreditpolitiska lagarna. EnUgt paragrafen, som motsvarar 8 § i utred­ningens förslag, kan förordnande ora utlåningsreglering avse bankinsti­tut, varraed enligt 2 § förstås bankaktiebolag, sparbanker och central­kassor för jordbmkskredit. De skilda bankinstituten bör i enlighet raed prracipen om konkurrensneuttalitet behandlas på ett från konkurrens­synpunkt så långt möjligt likartat sätt. Som jag frarahåUit i den aU­männa motiveringen kan emellertid skäl föreligga att vid utiånings­reglering liksom vid användning av andra kreditpolitiska instmment differentiera atgärdema för olika bankinstitut. Jämlikt 5 § första styc­ket kan sålunda regeruigen låta ett förordnande ora utiåningsregle­ring orafatta endast ett eller flera slag av bankinstitut. Med tUlärapning av 6 § kan riksbanken också begränsa användningen av ifrågavarande kreditpoUtiska raedel tUl ett eUer flera slag av institut (punkt 1) och ut­färda olika föreskrifter för skilda institut (punkt 3). Sora närmare berörs i kommentaren tUl 15 § kan det alltså tänkas att raaxiraibeloppet vid ut­låningsreglering bestäras på olika sätt för olika slag av bankinstitut. En differentiering raellan olika institut raåste givetvis gmndas på objektivt sett godtagbara skäl. För att ett enskUt institut skall få undantas, skall enligt 6 § 2 särskilda skäl föreligga.

Utiåningsreglering utgör ett extraordinärt kreditpolitiskt medel. Som fraragår av 3 § andra stycket kan sålunda förordnande ora utlånings­reglering raeddelas endast ora synnerUga skäl föreligger. Sådant för­ordnande skall enligt 5 § andra stycket begränsas tUl viss tid, högst ett år,

15 §

I paragrafen, sora raotsvarar 9 § första punkten i utredningens lag­förslag, anges att raed utlåningsreglering avses att ett högsta belopp (raaxiraibdopp) fastställs för vissa forraer av utlåning och garanti­förbindelser. Utlåningsreglering kan avse inte endast utiäranade lån utan också beviljade raen ännu inte utiäranade (disponerade) krediter. Även garantiförbindelser av bankinstituten kan inräknas i raaxiraibelop­pet till den del förbindelserna representerar eller är knutna tUl kreditgiv­ning. Ett förordnande ora utlåningsreglering behöver dock givetvis inte alltid orafatta bankinstitutens saratiiga krediter och garantiförbindelser. Den närraare avgränsningen får bestäraraas av riksbanken genora dess föreskrifter.

Prop. 1974:168

196

16 §

Enligt denna paragraf första punkten, sora raotsvarar 9 § andra punkten i utredningsförslaget, kan raaxiraibeloppet vid en utiåningsreg­lering bestäraraas på olika sätt. Den hittills vanligaste raetoden är att det s, k, utlåningstaket bestäras som en kvotdel av kreditvolymens storlek vid en viss tidigare tidpunkt. Som jag anfört i den aUmänna motive­ringen kan eraellertid ett utlåningstak, sora bestäms på detta sätt, i rea­liteten drabba vissa banker hårdare än andra på gmnd av tillfäUiga rö­relser i bankemas utlåning. Riksbanken ges därför möjUghet att använ­da också andra metoder att bestämma maximibeloppet. Utgångsvärdet för beräkningen bör t, ex, kunna bestäraraas sora ett genorasnitt av ut-låningsvolyraen under viss tid eller vid olika tidpunkter. En annan tänkbar metod är att kreditvolymens förändring blir basen för beräk­ningen av raaxiraibeloppet. Den konkreta utforraningen får ske genom de föreskrifter som riksbanken utfärdar.

Enligt andra punkten, sora raotsvarar 10 § första stycket i utredning­ens lagförslag, kan riksbanken låta kreditändaraålet vara avgörande för utformningen av de kredittestriktioner som följer av utlånuigsreglering. Lån eller garantiförbindelser för vissa ändamål kan t. ex. helt undantas från maxiraeringen. Det kan också tänkas att utlåningstakets höjd be­stäras olika för utiånmg till olika sektorer eUer ändaraål. Riksbanken får avgöra sådana frågor med hänsyn tUl den prioritering sora anses böra ske av de aktuella kreditbehoven. Det kan näranas att bankemas bo­stadsbyggnadskrediter undantogs från raaxiraeringen vid tiUärapningen av utlåningstak under åren 1969 och 1970.

Emissionskontroll

17 och 18 §§

Paragraferna upptar bestämraelser ora eraissionskontroll. 17 § har en motsvarighet i 6 § ränteregleringslagen och 11 § i utredningens förslag.

Syftet raed eraissionskontroll kan variera beroende på förhållandena på kapitalraarknaden och anges inte i lagtexten. Ett syfte kan vara att kontrollera räntesättningen för obligationer, som skaU utbjudas på marknaden. En sådan kontroU kan ha central betydelse för den aU­männa räntepolitiken, särskUt i tider då det råder brist på långfristigt kapital. Elt annat syfte kan vara att styra kapitalraarknadens resurser till prioriterade oraråden, t. ex, statens och bostadsbyggandets finansie­rmg, Sora jag frarahåUit i den allmänna motiveringen kan kontrollen avse såväl emissionernas volym som räntesatser och andra villkor.

Eraissionskontroll innebär att obligationer, förlagsbevis och vissa andra skuldebrev inte får utges av annan än riksgäldskontoret utan tiU­stånd av riksbanken. Eraissioner av statsobligationer, som utges av riks­gäldskontoret, omfattas aUtså inte av konttollen. Eraissionskontroll kan

Prop. 1974:168

197

enligt 17 § orafatta obligationer, förlagsbevis eller andra för den aU­raänna rörelsen avsedda skuldebrev särat andra skuldebrev sora utges av kreditinstitut och sora inte avser inlåning på räkning från allraän­heten. Genora den föreslagna lydelsen av paragrafen utvidgas tillämp­ningsområdet i fråga ora andra skuldebrev från att f. n, avse endast skuldebrev utgivna av kreditaktiebolag till att omfatta skuldebrev av samtliga kreditinstitut, I enlighet med definitionen av kreditinstitut i 2 § 3 kan sålunda emissionskontroll omfatta skuldebrev sora utges, för­utora av kreditaktiebolag, även av bankinstitut, jordbmkskassa, försäk­ringsinstitut, lands- och stadshypoteksinstitutionerna särat skeppshypo­tekskassan och Skeppsfartens sekundärlänekassa, Sora utredningen frarahåUit är avsikten härmed att kunna reglera kreditinstitutens upp­låning på kreditraarknaden, t, ex, bankemas och hypoteksinstitutens långfristiga upplåning i AP-fonden och hos försäkringsbolagen särat deras upplåning från allraänheten sora inte anses sora inlåning på räk­ning från allraänheten, Sistnäranda begränsning har angetts i lagtexten enligt departeraentsförslaget för att göra det klart att kontroUen givetvis inte skaU orafatta t, ex, av banker utfärdade raotböcker tUl allraänheten. Enligt 18 § skall riksbanken ange bl. a. vilka slag av värdepapper som ej får utges utan riksbankens tillstånd. Med anledning av oUka påpekanden under reraissbehandlingen i fråga ora vUka lån sora kan orafattas av eraissionskontroll vill jag frarahålla att kontrollen frärast syftar till att påverka förhållandena beträffande långfristig upplåning på kapitalraarknaden. Kontrollen skall därför i princip inte orafatta sådan upplåning sora t, ex, kortfristiga reverslån sora norraalt tas upp i vissa kreditinstituts löpande rörelse. Däremot bör sådana långfristiga reverslån som kan anses ersätta obligationslån inräknas. De nya for­mema av skuldebrev såsora konvertibla obligationer, vinstandels­bevis och obligationer raed warrants faller också i och för sig inora tillämpningsområdet,

AUmän placeringspUkt

19 §

I paragrafen anges helt allmänt syftet raed förordnande ora allraän placeringsplikt och dess tillämpningsoraråde. Motsvarande bestärarael­ser finns i 1 § första stycket och 2 § första stycket placeringskvotslagen och i 12 § utredningsförslaget.

Syftet raed föreskrift ora allraän placeringsplikt är lUcsora nu att till­godose behovet av långfristig kredit åt staten eller för bostadsbyggandet. Detta slås fast i paragrafen. Förordnande ora allmän placeringsplikt får enligt 3 § andra stycket meddelas endast om synnerliga skäl föreligger. Sådant förordnande gäUer enligt 5 § andra stycket tills vidare, om annat ej anges, dock högst tre år.

Prop. 1974:168

198

Förordnande om allmän placeringspUkt kan avse bank- och försäk­ringsinstitut. Till skillnad från vad sora gäUer enligt placeringskvots­lagen kan ett förordnande alltså orafatta även affärsbanker och central­kassor för jordbrukskredit. De frågor som aktualiseras i detta sararaan­hang har närraare behandlats i den aUraänna raotiveringen (avsnitt 6.6),

20 

§

Paragrafen har viss raolsvarighet i 3 och 6 §§ första styckena place­ringskvotslagen och överensstäraraer i sak raed 13 § första stycket i ul redningsförslaget,

I paragrafen anges två altemativ i fråga ora konstmklionen av allraän placeringsplikt. Enligt det första alternativet skall en viss andel av ök­ningen av bank- eller försäkringsinstituts totala placeringar under en viss tidsperiod redovisas sora en ökning av prioriterade placeringar. Denna konstruktion, baserad på tUlväxtökningen, s. k, raargineU place­ringskvot, raotsvarar vad sora f, n, gäUer enligt placeringskvotslagen, SärskUt för affärsbankema gäller eraeUertid att deras inlåningsökning under en period kan vara raycket obetydlig eller negativ och svår att uppskatta i förväg, Saratidigt kan deras brattoutiåning för bostadsfinan­siering visa en helt annan stabUitet. Med tanke härpå öppnas i fråga ora bankinstitut det andra alternativet, näraligen att den allraänna place­ringsplikten bestäras raed utgångspunkt i tUlgångarnas totala storlek, s. k. totalkvot.

Enligt placeringskvotslagen gäller att det procenttal, vartUl kvoten skall uppgå, inte får sättas högre än till åttio. Det har inte ansetts nöd­vändigt att i den nya lagen sätta något tak för andelens storlek. Någon ändrrag i praktiken är dock inte avsedd. När raan har två raetoder för kvotberäknuigen att välja raellan margineUa kvoter och totalkvoter är det svårt att i förväg ange en maximiregel för de båda systemen.

I detta sammanhang vill jag framhålla att det bör vara möjligt för riksbanken att inom den av banken föreskrivna kvoten för de priorite­rade placeringarna också föreskriva att viss andel därav skall utgöras av t. ex. bostadsobligationer resp. statsobligationer. Om t. ex. av försäk­ringsbolagens totala placeringsökning 65 % skall avse prioriterade pla­ceringar, bör alltså kunna föreskrivas att 50 % skall avse bostadsobli­gationer och 15 % statsobUgationer,

21 §

Denna paragraf, som överensstämmer med 13 § andra stycket i utred­nmgens förslag, ersätter de raera detaljerade bestäraraelsema om priori­terade placeringar och deras beräknande som finns i 4 och 5 §§ place­ringskvotslagen,

I enlighet med vad jag förordat i den allraänna raotiveringen (avsnitt 6,6) har avgränsningen av de prioriterade placeringarna inte specifice-

Prop. 1974:168

199

råts i lagtexten, Sora fraragår av förevarande paragraf har riksbanken att ange vilka placeringar sora skall anses sora prioriterade och hur un­derlaget för beräkningen av placeringsplikten skall bestäraraas. Detta skall ske mom raraen för det mål som anges i 19 §, dvs, att tUlgodose behovet av långfristig kredit åt staten eUer för bostadsbyggandet, Av­gränsningen av de prioriterade placeringama har delvis behandlats i den aUmänna motiveringen (avsnitt 6,6), Utöver vad jag där anfört kan bl. a, framhållas att försäkringsbolagen och sparbankema anser det önskvärt att som prioriterade placeringar även kan räknas vissa durekta bostadslån. Detta bör normalt vara möjligt i den raån de representerar en utiåning av sarama typ som den sora finansieras genom bostadsobli­gationer. Den gäUande överenskoraraelsen raeUan försäkringsbolagen och riksbanken tillåter t, ex, att sora prioriterade placeringar räknas lån av samma typ som dera i vilka de obligationsfinansierande instituten placerar den dorainerande delen av sraa raedel. Detta bör kunna tjäna som ett mönster även i framtiden. Försäkruigsbolagen har också pekat på vissa problera, ora kassatUlgångar ej räknas sora prioriterade. I detta fall ger överenskoraraelsen en lösning genora att kassa- och banktill­godohavanden utesluts i såväl täljaren sora näranaren vid beräkning av placeringskvot. Detta bör kunna tUlärapas under fömtsättning att kassa­tillgångarna hålls sora en verklig transaktionskassa och ej sora ett al­ternativ till andra placeringar.

Riksbanken har liksora hittUls att fastställa värderingsgmnderna för beräkning av placeringsplikten. Detta ligger i sakens natur, och någon särskild besläraraelse i denna del har inte ansetts erforderlig,

SärskUd placeringsplikl

2224 §§

I dessa paragrafer behandlas särskUd placeringsplikt, som saknar mot­svarighet i nuvarande lagstiftning, 22 och 23 §§ motsvarar 14 § i ut­redningens förslag.

Särskild placeringsplikt är liksora allraän placeringsplikt ett extraordi­närt kreditpolitiskt raedel och förordnande härom får enligt 3 § andra stycket meddelas endast om synnerliga skäl föreligger. Förordnande kan enligt 22 § meddelas för att tillgodose behovet av byggnadskrediter, dvs. krediter under byggnadstiden i awaktan på att de slutiiga lånen för byggnadsprojektet i fråga är tiUgängliga.

Enligt 23 § avses med särskild placeringsplikt skyldighet för bank­institut att lämna byggnadskredit för särskUt angivet byggnadsföretag. En föratsättning är att det för byggnadsprojektet i fråga utgår eUer kommer att utgå statligt bostadslån, dvs. f. n. lån enligt bostadslåne­kungörelsen (1967: 552, ändrad senast 1974: 253). Att statiigt bostadslån kommer att utgå kan mhämtas genom beslut av länsbostadsnämnden

Prop. 1974:168

200

enligt 41 § och, i fråga om småhus sora skall bebos av sökanden, 44 § bostadslånekungörelsen. En annan föratsättning för att särskild place­ringsplikt skall föreligga enligt lagen är att det finns koraraunal borgen för det angivna byggnadsprojektet. Vissa frågor i saraband härraed har närmare behandlats i den allmänna raotiveringen (avsnitt 6.7).

Av 24 § framgår att riksbanken skall ange hur fördelningen av bygg-nadskreditema till olika byggnadsprojekt skall göras meUan skUda bank­institut. Som jag framhållit i den aUmänna motiveringen bör detta så långt möjligt ske i samråd raed bankema och deras organisationer.

Räntereglering 25 §

I paragrafen anges vilka sora kan orafattas av förordnande ora ränte­reglering. Paragrafen har viss raolsvarighet i 4 och 5 §§ första styckena första punkterna ränteregleringslagen och överensstämmer med 16 § i utredningsförslaget.

TiUärapningsorarådet för räntereglerrag har utvidgats något järafört raed vad som gäller enligt ränteregleringslagen. Förordnande om ränte­reglering kan enligt den nya lagen avse samtUga kreditinstitut och, såvitt gäller inlåning, även annan som bedriver inlåning på räkning sora bank allmänt begagnar. I förhåUande till vad sora f. n. gäller kan således även hypoteksinstitut och kreditaktiebolag omfattas av räntereglering. Skälen för denna utvidgning har redovisats i den allraänna motiveringen (avsnitt 6.8). Genom formuleringen görs det klart att all inlåning hos bank faller under bestäraraelsen, även om den inte sker på vanlig bank­räkning, utan t. ex. genom inlåning på särskUda viUkor, s. k. specialin­låning. Med uttrycket "inlåning på räkning som bank alhnänneligen be­gagnar" avses liksom hittills den inlåningsrörelse sora drivs av KF och HSB eller i liknande forraer.

Förordnande om räntereglering får enligt 3 § andra stycket meddelas endast om synnerliga skäl föreligger och skall enligt 5 § andra stycket begränsas till viss tid, högst ett år.

26 §

Paragrafen innehåUer bestämmelser ora vad räntereglering innebär och vad som omfattas av begreppet ränta enligt lagen. Motsvarande be­stämmelser finns i 2 och 3 §§ samt 5 § första stycket första punkten rän­teregleringslagen och i 17 § utredningens förslag.

Enligt första stycket kan liksom hittUls vid inlåning fastställas såväl raaxirairänta som rainirairänta och vid utlåning enbart raaxirai­ränta. Till följd av att raånga skilda räntesatser tillärapas på olUca slag av utlåning kan en räntereglerrag för bankernas utlåning bli svår att till-lämpa på ett praktiskt sätt. Vid utlåning beror räntans storlek bl. a. på

Prop. 1974:168

201

arten av lämnad säkerhet. Även för sararaa slags säkerhet kan olika rän­tesatser tiUämpas. Inora raraen för 26 § finns möjligheter för riksbanken att utforma föreskrift om räntereglering så, att av bank redovisad ge­norasnittiig räntesats för visst slag av utlåning inte får ligga högre än vad riksbanken bestämraer. Denna raaxirairänta kan bestämmas i för­hållande till ränteläget vid en tidigare tidpunkt.

Med ränta likställs enligt andra stycket varje annan gottgö­relse som utgör ersättning vid lån av pengar. Härmed avses aviserings­kostnader, porto och kreditavgifter som numera regelbundet brukar de­biteras låntagaren. Med anledning av påpekande från hypoteksbanken vill jag frarahålla att med ränta enligt den föreslagna lagen inte bör lik­ställas sådana förvaltnings- och fondbidrag sora bl. a. hypoteksförening-amas medlemmar har att erlägga till föreningen.

Enligt tredje stycket skall räntereglering inte gälla i fråga om ränta som fastställts i särskild ordning eller som beräknas enUgt sär­skUda bestämmelser. Liksora hittUls skall alltså bl. a. ränta sora bestäras genom lag eller av regeringen lämnas utanför ränteregleringslagen, t. ex. vissa lån med statiig garanti.

27 

§

Denna paragraf överensstäraraer raed 5 § första stycket andra punk­ten ränteregleringslagen och 18 § första punkten i utredningens förslag. Bestäraraelsen innebär att riksbankens föreskrifter ora raaxirai- eller rai­nirairänta vid räntereglering kan differentieras för olika slag av in- eller utlåning. Så har också i praktiken skett vid de överenskoraraelser ora räntesättningen sora träffats raellan riksbanken och kreditinrättningama.

Uppgiftsskyldighet

28 §

I denna paragraf regleras den uppgiftsskyldighet sora kan åläggas kre­ditinstitut eller annan sora kan orafattas av förordnande enligt 25 §, dvs. den sora kan bli föreraål för räntereglering. Motsvarande bestärarael­ser finns i 9 § första stycket likviditets- och kassakvotslagen, 7 § första stycket placeringskvotslagen, 4 § ränteregleringslagen och 19 § i utred­ningens förslag.

Bestäraraelsema i förevarande paragraf är utformade så att de kan tillämpas utan att övriga stadganden i lagen utnyttjas. Riksbanken behö­ver alltså inte, när något förordnande enligt lagen inte är i kraft, in­hämta regeringens tillstånd för att anmoda kreditinstituten att lärana upplysningar till riksbanken. Detta innebär i fråga ora uppgiftsskyldig­het ora ränta en nyhet i förhållande till vad sora f. n. gäller.

Enligt första stycket föreligger skyldighet för kreditinstitut el­ler annan som kan omfattas av förordnande enligt 25 §, dvs. förord-

Prop. 1974:168

202

nande ora räntereglering, att efter anmodan av riksbanken lämna de upp­gifter som riksbanken anser nödvändiga. Syftet med uppgiftslämnandet är att riksbanken skall kunna bedöraa, ora kreditpoUtiskt raedel behöver användas eller hur ett förordnande skall tillärapas, t. ex. hur kvoten vid likviditets- eller kassakråv skall fastställas och beräknas. Uppgiftsskyl­dighelen avser alla sådana uppgifter sora riksbanken anser nödvändiga för detta ändaraål. Som fraragår av den allraänna raotiveringen (avsnitt 6.9) har någon befogenhet för riksbanken att förelägga vite i fall av försumraad uppgiftsskyldighet inte upptagits i lagen.

Uppgiftsskyldighet kan liksom hittiUs enligt ränteregleringslagen avse bl. a. räntesatser och övriga vUlkor, sora tUlärapas vid in- eller utiåning, särat ränteändringar. Beträffande uppgift ora ränteändring innehåller andra stycket den nyheten att den tid inora vUken anraälan om ränteändring senast skall lämnas kan bestämraas av riksbanken till fem­ton dagar raot f. n. åtta dagar före ränteändring.

Frågan om sekretesskydd har behandlats i den allmänna motive­ringen (avsnitt 6.9). Det sekretesskydd som har ansetts erforderligt i fråga ora sådana uppgifter som kan infordras av riksbanken enligt förevarande paragraf tillgodoses genora de föreslagna ändringarna i 35 § riksbankslagen och 31 § sekretesslagen samt genom 36 § först­nämnda lag. I tredje stycket har därför endast upptagits en erinran ora bestäraraelsema i detta hänseende i riksbankslagen. Beträf­fande omfattningen av sekretesskyddet återkommer jag i ett följande avsnitt (8.2). En allmän översyn av sekretessreglema pågår f. n. De nu föreslagna ändringarna kan därför komraa att ses över i samband med en reform på sekretesslagstiftningens område.

SärskUd avgift

29 

§

Paragrafen, som motsvarar 21 § i utredningsförslaget, innehåller de allraänna bestäraraelsema om den sanktion som i form av särskUd avgift kan följa enligt den nya lagen vid underlåtenhet att fullgöra av riksban­ken föreskriven skyldighet i fråga ora kreditpolitiskt raedel. Regler om motsvarande ekonomiska sanktioner finns i 10 § likviditets- och kassa­kvotslagen, 8 § placeringskvotslagen samt 8 och 9 §§ räntereglerings-lagen.

Enligt första stycket skall särskild avgift erläggas av kredit­institut eller annan, som inte fuUgör skyldighet som föreskrivits med stöd av förordnande enligt lagen, dvs. förordnande ora kreditpolitiskt medel. Vad underlåtenheten består i framgår av 30 §. Det kan t. ex. vara fråga om underlåtenhet att iaktta föreskrivet likviditets- eller kassakrav eller överskridande av maxiraibelopp vid utlåningsreglering. 1 fråga om emissionskontroll bör liksora f. n. gälla att det är utgivaren

Prop. 1974:168

203

av skuldebrevet, dvs. låntagaren och inte eraissionsbanken, sora är skyl­dig att erlägga särskild avgift, ora tiUstånd av riksbanken inte inhära­tats. En annan sak är att eraissionsbanken i sådant fall kan bli ersätt­ningsskyldig genteraot låntagaren. Av bestäraraelsen fraragår indirekt att särskild avgift inte skall utgå vid underlåtenhet att fullgöra upp­giftsskyldighet enligt 28 §, eftersora uppgiftsskyldigheten gäller durekt enligt lagen och alltså inte föreskrivs raed stöd av förordnande ora kreditpolitiskt medel.

Enligt andra stycket prövar riksbanken fråga om särskUd av­gift. Riksbanken har alltså att avgöra, om det föreligger sådan underlå­tenhet sora bör raedföra att särskild avgift skaU utgå, och att bestäraraa hur stor avgift sora skall erläggas.

Särskild avgift tillfaller statsverket. I detta sararaanhang vill jag raed anledning av påpekande under reraissbehandlingen uttala att denna särskilda avgift inte är att betrakta sora sådan avgift sora avses i 29 §

1 raora. komraunalskattelagen (1928: 370). Avgiften skall alltså inte

utgöra vid taxering avdragsgiU kostnad. Någon uttrycklig besläraraelse

härom anser jag inte erforderlig.

30 §

I paragrafen anges hur särskild avgift skall beräknas i olika fall. Mot­svarande bestämraelser i tiUärapUga delar frans i 10 § lUcviditets- och kassakvotslagen, 8 § placeringskvotslagen samt 8 och 9 §§ ränteregle­ringslagen. I utredningens förslag har motsvarande bestäraraelser uppta­gits i 2227 §§.

Grunderna för beräkningen av den särskUda avgiften är desararaa som hittills gällt i motsvarande fall. Sora fraragår av den allraänna rao­tiveringen (avsnitt 6.9) innebär de nya reglerna eraellertid att avgiftsni­vån höjts jämfört med tidigare. Vid åsidosättande av föreskrift i fråga ora likviditets- och kassakrav skall avgiften liksora hittills svara raot ränta på underskottet för viss beräkningsperiod. Räntesatsens raaxiraala storlek har ändrats, i fråga ora likviditetskrav från högst 4 % för är till högst 3 % över riksbankens diskonto för år räknat och i fråga ora kassakrav från högst tre procentenheter över riksbankens diskonto till högst två gånger diskontot. Den särskilda avgiften vid åsidosättande av föreskrift i fråga ora utlåningsreglering skall beräknas på den del av bankinstituts kreditgivning sora går utöver fastställt lånetak. Avgiften skall utgå efter en räntesats av högst 3 % över riksbankens diskonto för år räknat. I fråga ora eraissionskontroll har nuvarande avgift ora 1/2 % av hela lånesuraraan för varje år av den för lånet bestärada längsta löptiden höjts tiU högst 2 %.

Den särskUda avgiftens räntesats vid allraän placeringsplikt får utgöra högst 3 %  över riksbankens diskonto för år räknat raot f. n. högst

2 % för år. Beräkningsunderlaget utgörs av ett belopp raotsvarande den

Prop. 1974:168

204

del av ålagd placeringsplikt sora inte uppfyUts. Med hänsyn till den allmänna placeringspliktens konstmktion är det inte alltid tillräckligt att låta den särskUda avgiften beräknas endast som ränta på underskottet un­der senaste beräkningsperiod. Alternativt bör därför beräkningen kunna avse underskottet räknat från början av den period för vilken place­ ringsplikten först infördes. Det blu- då fråga om en sammanläggnrag av under- och överskott under hela tiden från denna tidpunkt. Sora bank­föreningen påpekat bör alltså riksbanken liksora f. n. kunna göra en ut­jämning mellan överskott och underskott under denna tid vid avgiftsbe­räkningen. Sådan sararaanläggning eller utjämning kan givetvis genora­föras även om beräkningsreglerna och kravets storlek ändrats.

Vid åsidosättande av särskUd placeringsplikl får riksbanken ta ut en särskild avgift om högst 5 % av ett belopp motsvarande den del av ålagd placeringsplikt som inte uppfyllts. I fråga om räntereglering är den särskilda avgiftens maximum detsamraa sora enligt räntereglerings­lagen, dvs. två gånger det belopp, med vilket räntan avvikit från den fastställda räntan.

31 §

Paragrafen överensstämmer med 28 § i utredningens förslag. Motsva­rande bestämmelse ora nedsättoing eller eftergift av särskild avgift finns i 10 § fjärde stycket likviditets- och kassakvotslagen, 8 § fjärde stycket placeringskvotslagen särat 8 § tredje stycket och 9 § andra stycket ränte­regleringslagen.

Enligt förevarande paragraf får särskild avgift nedsättas eller efterges, om särskilda skäl föreligger. Det tiUkommer riksbanken att bestämma om nedsättning eller eftergift av sådan avgift. Paragrafens ordalydelse medger även att domstol nedsätter eller efterger skyldighet att utge särskild avgift, nämligen i det fall att dorastolen har att pröva frågan om sanktion vid vägran att betala faststäUd avgift. Se härom prop. 1962: 143 s. 33 och 35.

Straff m. m. 32 §

Paragrafen, som i huvudsak överensstämmer med 29 § i utrednings­förslaget, saknar motsvarighet i gäUande lagstiftning. Den innehåUer be­stämmelse om påföljd i vissa fall när oriktig uppgift lämnas tiU riks­banken i saraband raed fullgörande av uppgiftsskyldighet enligt 28 § förs­ta stycket. Förutsättning för ansvar är bl. a. att den oriktiga uppgiften lämnats uppsåtiigen eller av grov oaktsarahet och att gärningen inte är belagd med sttaff enligt brottsbalken. Påföljden är böter, I ringa fall skall ansvar inte komma i fråga.

Prop. 1974:168

205

33 §

Enligt denna paragraf, som överensstämmer med 30 § i utredningens förslag, får talan inte föras mot riksbankens beslut enligt lagen. Motsva­rande bestämraelser fmns i 11 § likviditets- och kassakvotslagen, 9 § placeringskvotslagen och 11 § ränteregleringslagen. Frågan ora besvärs­rätt har närraare behandlats i den allraänna raotiveringen (avsnitt 6.9),

Övergångsbestämmelser

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1975 och då ersätta nuvarande kreditpolitiska lagar, vilka förlängts fr, o, ra, den 1 juli 1974 tills vidare, dock längst tiU utgången av juni 1975. De upphävda lagama skall dock gälla i fråga ora förhåUande, som hänför sig tUl tiden före den nya lagens ikraftttädande. Den nya lagen bör, som utredningen föreslagit, gälla redan före ikraftträdandet raed avseende på åtgärder, sora behövs för tUlärapningen därefter. Detta innebär bl. a. att riks­banken har möjlighet att redan före ikraftträdandet utverka regeringens förordnande om kreditpolitiskt medel, t. ex. i stället för de förordnan­den om likviditets- och kassakvoter som f. n. gäUer. Sådant nytt för­ordnande kan dock givetvis inte gälla förrän fr. o. m. den nya lagens ikraftträdande.

8.2 Förslaget till lag om ändring i lagen för Sveriges riksbank

I enlighet raed vad sora anförts i den allmänna motivermgen (av­snitt 6.9) ora handlingssekretess och tystaadsplikt har i ett nytt andra stycke till 35 § tagits upp en besläraraelse som innebär att, utöver vad som följer av paragrafens första stycke, ärende enligt den föreslagna lagen om kreditpolitiska medel skall hållas hemUgt, såvitt avser upp­gifter om kreditinstituts eller annan uppgiftsskyldigs affärs- eller drift-förhållanden. Sådant ärende får dock heralighållas endast i den raån uppgifternas offentliggörande kan vara till skada för den uppgiftsskyl-dige. Genora hänvisningen till paragrafens första stycke har raarkerats alt ärende enligt den föreslagna lagen ora kreditpolitiska medel kan vara av den arten att det skall hållas hemligt på någon av de gmnder som nämns där. Vissa följdändringar har vidtagits i paragrafens tredje stycke (nuvarande andra stycket).

Den valda lösningen innebär att ett ärende av förevarande slag kan komma att bedömas sora endast delvis hemligt. För att endast hand­lingar, som ingår i sådan del av ärende som skaU hållas hemligt, skaU komma att undandras allraän insyn har en följdändring vidtagits i 31 § sekretesslagen.

Prop. 1974:168

206

8.3 Förslaget till lag om ändring i lagen om inskriinkningar i rätten att utbekomma aUmänna handlingar

Enligt 31 § sekretesslagen får handlingar i ärenden, ora vilkas hem­lighållande stadgas i riksbankslagen, inte läranas ut utan särskilt till­stånd. Av skäl sora har närants i det föregående (avsnitt 8.2) har para­grafen ändrats så att sekretesskyddet avser handlingar i ärende eUer del av ärende, ora vars heralighållande stadgas i riksbankslagen.

8.4 Förslagen till lag om ändring i lagen om bankrörelse, lag om änd­ring i lagen om sparbanker och lag om ändring i lagen om jordbmkskas­ serörelsen

I 91 § banklagen, 48 § sparbankslagen och 44 § jordbmkskasselagen ges regler om resp. bankinstituts balansräkning. Genom de nu före­slagna tiUäggen i nänmda lagmm får bankuistitut möjUghet att i fråga ora räntebärande obUgationer avvika från den annars gällande regeln att orasättningstillgångar inte får tas upp tiU högre värde än verkliga värdet, vUket för obligationer är liktydigt raed marknadsvärdet. De obligationer som genom hänvisnmgen tiU 57 § banklagen, 26 § spar­bankslagen resp. 34 § jordbrukskasselagen omfattas av den nya värde­ringsregeln är dels obligationer sora utfärdats av staten, koraraun eller därraed järaförlig samfäUighet, allmän kassa eUer inrättning vars regle­mente faststäUts av Kungl. Maj:t, eller kreditaktiebolag, dels andra full­goda  obligationer.  Begreppet allmän  kassa eller inrättning med  av Kungl. Maj:t faststäUt reglemente avser i huvudsak hypoteksbanken, stadshypolekskassan,   bostadskreditkassan,   skeppshypotekskassan   och skeppsfartens sekundärlänekassa. Gmppen andra fuUgoda obligationer avser bl. a. industriobligationer och kraftbolagsobligationer. För att en obligation skall anses vara fuUgod krävs att den är belåningsbar i riks­banken. Härför krävs enligt riksbankens praxis norraalt, att obUgatio-nen offentligen utbjudits av svensk bank och noteras vid Stockholras fondbörs. Även utländska obligationer betraktas som fuUgoda om de angivna vUlkoren är uppfyllda, vUket dock endast undantagsvis torde vara fallet. Den föreslagna bestämraelsen och raotiven för dess infö­rande har behandlats i avsnitt 6,9, Jag skall här tUlägga endast följande. Enligt förslaget skall det värde, raedeltalsvärdet, tUl vilket obUgatio­nerna får bokföras, bestämmas schematiskt och gmndas på medelräntan under de senaste tio åren på statsobligationer och obligationer utfärdade av stadshypolekskassan och hypoteksbanken. Det ankommer på bank­inspektionen att med lämpliga intervaUer t, ex, en gång i kvartalet fastställa medeltalsvärdet. Det ligger i sakens natur att bankinspek­tionen på lärapligt sätt underrättar bankinstituten om detta värde. Den föreslagna särskilda värderingsregeln för obligationer svarar mot

Prop. 1974:168

207

vad som gällde för sparbankerna före 1968 års reform av banklagstift­ningen. Denna värderingsregel korapletterades med en bestämraelse som innebar att obligation i princip inte fick bli föreraål för uppskrivning. Även denna besläraraelse togs bort vid ändringama i sparbankslagen år 1968, Utredningen anser att någon motsvarande bestämraelse nu inte torde vara nödvändig och påpekar att det får ankoraraa på bankinspek­tionen att se till att någon osund uppskrivning inte görs. Jag instäraraer i utredningens uppfattning på denna punkt och vUl saratidigt erinra ora att bankinstitut är skyldigt att i förvaltningsberättelsen lärana upplys­ning ora företagen uppskrivnrag. Det bör frarahållas att uppskrivning av obligation inte heller raed tiUärapning av de nu föreslagna reglema bör få ske tUl högre värde än marknadsvärdet.

I 48 § första stycket 2 sparbankslagen finns bl. a. särskUda bestäm­melser ora räntebundna lån. Enligt dessa bestäraraelser får värdet för fordran sora förfaller eller kan av sparbank uppsägas tUl betalnuig först efter längre tid än ett år inte sättas högre än att avkastning erhålls efter en räntefot sora svarar raot det aUraänna ränteläget, Bankmspektionen frarahåller att även affärsbanker och jordbmkskassor har rätt att lärana räntebundna lån och att sådan utlåning också förekoraraer i viss ora än begränsad omfattaing. Enligt inspektionen kan möjligheten av en ökad sådan utlåning inte uteslutas. Inspektionen anser därför att en raotsva­rande besläraraelse bör tas in i banklagen och jordbmkskasselagen. Även jag anser att det kan finnas skäl därför. Enligt min raening kan en prövning av frågan dock anstå till ett annat sammanhang.

9   Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande över förslagen till

1.

lag om kreditpolitiska medel,

2.

lag om ändring i lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank,

3.

lag om ändring i lagen (1937: 249) om inskränkningar i rätten att utbekomraa allraänna handlingar,

4.

lag ora ändring i lagen (1955: 183) ora bankrörelse,

5.

lag om ändring i lagen (1955: 416) om sparbanker,

6.

lag ora ändring i lagen (1956: 216) ora jordbrukskasserörelsen inhäratas genom utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda med instämraande av statsrådets övriga ledaraöter herastäUt bifaUer Hans Maj:t Konungen.

Ur protokoUet: Britta Gyllensten

Prop. 1974:168

208

Bilaga 1 Utrednragens förslag

1    Förslag till

Lag om kreditpolitiska medel

Härigenora förordnas sora följer.

Inledande bestämmelser

1 § Efter framstäUning av fuUraäktige i riksbanken kan Kungl, Maj:t

förordna, att riksbanken i sin penningpolitiska verksamhet får an­

vända kreditpolitiska raedel enligt denna lag.

Med stöd av förordnande enligt första stycket utfärdar riksbanken föreskrift ora kreditpolitiska raedel.

2 §   I denna lag förstås med

kredUpolitiska medel likviditetskrav, kassakrav, utlåningsreglering, eraissionskontroll, placeringsplikt och räntereglering,

bankinstitut bankaktiebolag, sparbanker och centralkassor för jord­brukskredit,

försäkringsinstitut allraänna pensionsfonden och försäkringsföretag med svensk koncession,

kredUinstilut bankinstitut, försäkringsrastitut, landshypoteks- och stadshypoteksinstitutionerna, skeppshypotekskassan, skeppsfartens se­kundärlänekassa, jordbmkskassor och kredilaktiebolag.

3 § Förordnande enligt 1 § kan avse ett kreditpolitiskt medel eUer

flera sådana raedel.

Förordnande ora utlåningsreglering, placeringsplikt eller ränteregle­ring får utfärdas endast om synnerliga skäl föreligger.

Förordnande ora utiånings- eller räntereglering skall begränsas tUl viss tid, högst ett år.

Likviditets- och kassakrav

4

§   Föreskrift ora likviditets- eUer kassakrav får avse bankinstituten,

5

§ Likviditetskrav innebär, att bankinstituts likvida medel vid sär­skUt angiven tidpunkt skall utgöra viss andel, högst feratio procent, av dess förbindelser raed de undantag som riksbanken raedger.

Riksbanken anger vUka tillgångar som får räknas som likvida och vUka skulder som skall utgöra avdragsposter vid beräkningen av lik­viditetskravet. Som likvida tUlgångar skall aUtid rälcnas skattkararaar­växlar, obligationer eller andra förbindelser sora utfärdats av staten särat obligationer som utfärdats av stadshypolekskassan eller av kreditaktie­bolag och sora avser bostadskreditgivning,

6 § Kassakrav innebär, att bankinstituts medel, som innestår på

checkräkning i riksbanken i den mån riksbanken så föreskriver öka­

de raed institutets behåUning av inheraska sedlar och raynt vid sär­

skilt angiven tidpunkt skall utgöra viss andel, högst feraton procent,

av dess förbindelser raed de undantag som riksbanken medger.

Prop. 1974:168

209

7 § Föreskrift om likviditets- eller kassakrav får begränsas till vissa slag av institut.

Enskilda institut kan, om särskilda skäl föreligger, helt eller delvis undantagas från föreskriften.

Instituten kan indelas i grapper, för vUka Ukviditets- eller kassakravet bestämmes till olika andelstal eller för vilka olika beräkningsregler skall gälla.

Utlåningsreglering

8

§    Föreskrift om utiåningsreglering får avse bankinstitulen.

9

§ Utlåningsreglering innebär, att ett högsta belopp (maximibelopp) fastställes för bankinstitutens utlåning, disponerat eller beviljat låne­belopp eller för institutens garantiförbindelser. Maximibeloppet skall bestäraraas i förhållande till posternas storlek vid viss tidpunkt eller på annat sätt.

10 § Vid utfärdande av föreskrift ora maxiraibelopp kan skilda regler

raeddelas för utiåning eller garantier tUl olika ändaraål.

Bestäramelserna i 7 § äger motsvarande tillämpning på föreskrift om utlåningsreglering.

Emissionskontroll

11 § Emissionskontroll kan innebära, att obligationer, förlagsbevis eller andra för den allraänna rörelsen avsedda skuldebrev ej får utan tillstånd av riksbanken utges av annan än riksgäldskontoret och att andra skuldebrev än som nyss sagts ej får utan sådant tillstånd utges av kreditinstitut.

Placeringsplikt

12 § För att underlätta bostadsförsörjnuigens finansiering eller den

långfristiga statsupplåningen får riksbanken lämna föreskrift om pla­

ceringsplikt enligt 13 eller 14 § för bank- och försäkringsinstituten.

13 § Föreskrift ora placeringsplikt kan innebära, att ökningen under

en viss lidsperiod av bank- eUer försäkringsinstituts prioriterade place­

ringar skall utgöra en viss andel av tillväxten av institutets totala till­

gångar eller, i fråga ora bankinstitut, av dess totala tillgångar.

Riksbanken bestämmer vUka placeringar som är prioriterade och anger hur underlaget för beräkningen av placeringsplikten skall be­stäramas för olika institut.

14

§ Föreskrift ora placeruigsplikt kan innebära skyldighet för bank­institut att lärana kredit under byggnadstiden för särskilt angivna bygg­nadsföretag, för vilka statligt bostadslån utgår eller koraraer att utgå.

15

§ Bestämraelserna i 7 § äger raotsvarande tillämpning på före­skrift om placeringsplikt,

14    Riksdagen 1974. 1 saml Nr 168

Prop. 1974:168

210

Räntereglering

16

§ Föreskrift om räntereglering får avse kreditinstitut och, i fråga om inlåning, även annan som driver inlåning på räkning som bank allmänneligen begagnar.

17

§ Räntereglering kan innebära fastställande av högsta ränta (raaxi­rairänta) eller lägsia ränta (minimiränta) för inlåning av pengar och av maximiränta för utlåning.

Med ränta likställes varje annan gottgörelse, som utgör ersättning vid lån av pengar.

Föreskrift enligt första stycket gäller ej ränta som fastställts i sär­skild ordning eller som beräknas enligt särskilda bestämmelser.

18 § För skilda slag av in- eUer utlåning får olika räntor fastställas.

Bestämmelserna i 7 § äger motsvarande tillämpning på föreskrift om

räntereglering.

Uppgiftsskyldighet

19 § Kreditinstitut eller annan, som kan omfattas av föreskrift om

räntereglering, har att efter anmodan lämna de uppgifler som riks­

banken anser nödvändiga för att bedöma frågan om förordnande enligl

denna lag behövs eller för att närmare utforma föreskrift enligl lagen

eller för att tillämpa förordnandet eller föreskriften.

Uppgiftsskyldighet enligt första stycket får avse även ränteändring­ar. Härvid får riksbanken föreskriva att uppgift skall lämnas senast femtonde bankdagen före ändringen.

20 § Iakttages ej bestämraelserna i 19 § ora uppgiftsskyldighet, får

riksbanken genora vite tillhålla ställföreträdare för kreditinstitut eller

motsvarande att fullgöra skyldigheten.

Särskilda avgifter

21 § KredUinstilut eller annan, som bryter mot föreskrift som med­

delats med stöd av denna lag, skall påföras särskild avgift som till­

faller statsverket.

Fråga om särskild avgift prövas av riksbanken.

22

§ Särskild avgift vid överträdelse av föreskrift om Ukviditets- eller kassakrav skall svara mot ränta på underskottet för viss period. Ränte­satsen får för år uppgå i fråga om likviditetskrav till högst tre procent över riksbankens diskonto och i fråga om kassakrav till högst två gånger diskontot.

23

§ Särskild avgift vid överträdelse av föreskrift om utlåningsregle­ring skall för viss beräkningsperiod svara raot ränta på det belopp, raed vilket utlåningen överskridit faststäUd gräns. Räntesatsen får för år ut­göra högst tre procent över riksbankens diskonto,

24

§ Särskild avgift vid överträdelse av förbud enUgt 11 § får utgöra högst två procent av hela lånesuraraan för varje år av den för lånet bestämda längsta löptiden.

Prop. 1974:168

211

25

§ Särskild avgift vid överträdelse av föreskrift om placeringsplikt enligt 13 § skall för viss beräkningsperiod svara mot ränta på den del av ålagd placeringsplikt för perioden eller för perioden och tidigare be­räkningsperioder sammantagna, som icke uppfyUts. Räntesatsen får för är utgöra högst tre procent över riksbankens diskonto.

26

§ Särskild avgift vid överträdelse av föreskrift om placeringsplikt enligt 14 § får utgöra högst fem procent av den del av ålagd placerings-plikt som inte uppfyllts.

27

§ Särskild avgift vid överträdelse av föreskrift om räntereglering skall uppgå lill två gånger del belopp, med vilket räntan avvikit från den lästställda räntan.

28 § Föreligger särskilda skäl får särskild avgift nedsättas eller helt

efterges.

Straff m. ni.

29 § Den som uppsåtiigen eller av grov oaktsarahet lämnar oriktig

uppgift i samband med fullgörande av skyldighet enligt 19 § dömes till

böter.

1 ringa fall dömes ej till ansvar enligt första stycket.

30 §   Mot riksbankens beslut enligt denna lag får talan icke föras.

Övcrgängsbestänimciser

1.

Denna lag träder i kiaft den 1 juli 1974, när giltighetstiden utgår för lagen (1962: 256) om likviditetskvot och kassakvot för vissa kredit­inrättningar (likviditets- och kassakvotslag), lagen (1962: 257) om pla­ceringskvot för vissa kreditinrättningar (placeringskvotslag) och lagen (1962:258) om räntereglering och emissionskontroll (räntereglerings­lag).

2.

Bestämraelserna i den nya lagen gäller redan före ikraftträdandet med avseende på åtgärder, sora behövs för tiUärapningen därefter.

3.

De äldre lagarnas bestäraraelser skall aUtjämt lända tUl eflerrältel-.

e beträffande förhållande, som hänför sig tUl lagarnas giltighetstid.

2    Förslag till

Lag angående ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse

Härigenom  förordnas, att 91  § lagen (1955: 183) om bankrörelse skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

91 §

Jämte vad ------------ 

---------------- såsom tillgång.

6 mom. ObUgation som avses i 57 § första stycket A 2 eller B 1 må upptagas till etl värde (medel-

Prop. 1974:168

212

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

talsvärde) som grundas på medel­räntan under de senaste tio åren på obligationer utfärdade av sta­ten. Medeltalsvärdet fastställes av tillsynsmyndigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974

3    Förslag till

Lag angående ändring i lagen (1955: 416) om sparbanker

Härigenom förordnas, att 48  §  lagen (1955:416) om sparbanker skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydehe

48 §1

lämlc vad------------------------------- kunnat utbetalas.

8. Utan hinder av vad som sägs under 2. må obligation som avses i 26 § första stycket A 2 eller B 1 upptagas lill elt värde (medeltals­värde) som grimdas på medelrän­tan under de senasie tio åren på obligationer utfärdade av staten. Medeltalsvärdet fastställes av till­synsmyndigheten.

Vad i--------------------------------------- eller bilaga.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974.

4    Förslag till

Lag angående ändring i lagen (1956: 216) om jordbrukskasserörelsen

Härigenom förordnas, att 44 § lagen (1956: 216) ora jordbmkskasse­rörelsen skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydehe

44 §

Kreditkassas tillgångar-------------------- såsora tillgång.

Obligation som avses i 34 § förs­ta stycket A 2 eller B1 må upp­lagas till ett värde (medeltalsvär-

' Senaste lydelse 1968:602.

Prop. 1974:168

213

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

de) som grundas på medelräntan under de senasie tio åren på obli­gationer utfärdade av staten. Me-dellahvärdet fastställes av tillsyns­myndigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974.

Prop. 1974:168

214

BUaga 2

De remitterade för­slagen

1    Förslag till

Lag om kreditpolitiska medel

Härigenom förordnas som följer.

Inledande bestänunelser

1

§ Kreditpolitiska medel enligt denna lag är likviditetskrav, kassa­krav, utlåningsreglering, emissionskontroll, allmän placeringsplikt, sär­skild placeringsplikt och räntereglering.

2

§    I denna lag förstås med

1.

bankinstitut: bankaktiebolag, sparbank och centralkassa för jord­brukskredit,

2.

försäkringsinslilul: allmänna pensionsfonden och försäkringsföre­tag med svensk koncession,

3.

kreditinstitut: bankinstitut, jordbrukskassa, kreditaktiebolag, försäk­ringsinstitut, landshypoteks- och stadshypoteksinstitutionerna. Svenska skeppshypotekskassan och Skeppsfartens sekundärlänekassa.

3 § Om det behövs för att uppnå de mål som fastställts för riksban­

kens penningpolitiska verksamhet, kan regeringen på framställning av

fuUraäktige i riksbanken förordna att riksbanken får använda kredit­

politiskt raedel.

Förordnande ora utlåningsreglering, placeringsplikt eller ränteregle­ring får raeddelas endast om synnerliga skäl föreligger.

4

§ Har förordnande om kreditpolitiskt inedel lämnats, raeddelar riksbanken de föreskrifter sora behövs för användningen av sådani medel.

5

§ Förordnande kan avse ett eller flera kreditpoliiiska medel och om­fatta ett eller flera slag av institut.

Förordnande ora utiåningsreglering eller räntereglering skall begrän­ sas tUl viss tid, högst ett år. Förordnande ora annat kreditpolitiskt medel gäller tUls vidare om annat ej anges, dock högst tre år.

6 § I fråga om Ukviditetskrav, kassakrav, utiåningsreglering, place

ringsplikt eller räntereglering får riksbanken

1.

begränsa användningen tUl ett eller flera slag av institut,

2.

undanta enskUt institut, om särskilda skäl föreUgger,

3.

utfärda olika föreskrifter för skilda institut.

Likviditetskrav

7 §    Förordnande om likviditetskrav kan avse bankinstitut.

8 § Med likviditetskrav avses att bankinstituts likvida medel vid viss

tidpunkt skall uppgå tUl ett belopp sora svarar raot viss andel, högst

feratio procent, av institutets förbindelser raed de avdrag och undantag

sora riksbanken anger enligt 9 § 4 och 5.

Prop. 1974:168

215

9 S    Riksbanken anger

1. den tidpunkt då likviditetskrav skall vara uppfyllt,

2.

det procenttal som skall galla för likviditetskravet,

3.

vilka tillgångar sora får räknas som likvida medel,

4.

vilka skulder som skall avdragas från summan av tillgångarna en­ligt 3,

5.

i vad mån undantag från förbindelserna får göras.

Som likvida medel skall alltid räknas skattkararaarväxlar, obligationer och andra förbindelser sora utfärdats av staten samt obligationer sora utfärdats av Konungariket Sveriges stadsbypotekskassa. Svenska bo­stadskreditkassan eller Sveriges allraänna hypoteksbank eller av kredit­aktiebolag och som avser bostadskreditgivning.

10 § 1 fråga om bankaktiebolag, vars förbindelser huvudsakligen ut­göres av inlåning från en särskild grupp av bankinstitut, gäller att sådan inlåning avdrages från sumraan av de Ukvida medlen endast i den mån tillgodohavande hos institut i gruppen upptagits som likvida medel.

Beträffande bankaktiebolag på vilket första stycket äger tillämpning fur riksbanken föreskriva högre procenttal än som anges i 8 §.

Kassakrav

11

§   Förordnande om kassakrav kan avse bankinstitut.

12

§ Med kassakrav avses att bankinstituts raedel, sora innestår på checkräkning i riksbanken, ökade med inneliggande kassa i den mån denna enligt 13 § får medräknas, vid viss tidpunkt skall uppgå till ett belopp som svarar mot viss andel, högst femton procent, av institutets förbindelser raed de undantag sora riksbanken anger enligt 13 § 4.

13

§   Riksbanken anger

1.

den tidpunkt då kassakrav skall vara uppfyllt,

2.

det procenttal som skall gälla för kassakravet,

3.

i vad mån inneliggande kassa får medräknas för uppfyllande av kassakrav,

4.

i vad mån undantag från förbindelsema får göras.

Utlåningsreglering

14 §    Förordnande om utiåningsreglering kan avse bankinstitut.

15 § Med utlåningsreglering avses att ett högsta belopp (maximibe­

lopp) fastställes för

1.

utlämnade lån,

2.

beviljade raen ej utlämnade lån, eller för

3.

garantiförbindelser som är knutna till kreditgivning.

16 § Riksbanken faststäUer maximibelopp enligt 15 § i förhållande

till lånens eller garantiförbindelsernas storlek vid viss tidpunkt eller på

annat sätt. Därvid får riksbanken ge skilda regler för utlåning eller

garantiförbindelser avseende olika ändamål.

Prop. 1974:168

216

Emissionskontroll

17

§ Med emissionskontroU avses att obligationer, förlagsbevis eller andra för den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev ej får utan tiUstånd av riksbanken utges av annan än riksgäldskontoret och att andra skulde­brev än som nyss sagts och som ej avser inlåning på räkning från all­raänheten ej får utan sådant tUlstånd utges av kreditinstitut.

18

§ Riksbanken anger vilka slag av värdepapper sora ej får utges utan tillstånd enligt 17 § och från vilken tidpunkt eraissionskontrollen gäller.

Allmän placeringsplikt

19

§ Förordnande ora allmän placeringsplikt kan meddelas för att till­godose behovet av långfristig kredit åt staten eller för bostadsbyggandet. Sådant förordnande kan avse bank- och försäkringsinstitut.

20

§ Med allraän placeringsplikt avses att ökningen under en viss tids­period av bank- eller försäkringsinstituts prioriterade placeringar skall ut­göra antingen en viss andel av ökningen av institutets totala placeringar eller, i fråga ora bankinstitut, en viss andel av institutets totala place­ringar.

21

§ Riksbanken anger vilka placeringar sora är prioriterade och hur underlaget för beräkningen av placeringsplikten skall bestäraraas.

Särskild placeringsplikt

22

§ Förordnande ora särskild placeringspUkt kan raeddelas för att tillgodose behovet av kredit under byggnadstid (byggnadskredit). Så­dant förordnande kan avse bankinstitut.

23

§ Med särskild placeringsplikt avses skyldighet för bankinstitut att lärana byggnadskredit för särskilt angivet byggnadsföretag, för vilket StatUgt bostadslån utgår eUer koraraer att utgå och för vilket koraraunal borgen föreligger.

24

§ Riksbanken anger vilket eller vilka bankinstitut som skall lämna byggnadskredit för visst byggnadsföretag.

Räntereglering

25

§ Förordnande ora räntereglering kan avse kreditinstitut och, i fråga ora inlåning, även annan sora driver inlåning på räkning sora bank allraänneligen begagnar.

26

§ Med räntereglering avses att högsta eller lägsta ränta fastställes för inlånuig eller att högsta ränta faststäUes för utlåning av pengar.

Med ränta likställes varje annan gottgörelse, sora utgör ersättning vid lån av pengar.

Första stycket gäller ej i fråga ora ränta sora fastställts i särskild ordning eUer sora beräknas enligt särskilda bestäraraelser.

27 § Riksbanken får bestäraraa olika räntor för skilda slag av in- eller

utlåning.

Prop. 1974:168

217

Uppgiftsskyldighet

28 § Kreditinstitut eUer annan, sora kan orafattas av förordnande en­ligt 25 §, skall efter anmodan av riksbanken lämna de uppgifter som riksbanken anser nödvändiga för att bedöma om kreditpoUtiskt medel behöver användas eller för att tillämpa raeddelat förordnande.

Riksbanken får föreskriva att uppgift om ränteändring skaU lämnas senast femton dagar före ändringen.

Om skyldighet att hålla vissa uppgifter hemliga finns bestämmelser i lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank.

Särskild avgift

29 § Kreditinstitut eUer annan, sora ej fuUgör skyldighet sora före­

skrivits raed stöd av förordnande enligt denna lag, skall till staisverket

erlägga särskUd avgift.

Fråga ora särskild avgift prövas av riksbanken.

30 § Särskild avgift skall utgöra, vid åsidosättande av föreskrift i

fråga ora

1.

likviditets- eller kassakrav, ett belopp sora svarar mot ränta på un­derskottet för viss period, varvid räntesatsen för år får uppgå i fråga om likviditetskrav tUl högst tre procent över riksbankens diskonto och i fråga om kassakrav till högst två gånger diskontot,

2.

utlåningsreglering, ett belopp sora för viss beräkningsperiod svarar mot ränta på det belopp, med vilket utlåningen överskridit fastställd gräns, varvid räntesatsen för år får utgöra högst tre procent över riks­bankens diskonto,

3.

emissionskontroU, högst två procent av hela lånesumraan för varje år av den för lånet bestärada längsta löptiden,

4.

allmän placeringsplikt, ett belopp sora för viss beräkningsperiod svarar raot ränta på den del av ålagd placeringsplikt för perioden eller för perioden och tidigare beräkningsperioder sararaantagna sora ej uppfyllts, varvid räntesatsen för år får utgöra högst tre procent över riksbankens diskonto,

5.

särskild placeringsplikt, högst fera procent av den del av ålagd pla­ceringsplikt sora ej uppfyUts,

6.

räntereglering, två gånger det belopp, raed vilket räntan avvikit från den fastställda räntan.

31 § Föreligger särskilda skäl får särskUd avgift nedsättas eller efter­

ges.

Straff m. m.

32 § Den sora uppsåtUgen eUer av grov oaktsarahet läranar oriktig

uppgift i samband raed fullgörande av slcyldighet enligt 28 § första styc­

ket döraes till böter, ora gärningen ej är belagd raed straff i brottsbal­

ken.

I ringa fall döraes ej till ansvar.

33 §   Mot riksbankens beslut enUgt denna lag får talan ej föras.

15    Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 168

Prop. 1974:168

218

övergångsbestämmelser

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975. Genom lagen upphäves

1,

lagen (1962: 256) om likviditetskvot och kassakvot för vissa kre-ditinrättnragar (likviditets- och kassakvotslag),

2,

lagen (1962: 257) om placeringskvot för vissa kreditinrättningar (placeringskvotslag) och

3,

lagen (1962: 258) ora räntereglering och eraissionskontroll (ränte­regleringslag).

De upphävda lagarna gäller dock i fråga ora förhåUande, sora hänför sig till tiden före den nya lagens ikraftträdande.

Den nya lagen gäller redan före ikraftträdandet i fråga om åtgärd, sora behövs för tillämpningen därefter,

2   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank

Härigenora förordnas att 35 § lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank skall ha nedan angivna lyddse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydehe

35 §1

Följande ärenden i riksbanken skola hållas heraUga: kreditärenden och sådana ärenden, som omförmälas i 1416 §§, ävensom andra ären­den, som röra kunders förhåUanden tUl riksbanken eUer annan kreditin­rättaing; ärenden av pennragpolitisk natur bettäffande vilka fullraäktige frana, att deras offentiiggörande kunde raedföra skada för riksbanken; frågor ora tUlverkning och kontroll av banksedlar samt ora vården av riksbankens behållningar.

Utöver vad som följer av första

stycket skola ärenden enligt lagen

(1974: 000) om kredUpolitiska me­

del   hållas   hemliga,   såvitt   avser

uppgifler om  kreditinstituts eller

annan uppgiftsskyldigs affärs- el­

ler driftförhållanden, dock endasl

i den mån uppgifternas offentlig­

görande kunna vara till skada för

den uppgiftsskyldige.

Överläggningar och beslut i så-        Överläggningar och beslut i frå-

dana frågor skola upptagas i sär-     gor, som avses i första eller andra

skUt protokoll, vars innehåU ej må     stycket, skola upptagas i särskilt

yppas förrän feratio år efter pro-     protokoll, vars innehåll ej må yp-

tokollets datum, där ej rUcsdagens     pas förrän femtio år efter proto-

fmansutskott, dess revisorer eUer     koUets datum, där ej riksdagens

fullraäktige i riksbanken anse så-     finansutskott, dess revisorer eller

dant tidigare kunna ske utan ska-     fullraäktige i riksbanken anse så-

da för riksbanken.

dant tidigare kunna ske utan ska-

da för riksbanken eller för upp­giftsskyldig enligt andra stycket.

Denna lag ttäder i kraft den 1 januari 1975. > Senaste lydelse 1970: 280.

Prop. 1974:168

219

3    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1937:249) om inskränkningar i rätten att nt-bekomma allmänna handlingar

Härigenom förordnas att 31 § lagen (1937: 249) ora inskränkningar i rätten att utbekoraraa allraänna handlingar skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydehe

31 §

Handlingar i ärenden, ora vilkas

Handlingar i ärende eller del av

heralighållande stadgas i lagen för ärende, om vars hemlighållande Sveriges riksbank, må ej utan tUl- stadgas i lagen (1934:437) för stånd av fuUmäktige i riksbanken Sveriges riksbank, raå ej utan tUl-eller av riksdagens finansutskott stånd av fullraäktige i riksbanken eller revisorer utläranas tidigare än eller av riksdagens finansutskott feratio år efter handlingens datura.     eller revisorer utläranas tidigare än

feratio år efter handlingens datura.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975.

4    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse

Härigenom förordnas att 91 § lagen (1955:183) ora bankrörelse skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

91 § Järate vad i bokföringslagen är stadgat skola i avseende å bankaktie­bolags inventariura, balansräkning särat vinst- och förlusträkning gälla följande bestäraraelser.

1

mom. TUlgångama raå, såfrarat ej nedan annorlunda stadgas, icke upptagas vare sig över verkliga värdet eller till högre belopp än det var­till kostnaderna för deras anskaffning uppgått.

2

mom. Andra tillgångar än sådana, sora äro avsedda tUl stadigva­rande bmk för bankbolaget, raå, såframt upplysning om förhållandet läranas i förvaltningsberättelsen, upptagas till högre belopp än sora raot­svarar kostnaderna för deras anskaffning, dock ej över verkliga värdet.

3

mom. Hava under räkenskapsåret kostnader nedlagts för förbätt­ring å tillgång avsedd till stadigvarande brak för bankbolaget eUer hava sådana kostnader balanserats från tidigare räkenskapsår, raå de inräk­nas i anskaffningskostnaderna.

Tillgång varora nu sagts raå ej eljest upptagas till högre belopp än det vartUl den var uppförd i närraast föregående balansräkning. Dock raå tiUgång, vUken raåste anses äga ett bestående värde väsentiigt översti-

» Lagen omttyckt 1971: 203.

Prop. 1974:168

220

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydehe

gande näranda belopp, upptagas tiU högst detta värde, såframt tillsyns­myndigheten medgivit uppskrivningen. 1 fråga om fast egendom må ej i något fall uppskrivning ske över senast faststäUda taxeringsvärdet.

4

mom. Osäkra fordringar skola upptagas högst till det belopp var­med de beräknas komma att inflyta. Värdelösa fordringar må icke upp­tagas såsom tillgång.

5

mom. Kostnader för bolagsbUdningen eUer för ökning av aktiekapi­talet, så ock förvaltningskostnader må icke upptagas såsom tillgång.

6 mom. Räntebärande obliga­tion som avses i 57 § första styc­ket A 2 eller B 1 må upptagas till ett värde (medeltalsvärde) som grundas på medelräntan under de senaste tio åren på obligationer utfärdade av staten, Konungari­ket Sveriges sladshypolekskassa och Sveriges aUmänna hypoteks­bank. Medeltahvärdet fastställes av tillsynsmyndigheten.

Denna lag träder i kraft den  1 januari 1975 och tillämpas första gången vid bokslutet för år 1974.

5   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1955: 416) om sparbanker

Härigenom förordnas att 48 § lagen (1955: 416) om sparbanker skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydehe

Föreslagen lydelse

48 §1

Jämte vad i bokföringslagen är stadgat skall i fråga ora sparbanks ba­lansräkning gälla:

1. Tillgångar, avsedda tUl stadigvarande bmk för sparbanken, raå ej i vidare mån än som betingas av förbättringar, som nedlagts å desararaa, i balansräkningen för det år, varunder de förvärvats, upptagas till högre värde än som raotsvarar kostnaderna för deras förvärvande och därefter till högre värde an det, vartill de varit uppförda i närmast föregående balansräkning. Är det verkliga värdet lägre än det belopp, vartUl dylik tillgång sålunda upptagits, skall å tUlgången årligen avskrivas vad som motsvarar dess av ålder och nyttjande eller annan därmed jämförlig orsak uppkorana värderainskning.

Utan hinder av vad nu sagts må fast egendora, avsedd till stadigva­rande bruk för sparbanken, eller toraträtl tUl fastighet, avsedd för så­dant ändaraål, för täckande av förlust å sparbankens rörelse uppskrivas högst tUl det bestående värde, tUlgången i fråga raåste anses äga, så-

» Senaste lydelse 1968:602.

Prop. 1974:168

221

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

frarat tillsynsmyndigheten medgivit uppskrivningen. 1 intet fall må dock uppskrivnrag ske över senast fastställda taxeringsvärdet å den fasta egendomen eller, vad gäller tomträtt, å byggnad eller byggnader, som ulgöra tillbehör till tomträtten. Vad sålunda stadgats skall äga motsva­rande tiUämpning å aktie, som omförraäles i 24 § första stycket 2.

2.

Beträffande andra tUlgångar än som nämnts under 1 gäller att de ej må upptagas över verkliga värdet. För fordran, som förfaller eller kan av sparbanken uppsägas till betalning först efter längre tid än ett år, mä värdet icke sättas högre än att avkastning erhålles efter en räntefot som svarar mot det allmänna ränteläget. Närmare föreskrifter om vär­deringen av här avsedda fordringar meddelas årligen av tillsynsmyndig­heten. Osäkra fordringar skola upptagas högst tUl det belopp, varmed de beräknas komma att inflyta. Värdelösa fordringar må icke upptagas så­som tillgång.

3.

I stället för avskrivning å tUlgångs värde må motsvarande belopp kunna uppföras å särskilt värdeminskningskonto. Minskning av värde­minskningskonto är medgiven, där avskrivning med samma belopp sker å motsvarande tUlgång, så ock i den mån, enligt vad förut i denna para­graf är sagt, hinder ej möter för uppskrivning av tillgång samt minsk­ning av värderainskningskonto sker i stället för sådan uppskrivning.

4.

Avskrivning skall avse viss tillgång eller grupp av tUlgångar av lik­artad beskaffenhet.

5.

De belopp, till vilka sparbankens särskilda fonder uppgå, skola vart för sig i balansräkningen uppföras bland skulderna. Benämningen fond må endast användas för grundfond, reservfond och garantifond.

6.

Organisations- eller förvaltningskostnader må ej uppföras såsora tillgång.

7.

Inom linjen skall anmärkas sammanlagda beloppet av sparbankens ansvarsförbindelser, i den mån de icke upptagits bland skulderna. Till­lika skall inom linjen upptagas av sparbanken ställda panters saraman­lagda bokförda värde. Inom linjen skola ock anraärkas de pensionsåta­ganden, sora ej upptagits bland skulderna. Ytterligare skall inom linjen uppföras ränta å garantifond eller gmndfond, som till följd av reglerna i 19 § icke kunnat utbetalas.

8. Utan hinder av vad som sägs under 2 må räntebärande obUga­tion som avses i 26 § första styc­ket A 2 eller B 1 upptagas lill etl värde (medeltalsvärde) som grun­das på medelräntan under de se­naste tio åren på obligationer ut­färdade av staten. Konungariket Sveriges sladshypolekskassa och Sveriges allmänna hypoteksbank. Medeltalsvärdet faststäUes av till­synsmyndigheten.

Vad i bokföringslagen stadgas om balansräknings införande i inventa­riebok skall såvitt angår sparbanks balansräkning i stället avse dess in-

Prop. 1974:168

222

Nuvarande lydehe

Föreslagen lydelse

förande i sparbankens huvudbok. Balansräkningen skall vara uppstäUd i lämpliga huvudposter, tUl vilka spedfikationer skola finnas i handelsbok eller bilaga.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975 och tillämpas första gången vid bokslutet för år 1974.

6    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1956: 216) om jordbrukskasserörelsen

Härigenom förordnas att 44 § lagen (1956: 216) om jordbrukskasserö­relsen skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

44 §

Kreditkassas tillgångar raå, såfrarat ej nedan annorlunda stadgas, icke upptagas vare sig över verkliga värdet eller till högre belopp än det var­tUl kostnaderna för deras anskaffning uppgått.

Andra tillgångar än sådana, som äro avsedda till stadigvarande bmk för kassan, må, såframt upplysning om förhåUandet lämnas i förvalt­ningsberättelsen, upptagas till högre belopp än som motsvarar kostna­dema för deras anskaffning, dock ej över verkliga värdet.

Hava under räkenskapsåret kostnader nedlagts för förbättring på tiU­gång avsedd till stadigvarande bruk för kassan eller hava sådana kostna­der balanserats från tidigare räkenskapsår, raå de inräknas i anskaff­ningskostnaderna. Tillgång varom nu sagts raå ej eljest upptagas tUl högre belopp än det vartiU den var uppförd i närraast föregående ba­lansräkning. Dock raå tillgång, vilken raåste anses äga ett bestående värde väsentiigt överstigande nämnda belopp, upptagas till högst detta värde, såframt tillsynsmyndigheten medgivit uppskrivningen. I fråga om fast egendora raå ej i något fall uppskrivning ske över senast fastställda taxeringsvärdet.

Osäkra fordringar skola upptagas högst till det belopp varmed de be­räknas komraa att inflyta. Värdelösa fordringar raå icke upplagas så­som tUlgång.

Förvaltningskostnader må icke upptagas såsom tUlgång.

Räntebärande obligation som avses i 34 § första stycket A 2 eller B 1 må upptagas lill ett vär­de (medeltalsvärde) som grundas på medelränlan under de senaste tio åren på obligationer utfärdade av staten. Konungariket Sveriges sladshypolekskassa och Sveriges allmänna hypoteksbank. Medel­talsvärdet faslställes av tillsyns­myndigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975 och tiUämpas första gången vid bokslutet för år 1974.

Prop. 1974:168

223

Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 21 oktober 1974

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet LIDBECK, jus­titierådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt lagrådet den 16 oktober 1974 tUlhandakomraet utdrag av pro­tokollet över finansärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i stats­rådet den 20 septeraber 1974, har Kungl. Maj:t förordnat, att lagrådets yttrande skulle inhäratas Över upprättade förslag till

1.

lag ora kredUpolitiska medel,

2.

lag om ändring i lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank,

3.

lag ora ändring i lagen (1937: 249) om inskränkningar i rätten att utbekoraraa allmänna handlmgar,

4.

lag ora ändring i lagen (1955: 183) ora bankrörelse,

5.

lag ora ändring i lagen (1955: 416) ora sparbanker,

6. lag ora ändring i lagen (1956: 216) om jordbrukskasserörelsen.

Förslagen, sora finns bilagda detta protokoU, har under tiden den

8den 18 oktober 1974 föredragits inför lagrådet av hovrättsassessorn Lars[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

I lagrådsremissen framläggs förslag till lag om kreditpolitiska medel järate viss följdlagstiftning. Den nya lagen skall ersätta 1962 års kredit­politiska lagar, dvs. likviditets- och kassakvotslagen, placeringskvots­lagen särat ränteregleringslagen. Den får liksom dessa lagar karaktär av fullraaktslag. För tUlämpning av lagen krävs alltså förordnande av rege­ringen. Kreditpolitiska raedel som skall få användas är i överensstära­raelse raed den gällande lagstiftningen likviditetskrav, kassakrav, erais­sionskontroll, aUraän placeringsplikt och räntereglering. HärtUl koraraer i förslaget två nya raedel, näraligen utlåningsreglering och särskild pla­ceringsplikt, det senare för tillgodoseende av bostadsbyggandets behov av kredit under byggnadstid. Det är avsett att den nya lagen till skillnad från de nuvarande lagarna skall gälla utan tidsbegränsning.

En väsentlig nyhet i förslaget är att den detaljreglering beträffande användningen av de kreditpolitiska medlen som utraärker 1962 års lagat i ämnet ersätts med vad som kan betecknas som ramar för använd­ ningen. Det skall som närants ankoraraa på regeringen att sätta lagen i tiUärapning, vilket sker genom förordnande om att ett eller flera av de i lagen angivna kreditpoUtiska medlen får användas. Närmare föreskrif­ter om användningen av det eller de kreditpolitiska medel som avses med regeringens förordnande skall sedan utfärdas av riksbanken. Vid remissbehandlingen har den sålunda föreslagna vidsträckta delegeringen tUl regeringen och riksbanken mött viss krilik. Därvid har särskilt ifråga-

Prop. 1974:168

224

satts om den står i överensstäraraelse med den nya regeringsformen, närmare bestämt stadgandena i 8 kap. 7 och 11 §§. Lagrådet har för sin del, på de skäl som föredragande departementschefen utförligt utveck­lat i remissen, funnit alt förslaget kan godtas i det angivna hänseendet. Lagrådet har ej heller i övrigt funnit anledning till erinran mot försla­gets huvudgrunder.

Förslaget till lag om kreditpolitiska medel

Den bestämmelse som i det remitterade förslaget upptagits i 3 § första stycket bör enligt lagrådets mening få såsom 1 § inleda lagen, varvid lämpligen orden "enligt vad som sägs i denna lag" kan tillfogas. 1 och 2 §§ i förslaget skaU då i stället ha beteckningarna 2 och 3 §§.

I 5 § första stycket i förslaget sägs i första ledet att förordnande kan avse ett eller flera kreditpoliiiska medel. Detta framgår eraellertid klart av andra bestäraraelser i lagen och synes ej behöva särskilt föreskrivas.

I andra ledet av samma stycke sägs att förordnande kan omfatta ett eller flera slag av institut. Även denna regel torde kunna utgå. Vad där sägs synes hellre böra få komraa till uttryck i de i det följande upptagna särskilda bestämraelserna om de oUka kreditpolitiska medlen.

Vad beträffar andra stycket i 5 § skulle den avsedda innebörden kora­raa till klarare uttryck, ora det stadgas att förordnande om kreditpo­litiskt raedel gäller tills vidare, högst tre år, dock att det kan bestäraraas att gälla viss tid, likaledes högst tre år.

Andra stycket i 5 § torde raed nu föreslagen jämkning få jämte andra stycket i förslagets 3 § bilda en paragraf raed beteckningen 4 §, varvid 4 § i förslaget får ha beteckningen 5 §.

I anslutning till vad sora nyss sagts beträffande andra ledet i 5 § första stycket i förslaget förordar lagrådet atl 7 § får den avfaliningen, att förordnande om likviditetskrav får meddelas att gälla i fråga om alla bankinstitut eller ett eller flera slag av sådana instilut. Motsvarande be­stämmelser i 11, 14, 19, 22 och 25 §§ kan formuleras efter samma mönster.

Bestäraraelsen i 15 § torde böra förtydligas, så att det klart framgår att utiåningsreglering ej bryter redan ingångna avtal.

1 fråga om reglerna i 19 och 22 §§ ora allmän och särskUd placerings­plikt raå framhållas, att ändamålet med varje förordnande enligt lagen är angivet i 3 § första stycket i det remitterade förslaget (1 § enligt lag­rådets förslag). Det synes därför ej vara anledning till annat än att for­raulera 19 och 22 §§ enbart såsora bestäraraelser ora vilka institut som förordnande om de ifrågavarande kreditpolitiska medlen får omfatta. De i dessa paragrafer förekoraraande "för att"-satserna bör sålunda få utgå. Bestäraraelsema i 20 och 23 §§ bör i samband härraed redaktio-

Prop. 1974:168

225

neUt järakas, så att raan direkt av dem kan utiäsa den närmare inne­börden av allmän och särskild placeringsplikt.

I 30 § är uttrycken "viss period" (punkten 1) och "viss beräknings­period" (punkterna 2 och 4) något oklara till sin innebörd. Uttrycken bör närmare preciseras, så att det av lagtexten fraragår hur resp. perio­der skall bestäraraas. Därvid kan vara skäl att överväga, om även be­träffande punkten 1 bör medges möjlighet tUl utjämning över flera perioder.

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

Ur protokollet: Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1974:168

226

Utdrag av protokollet över finansärenden hållet inför Hans Majrt Konungen i statsrådet den 25 oktober 1974.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], rainistern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], HJELM-WALLÉN.

Chefen för finansdeparteraentet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter ge­raensara beredning raed statsrådets övriga ledamöter lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag ora kreditpolitiska raedel,

2.

lag ora ändring i lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank,

3.

lag ora ändring i lagen (1937: 249) ora inskränkningar i rätten att utbekoraraa allraänna handlingar,

4.

lag ora ändring i lagen (1955: 183) ora bankrörelse,

5.

lag ora ändring i lagen (1955: 416) ora sparbanker,

6.

lag ora ändring i lagen (1956: 216) om jordbruksrörelsen.

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Lagrådet har inte haft något att erinra raot huvudgrunderna i för­slaget till lag ora kreditpolitiska raedel. De förslag till ändringar i lag­texten sora lagrådet frarastäUt har huvudsakligen skett i förtydligande syfte eller har föranletls av lagtekniska överväganden.

Lagrådet förordar vissa ändringar av och en annan ordningsföljd mellan de inledande bestämraelserna i lagen. Jag biträder lagrådets för­slag att bestämmelserna i 4 och 5 §§ bör byta plats. Härigenom nås den ordningen att 3 och 4 §§ komraer att innehålla bestäraraelser ora rege­ringens förordnande och de båda följande paragraferna bestäramelser ora riksbankens föreskrifter. Lagrådets förslag att låta den bestämmelse som finns i 3 § första stycket få såsora en första paragraf inleda lagen anser jag inte medföra sådana fördelar att en ändring av remissförslaget är motiverad.

Sora lagrådet funnit bör första ledet i 5 § första stycket remissför­slaget utgå. Bestäraraelsen i andra ledet i sararaa stycke, sora anger att förordnande kan orafatta ett eller flera slag av institut, bör enligt rain raening behållas raen ges en något annorlunda utforraning. De grundläg­gande bestäraraelsema blir härigenom samlade i det inledande avsnittet i lagen. Med hänsyn härtill är det enligt min mening inte nödvändigt att

Prop. 1974:168

227

sora lagrådet föreslagit oraforraulera den inledande bestäraraelsen i av­snitten ora de olika kreditpolitiska raedlen.

Andra stycket i 5 § reraissförslaget bör förtydligas i enlighet raed vad lagrådet förordat.

Lagrådet föreslår att 15 § förtydligas så att det klart fraragår att ut­låningsreglering inte bryter redan ingångna avtal. Med anledning härav vill jag frarahålla att förordnande ora kreditpolitiskt raedel enligt den föreslagna lagen inte i och för sig raedför att ett civilrättsligt avtal bryts. De juridiska förpliktelser sora följer på grund av ett sådant avtal, t. ex, raeUan en bank och dess kunder, gäller aUtså oberoende av ett förordnande om exerapelvis utlåningsreglering. En annan sak är att ett förordnande givetvis kan påverka kreditinstitutens raöjligheter att bevilja krediter i planerad orafattning och kan tvinga bankema att t. ex. kräva araorteringar på utläranade lån raed större belopp eller i snabbare takt än tidigare. Sådana åtgärder får dock givetvis ske inora raraen för av­talet raeUan parterna. Mot bakgrund av det anförda anser jag inte att 15 § behöver förtydligas i angivna hänseende.

De av lagrådet förordade ändringarna i 19 och 22 §§ ora allraän resp, särskild placeringsplikt skulle enligt rain raening raedföra att det speciella ändamålet raed förordnande ora sådant raedel skulle fraragå endast av definitionen av nämnda medel. Jag anser det vara värdefullt att ändaraålet komraer till klart uttryck på sätt sora skett i remissför­slaget och vill därför inte förorda någon ändring på dessa punkter.

Jag biträder lagrådets förslag att det bör närmare preciseras hur perioderna för beräkning av särskild avgift skaU bestämmas. Som en följd härav bör i lagen anges att utjäraning får ske raellan överskott och underskott över flera perioder också i fråga om likviditets- och kassakrav. En bestämmelse härom bör tas upp i ett andra stycke i 30 §.

Utöver vad jag nu anfört bör vissa redaktionella ändringar göras i lagförslagen.

Jag hemställer att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen

att antaga de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter heraställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1974:168

228

Innehållsförteckning

Propositionen    ................................................... 

.. 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll  ....................... 

.. 

1

Lagförslag     ...................................................... 

1.

Förslag tUl lag ora kreditpoUtiska raedel.............. 

.. 

3

2.

Förslag till lag ora ändring i lagen (1934: 437) för Sveriges riksbank 

7

3.

Förslag till lag om ändring i lagen (1937: 249) om inskränk­ningar i rätten att utbekoraraa aUmänna handlmgar..................................................... 

8

4.

Förslag till lag om ändring i lagen (1955: 183) om bankrörelse

9

5.

Förslag till lag om ändring i lagen (1955: 416) om sparbanker

10

6.

Förslag tiU lag om ändring i lagen (1956: 216) ora jordbmks­kasserörelsen             

11

Utdrag av statsrådsprotokollet över finansärenden den 20 septem­

ber  1974  .......................................................... 

13

1

Inledning   ....................................................... 

13

2

Nuvarande ordning    ......................................... 

.. 

14

2.1

Inledning    ................................................. 

.. 

14

2.2

Likviditets- och kassakvotslagen...................... 

15

2.2.1

AUraänna raotiv ra. ra............................. 

.. 

15

2.2.2

Av lagen orafattade kreditinrättningar  ....... 

16

2.2.3

Likviditetskvotens täljare  ........................ 

16

2.2.4

Likviditetskvotens näranare...................... 

18

2.2.5

Bestäraraande av likviditetskvot  .............. 

18

2.2.6

Kassakvotens konstruktion    ................... 

18

2.2.7

Uppgiflsskyldighet .................................. 

. 

18

2.2.8

Sanktionsbestäraraelser ra. ra................... 

. 

19

2.3 Placeringskvotslagen     ................................. 

19

2.3.1

Allraänna motiv ra. ra............................... 

19

2.3.2

Av lagen orafattade kreditinrättningar  ....... 

20

2.3.3

Placeringskvotens konstmktion    ............... 

20

2.3.4

Bestämmande av placeringskvot  ............... 

21

2.3.5

Uppgiftsskyldighet................................... 

. 

22

2.3.6

Sanktionsbestämmelser m, ra.................... 

. 

22

2.4 Ränteregleringslagen    ................................... 

22

2.4.1

AUraänna raotiv m. ra.............................. 

. 

22

2.4.2

Räntebegreppet   ................................... 

. 

22

2.4.3

Anraälningsskyldighet    ........................... 

. 

23

2.4.4

Verkningsorarådet   ................................ 

. 

23

2.4.5

Emissionskontroll    ................................. 

24

2.4.6

Sanktionsbestäraraelser m, m.................... 

24

2.4.7

TUlsyns-  och  sekretessbestäraraelser   .... 

24

3 Utredningen   ................................................... 

. 

24

3.1

TiUärapningen av den kreditpolitiska lagstiftningen  

24

3.2

De senaste årens erfarenheter av kreditpolitiska instruraent

29

3.3

Bostadsbyggandets finansiering  ...................... 

. 

36

3.4

Överväganden och förslag .............................. 

. 

40

3.4.1

Utgångspunkter   ................................... 

. 

40

3.4.2

Likviditetskrav    .................................... 

. 

43

Prop. 1974:168

229

3.4.3

Kassakrav    ......................................... 

48

3.4.4

Utlåningsreglering   ................................ 

.. 

49

3.4.5

Eraissionskontroll    ................................ 

.. 

51

3.4.6

AUmän placeringspUkt ............................. 

52

3.4.7

Särskild placeringspUkt ............................ 

.. 

55

3.4.8

Räntereglering     ................................... 

56

3.4.9

Övriga frågor ......................................... 

57

4

Sparbanksföreningens skrivelse ...........................     60

5

Remissyttrandena..............................................     62

5.1

Allmänna synpunkter  .................................... 

.. 

62

5.2

Likviditets- och kassakrav .............................. 

.. 

84

5.3

Utlåningsreglering     ..................................... 

94

5.4

Emissionskontroll   ........................................ 

.. 

96

5.5

Allmän placeringsplikt    ................................. 

.. 

99

5.6

Särskild placeringsplikt    ................................ 

. 

115

5.7

Räntereglering   ............................................ 

118

5.8

Övriga frågor   ............................................. 

120

6 Departeraentschefen    ...................................... 

130

6.1

Allraänna synpunkter  .................................... 

130

6.2

Likviditetskrav   ........................................... 

149

6.3

Kassakrav  .................................................. 

157

6.4

Utiåningsreglering     ..................................... 

159

6.5

Eraissionskontroll   ........................................ 

163

6.6

Allmän placeringsplikt  ................................... 

167

6.7

Särskild placeringspUkt    ............................... 

174

6.8

Räntereglering   ............................................ 

178

6.9

Övriga frågor    ............................................ 

182

7

Upprättade lagförslag   ...................................... 

190

8

Specialmotivering............................................... 

190

8.1

Förslaget till lag om kreditpolitiska raedel ..........    190

8.2

Förslaget till lag om ändring i lagen för Sveriges riksbank 205

8.3

Förslaget till lag om ändring i lagen ora inskränkningar i rätten alt utbekoraraa allraänna handlingar       206

8.4

Förslagen till lag om ändring av lagen om bankrörelse, lag om ändring i lagen ora sparbanker och lag om ändring i la­gen om jordbrukskasserörelsen .......... ,   206

9 Hemställan    ...................................................   207

Bilaga I Utredningens förslag .................................  208

Bilaga 2 De remitterade förslagen ...........................   214

Utdrag av lagrådets protokoU den 21 oktober 1974.... 223

Utdrag av statsrådsprotokollet över finansärenden den 25 oktober

1974   ..............................................................   226

MARCUSBOKTR. STOCKHOLM 1974     740183