Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1981/82:186

Regeringens proposition

1981/82:186

om ändring i sekretesslagen (1980:10(1), m. m.;

beslutad den 4 mars 1982.

Regeringen föreslår riksdagen all anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

CARL AXEL PETRI

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen behandlas ett fiertal sekretessfrågor, särskilt sådana som rör sekretessen hos myndigheter på hälso- och sjukvårdsområdet och socialtjänslområdet i förhållande till andra myndigheter. Något mera omfattande ingrepp i sekretessregleringen föreslås inle, men på några punkter föreslås lagändringar.

När det gäller vårdmyndigheternas förhållande till polisen konstateras att sekretesslagen har medfört problem främst i två avseenden. För det första kan lagen ibland hindra att polisen får upplysningar om huruvida en person finns på en vårdinrättning. För det andra kan polisen normalt inte från vårdmyndigheterna få uppgifter som angår misstankar om brott, inte ens om misstankarna gäller mycket allvarliga brott.

I propositionen föreslås att sekrelessregleringen ändras på de här båda punkterna. En uppgift om huruvida någon finns på en vårdinrättning inom hälso- och sjukvården eller socialtjäristen skall få lämnas fill polisen på begäran i särskilt fall. Vidare skall vårdpersonalen få lämna pohsen uppgifter som angår misstankar om mycket allvarUga brott, bl. a. mord, dråp, våldtäkt och grovt narkotikabrott.

Propositionen innehåller också en del förslag som rör sekretessen i förhållande fill enskilda. Sålunda föreslås bl. a. att uppgifter om en enskild hos exempelvis en allmän föräkringskassa skall kunna hållas hemhga för den enskilde själv, om det är av synnerlig vikt av vård- eller behandlingsskäl. Vidare innehåller propositionen förslag som gör del lättare att få adressupp­gifter från posten, bl. a. för indrivningsändamål.

Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1982.

1 Riksdagen 1981182. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

2

1 Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs alt 1 kap. 3 §,7 kap, 7 §,9kap.4och8§§, 14 kap. 2 § saml 15 kap. 5 och 8 §§ sekretesslagen (1980:100)' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3§

Gäller enligt denna lag sekretess för uppgift som förekommer hos viss

myndighet, får uppgiften inle röjas för annan myndighet i andra fall än som

anges  i  denna  lag  eller  i  lag  eller  förordning  till  vilken  denna  lag

hänvisar.

Vad som sägs om myndighet i

Vad som sägs om myndighet i

denna paragraf, 5 §, 13 och 14 kap. första stycket, 5 §, 13 och 14 kap,

saml i särskilda bestämmelser i den- samt i särskilda bestämmelser i den­

na lag om överföring av sekretess na lag om överföring av sekretess

mellan myndigheter gäller också i mellan myndigheter gäller också i

förhållandet mellan olika verksam- förhållandet mellan olika verksam­

hetsgrenar inom samma myndighet, hetsgrenar inom samma myndighet,

när de är alt betrakta som självstän- när de är alt betrakta som självstän­

diga i förhållande fill varandra,

diga i förhållande till varandra.

Uppgift för vilken sekretess gäller. enligt denna lag får inte röjas för utländsk myndighet eller mellanfolk-lig organisation annat ån om utläm­nande sker enligt föreskrift i lag eller förordning eller om utlämnande är förenligt med svenska intressen.

1 kap. 7§ Sekretess gäller hos allmän försäkringskassa, riksförsäkringsverket och försäkringsdomstol i ärende enligt lagstiftningen om allmän försäkring eller arbelsskadeförsäkring eller om annan jämförbar ekonomisk förmån för enskild, för uppgift om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör eller någon honom närslående lider men om uppgiften röjs. Samma sekretess gäller hos annan myndighet på vilken det ankommer alt handlägga ärende enligt lagstiftning som nu har nämnts. I fråga om myndighet som anges i 8 § gäller dock bestämmelserna där.

Sekretessen enligt första stycket gäller också iförhållande till en vård-eller behandlingsbehövande själv i fråga om uppgift om hans hälsotill­stånd, om det med hänsyn till ända­målet med vården eller behandlingen är av synnerlig vikt au uppgiften inte lämnas till honom.

1 Lagen omtryckt 1980:880,

Prop. 1981/82:186

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Sekretess gäller hos myndighet som avses i första stycket för anmälan eller annan utsaga av enskild om någons hälsotillstånd eller andra per­sonliga förhållanden, om det kan antas att fara uppkommer för att den som har gjort anmälan eller avgivit utsagan eller någon honom närståen­de utsätts för våld eller annat allvar­ligt men om uppgiften röjs. Utan hinder av sekretess får uppgift lämnas fill enskild enhgt vad som föreskrivs i lagsfiftningen om allmän försäkring,

I fråga om uppgift i allmän hand-

I fråga om uppgift i allmän hand-

ling gäller sekretessen i högst sjuttio     ling gäller sekretessen i högst sjuttio

år,

år eller,  i fall som avses i tredje

stycket, i högst femtio år. 9 kap. 4§

Sekretess gäller i sådan särskild verksamhet hos myndighet som avser framställning av statistik samt, i den utsträckning regeringen före­skriver det, i annan därmed jämför­bar undersökning, som utförs av myndighet, för uppgift som avser enskilds personliga eller ekono­miska förhållanden och som kan hänföras fill den enskilde. Uppgift i företagsregister, uppgift som avser avliden, uppgift som behövs för forskningsändamål, uppgift som av­ser personal- och lönestatistik och uppgift, som inle genom namn, annan idenlilelsbeleckning eller därmed jämförbart förhållande är direkt hanförlig fill den enskilde, får dock lämnas ut, om det slår klart att uppgiften kan röjas utan alt den som uppgiften rör eller någon honom

Sekretess gäller i sådan särskild verksamhet hos myndighet som avser framställning av stafistik saml, i den utsträckning regeringen före­skriver det, i annan därmed jämför­bar undersökning, som utförs av myndighet, för uppgift som avser enskilds personliga eller ekono­miska förhållanden och som kan hänföras till den enskilde. Uppgift i företagsregister, uppgift som avser avliden, uppgift som behövs för forskningsändamål och uppgift, söm inte genom namn, annan identitets­beteckning eller därmed jämförbart förhållande är direkt hanförlig fill den enskilde, får dock lämnas ut, om det står klart att uppgiften kan röjas ulan alt den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider skada eller men.

närslående Uder skada eller men. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio år, såvitt angår uppgift om enskilds personliga förhållanden, och annars i högst tjugo år.

8§ Sekretess gäller inom postverket för uppgift som angår särskild postförs­ändelse. Om sekretess inle följer av annan bestämmelse, får dock sådan uppgift lämnas till den som är försändelsens avsändare eller mottagare. Sekretess gäller inom postverket även för uppgift om enskilds förbindelse med poslgirorörelsen eller bank.

Prop. 1981/82:186

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Sekretess gäller inom televerket för uppgift som angår särskih telefonsam­tal eller annat telemeddelande. Om sekretess inle följer av annan bestäm­melse, får dock sådan uppgift lämnas lill den som har tagit del i telefonsamtalet eller annars är lelemeddelandels avsändare eller mottagare eller som innehar apparat som har använts för telemeddelandet.

Sekretess gäller hos postverket.

Sekretess gäller hos postverket,

televerket och annan myndighet som     televerket och annan myndighet som

handhar allmän samfärdsel för upp­gift som angår enskilds förbindelse med samfärdselverksamheten och som inle avses i första eller andra stycket, om det inle står klart att uppgiften kan röjas ulan alt den enskilde lider skada eller men.

handhar allmän samfärdsel för upp­gift som angår enskilds förbindelse med samfärdselverksamheten och som inle avses i första eller andra stycket, om det inle står klart alt uppgiften kan röjas utan all den enskilde lider skada eller men. Sek­retessen hos postverket för uppgift om enskilds adress gäller dock endast, om det kan antas att röjande av uppgiften skulle medföra fara för ätt någon utsätts för övergrepp eller annat allvarligt men. Sekretess gäller vidare för uppgift vid särskild sambandstjänst inom totalförsvaret, om uppgiften avser telemeddelande som utomstående utväx­lar på allmänt telenät.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen enligt första stycket tredje meningen och tredje stycket i högst tjugo år.

14 kap. 2§ Sekretess hindrar inte att uppgift i annat fall än som avses i 1 § lämnas till myndighet, om uppgiften behövs där för

1.

förundersökning, rättegång, ärende om disciplinansvar eller skiljande från anställning eller annat jämförbart rättsligt förfarande vid myndigheten mol någon rörande hans deltagande i verksamheten vid den myndighet där uppgiften förekommer,

2.

omprövning av beslut eller åtgärd av den myndighet där uppgiften förekommer, eller

3.

tillsyn över eller revision hos den myndighet där uppgiften förekom­mer.

Sekretess hindrar inte alt uppgift lämnas i muntligt eller skriftligt yttrande av sakkunnig till domstol eller myndighet som bedriver förundersökning i brottmål.

Sekretess enligt 7 kap. 1 och 4 §§ hindrar inle, att anmälan görs till åklagarmyndighet eller polismyn­dighet angående misstanke om brott enligt 3, 4 och 6 kap. brottsbalken mot den som inte fyllt aderton år.

Sekretess enligt 7 kap. 1 och 4 §§ hindrar inte, att anmälan görs fill åklagarmyndighet eller poUsmyn­dighet angående misstanke om brott enligt 3, 4 och 6 kap. brottsbalken mol den som inle fyllt aderton år eller att uppgift som angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, lämnas till en sådan myndighet.

Prop. 1981/82:186

5

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

15 kap. 5§ Myndighet skall på begäran av annan myndighet lämna uppgift soin den förfogar över i den mån hinder inte möter på grund av bestämmelse om sekretess eller av hänsyn lill arbetets behöriga gång.

Den i första stycket föreskrivna skyldigheten au lämna uppgift till annan myndighet gäller inte i de fall som avses i 14 kap. 2 § tredje stycket.

8§

Mol beslut varigenom myndighet

Mol beslut varigenom myndighet

har avslagit annan myndighels begå- har avslagit annan myndighels begä­ran alt få ta del av handling får lalan ran all få la del av handling eller på föras genom besvär. Sådan talan förs annat säu få del av uppgift får talan i samma ordning som gäller i fråga föras genom besvär. Sådan lalan förs om besvär enligt 7 §. Har beslutet i samma ordning som gäller i fråga meddelats av statlig myndighet, förs om besvär enligt 7 §. Har beslutet dock talan av annan statlig myndig- meddelats av statlig myndighet, förs het genom besvär hos regeringen. dock lalan av annan statlig myndig­het genom besvär hos regeringen.

Första stycket gäller inle för beslut av riksdagen, regeringen, högsta domstolen eller regeringsrätten.

Har i lag eller förordning meddelats bestämmelse som avviker från föreskrifterna i första stycket, gäller den bestämmelsen.

I fråga om beslut som har meddelats av myndighet som lyder under riksdagen är särskilt föreskrivet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1982.

Prop. 1981/82:186

6

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap

Härigenom föreskrivs all i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap' skall införas en ny paragraf, 6 a §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6a§

Socialnämnden skall på begäran av den centrala utlänningsmyndighe­ten eller en polismyndighet lämna ut uppgifter om en utlännings personli­ga förhållanden, om uppgifterna behövs i ett ärende om svenskt med­borgarskap.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1982.

Lagen omtryckt 1979:139,

Prop. 1981/82:186

7

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och

sjukvårdspersonalen m. fl.

Härigenom föreskrivs all i lagen (1980:11) om fillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m. fl. skall införas en ny paragraf, 7 a §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7a§

Utöver vad som annars följer av lag eller förordning är hälso- och sjuk­vårdspersonal skyldig att lämna ut

1.

uppgift om huruvida någon vis­tas på en sjukvårdsinrättning, om uppgiften för sårskilt fall begärs även domstol, åklagarmyndighet, polis­myndighet, kronofogdemyndighet eller folkbokföringsmyndighet,

2.

uppgift som behövs för en rätts­medicinsk undersökning,

3.

uppgift som socialstyrelsens råd för vissa rättsliga sociala och medi­cinska frågor behöver för sin verk­samhet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1982,

Prop. 1981/82:186

8

4 Förslag till

Lag om ändring i utlänningslagen (1980:376)

Härigenom föreskrivs alt i utlänningslagen (1980:376) skall införas två nya paragrafer, 16 a och 91 a §§, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 a §

Socialnämnden skall på begäran av statens invandrarverk eller en polismyndighet lämna ut uppgifter om en utlännings personliga förhål­landen, om uppgifterna behövs i ett ärende om uppehållstillstånd.

91 a §

Socialnämnden skall på begäran av en polismyndighet lämna ut upp­gifter om en utlännings adress, om uppgifterna behövs för verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvis­ning.

Denna lag träder i kraft den 1 juh 1982.

Prop. 1981/82:186

5 Förslag till

Lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs all 66 § socialtjänstlagen (1980:620) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

66 §

Av 1 kap, 5 § sekretesslagen (1980:100) framgår att socialnämn­den ulan hinder av sekretess kan polisanmäla brott som hindrar nämndens verksamhet. Detsamma gäller enligt 14 kap, 2 § tredje stycket samma lag beträffande vissa brott som riktar sig mol underåriga.

Av 1 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) framgår att socialnämn­den utan hinder av sekretess kan polisanmäla brott som hindrar nämndens verksamhet. Detsamma gäller enligt 14 kap, 2 § tredje stycket samma lag beträffande vissa brott som riktar sig mot underåriga. Av den sistnämnda bestämmelsen följer också aU sekretess inte hindrar att uppgift, som angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff ån fängelse i två år, lämnas till en åklagarmyndighet eller polismyndighet.

Från socialtjänsten skall utan hin­der av sekretess enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) lämnas uppgift om huruvida någon vistas i ett hem för vård eller boende, om upp­giften för särskiU fall begärs av en domstol, åklagarmyndighet, polis­myndighet, kronofogdemyndighet eller folkbokföringsmyndighet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1982,

Prop. 1981/82:186

10

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1982-03-04

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Ullslen,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo, Petri,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tilländer,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Petri

Proposition om ändring i sekretesslagen (1980:100), m. m.

1 Inledning

Den 1 januari 1981 trädde den nya sekretesslagen (1980:100, omtryckt 1980:880, ändrad senast 1981:1261), SekrL, i kraft. Den ersatte dels 1937 års sekretesslag, dels alla de regler om lystnadsplikt för offentliga funktionärer som fanns spridda i olika författningar.

När den nya sekretesslagen antogs stod det klart att det omfattande lagverket sannolikt skulle komma att föranleda tillämpningssvårigheter i inledningsskedet. Den nya lagen har också blivit utsatt för en del kritik under den tid den har varit i kraft, I olika sammanhang har ifrågasatts om vissa av lagens bestämmelser är lämpligt utforrriade. Förslag till ändringar har också förts fram. Den fråga som främst har kommit i blickpunkten är lagens effekter på uppgiftsutbytet mellan å ena sidan hälso- och sjukvården och socialtjänsten och å andra sidan polisen.

Inom justitiedepartementet har upprättats promemorian (Ds Ju 1981:17) Sekretesskydd och informationsbehov, 1 promemorian behandlas sekretess­en på hälso- och sjukvårdsområdet och socialtjänstområdet i förhållande till andra myndigheter, främst polis och åklagare. Promemorian innehåller förslag till ändringar som medger att uppgifter lämnas till polis och åklagare i större utsträckning än som nu är möjligt. Promemorian har remissbehand­lats. Jag avser nu att ta upp promemorieförslaget och därmed sammanhäng­ande frågor till behandling. Till protokollet i detta ärende bör fogas promemorian som bilaga 1 och en sammanställning av remissyttrandena som bilaga 2.

Vidare avser jag att ta upp frågan huruvida sekretess i vissa fall bör gälla hos de allmänna försäkringskassorna i förhållande till den vård- eller

Prop. 1981/82:186

11

behandlingsbehövande själv. Den frågan har aktualiserats i en framställning den 24 april 1981 av Stockholms läns allmänna försäkringskassa. Framställ­ningen har remissbehandlats. Den bör jämte en remissammanställning fogas fill protokollet som bilaga 3 och 4.

I sammanhanget behandlar jag även en framställning den 16 oktober 1981 från Svenska Inkassoföreningen om ändring i sekretesslagen i syfte att underlätta inkassoföretagens tillgång fill adressuppgifter. Framställningen och en sammanställning av de remissyttranden som har avgetts över den bör bifogas som bilaga 5 och 6.

Slutligen kommer jag alt ta upp några mera detaljbetonade sekretessfrå­gor som har uppmärksammats vid tillämpningen av den nya lagen,

2 Allmän motivering 2.1 Reformbehovet

Den nya sekretesslagen innehåller bestämmelser om tystnadsplikt och om förbud att lämna ut allmänna handlingar. Den är tillämplig inom all verksamhet som bedrivs av statliga och kommunala myndigheter. Med myndigheter jämställer sekretesslagen stafiiga och kommunala beslutande församlingar, dvs, främst riksdagen, landstingen och kommunfullmäktige, I ett par fall jämställs också privata rättssubjekt med myndigheter. Sekretess­lagen har alltså ett mycket vidsträckt fillämpningsområde.

Sekretesslagen präglas av att den skall ta fill vara olika intressen som i viss utsträckning är motstridiga. Å ena sidan skall lagen tillgodose behovet av skydd mot obehörig insyn i förhållanden som bör vara skyddade av hänsyn till allmänna eller enskilda intressen. Å andra sidan skall lagen i minsta möjliga utsträckning inskränka på allmänhetens berättigade krav på insyn i och kontroll av den offentliga verksamheten.

Sekretesslagen föreskriver sekretess inte bara i förhållande till enskilda utan också mellan myndigheter. Frågan om handlingssekretessen mellan myndigheter var tidigare med något undantag oreglerad, I viss utsträckning tillämpades dock 1937 års sekretesslag även mellan myndigheter inbördes. De föreskrifter som fanns om offentliga funktionärers tystnadsplikt gällde däremot i princip även gentemot andra myndigheter och andra offentliga funkfionärer. Regleringen av sekretessen mellan myndigheter är en av de viktigaste nyheterna i sekretesslagen.

Alt den nya sekretesslagen föreskriver sekretess mellan myndigheter skall ses mot bakgrund bl, a, av den oro som har kommit till uttryck med anledning av alt myndigheterna får tillgång till alltmer omfattande information om medborgarna, inle minst till följd av den ökade användningen av datorer. Som framhålls i propositionen till den nya sekretesslagen kräver ett fullgott integritetsskydd i princip att information om enskilda inte vidarebefordras utanför den  verksamhet  i  vilken  informationen  har  inhämtats  (prop.

Prop. 1981/82:186

12

1979/80:2, del A, s. 90). Redan den omständigheten alt ett större antal tjänstemän får kunskap om ett känsligt förhållande kan upplevas som menligt av den som uppgiften rör. Även om de tjänstemän som får del av informationen har tystnadsplikt, ökar risken för obehörig spridning, när uppgifter lämnas från en myndighet fill en annan. På vårdområdet kan sekretessen i förhållande till andra myndigheter bli av avgörande betydelse för enskildas benägenhet att söka slöd och hjälp.

Intresset av skydd för den personliga integriteten kan ibland komma i strid med principen att myndigheterna är skyldiga all samarbeta och bistå varandra. Utbyte av information mellan myndigheterna är ett viktigt led i detta samarbete. Det är ofrånkomligt all ett visst utbyte sker även av sådan information som normall är sekretessbelagd. Sekretesslagen innehåller ohka regler för detta informafionsulbyle. Enligt 1 kap, 5 § utgör sekretess inte något hinder mot att en uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Vidare gäller enligt 14 kap, 1 § att uppgifter utan hinder av sekretess får lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighel följer av lag eller förordning. En mycket viktig regel finns i 14 kap, 3 §, den s, k, generalklausulen. Denna medger att uppgifter lämnas fill en annan myndighet i sådana fall då del är uppenbart alt intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför del intresse som sekretessen skall skydda. Generalklausulen är dock inte tillämplig inom hälso- och sjukvården eller inom socialtjänsten.

Den nya sekretesslagen har alltså ett omfatiande tillämpningsområde och bygger på känsliga och svåra avvägningar mellan viktiga intressen som står mot varandra. Avvägningarna i lagen grundas på ett långvarigt utrednings­arbete med flera remissomgångar. Som konstitutionsulskottet framhöll vid sin behandling av propositionen är det fråga om en mycket komplicerad lagstiftning, vars konsekvenser knappast i alla delar kan överblickas förrän lagen har tillämpats någon tid. Utskottet framhöll också vikten av att man från statsmakternas sida uppmärksamt följer rättsutvecklingen på området (KU 1979/80:37 s, 6),

Under den tid lagen har varit i kraft har den kritiserats i vissa avseenden. Kritiken har framför allt riktats mot att lagen försvårar att uppgifter lämnas mellan olika myndigheter. Sålunda har hävdats att lagen hindrar att uppgifter i önskvärd omfattning lämnas från myndigheter på hälso- och sjukvårdsom­rådet och socialljänstområdet till andra myndigheter. Särskilt har man uppmärksammat polisens och åklagarnas möjligheter att få tillgång till information från sjukvården och socialtjänsten.

Den kritik som har framförts har i viss utsträckning riktats mot resultatet av vad som uppenbarligen måste ha varit en felaktig lagtillämpning. En ökad uppmärksamhet kring sekretessfrågorna i samband med lagens ikraftträdan­de kan också ha fått till följd att myndigheterna blivit mera försiktiga i sitt uppgiftslämnande. Denna åtstramning kan ha varit mer eller mindre märkbar beroende på hur den äldre regleringen har tillämpats; på sina håll

Prop. 1981/82:186

13

har kunskaperna om denna varit bristfälliga.

Det kan emellertid inle förnekas alt krifiken har pekat på effekter av sekretesslagen som kan diskuteras. Det är mol denna bakgrund som promemorian Sekretesskydd och informationsbehov har utarbetats i justi­fiedepartementet. Promemorian och remissutfallet av den visar all det finns anledning att överväga vissa begränsade ändringar i sekretesslagen redan nu. Som jag redan har nämnt bör åven vissa andra ändringar som inte har samband med promemorieförslaget göras.

Innan jag går in på dessa ändringar vill jag emellertid understryka alt de erfarenheter som har vunnits av sekretesslagen på intet sätt motiverar några mera omfattande ingrepp i sekretessregleringen. Bland remissinstanserna som har yttrat sig över promemorian har också höjts varnande röster mot förhastade ändringsbeslut. Tillämpningen av lagen bör emellertid liksom hittills följas med uppmärksamhet från statsmakternas sida. Jag erinrar också om att frågan om uppgiftslämnandet mellan myndigheter utreds vidare av en arbetsgrupp inom brottsförebyggande rådet och alt frågan om de enskilda sekretessbestämmelsernas förhållande till den s. k, meddelarfriheten behandlas av yttrandefrihetsutredningen (Ju 1977:10),

2.2 Vårdsekretessen

2.2.1 Utgångspunkter för förslaget

Den nya sekretesslagen innebär för den allmänna hälso- och sjukvården liksom för socialtjänsten i princip att uppgifter om enskildas personhga förhållanden inle får lämnas ul, om det inte står klart all uppgifterna kan röjas ulan att den enskilde eller någon närstående lider men. Sekretessen gäller såväl gentemot enskilda som gentemot myndigheter.

I vissa fall är dock sekretessen begränsad enligt särskilda bestämmelser. Enligt 1 kap. 5 § SekrL utgör sekretess inle något hinder mot att en uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Sekretess till skydd för en enskild person gäller i princip inte i förhållande lill honom själv och kan som regel helt eller delvis efterges av den i vars intresse sekretessen är uppställd (14 kap, 4 §), Vidare föreskrivs all uppgift får lämnas till en myndighet, om uppgiftsskyl­dighel följer av lag eller förordning (14 kap, 1 §),

Konsekvensen av sekretessreglerna blir för den allmänna hälso- och sjukvården liksom för socialtjänsten att sekretessbelagda uppgifter om enskilda personer i princip inte kan lämnas till en annan myndighet annat än om det föreligger skyldighet att lämna uppgifterna enligt lag eller förordning. En rad bestämmelser om sådan uppgiftsskyldighet på vårdområdet har införts i olika författningar (se bl, a, prop, 1980/81:28),

Som jag redan har nämnt har viss kritik riktats mot utformningen av sekretessreglerna på vårdområdet. Vad som framför allt har uppmärksam-

Prop. 1981/82:186

14

mats är möjligheterna att lämna uppgifter från sjukvårdsinrättningar till polisen. Särskilt har man reagerat mot alt sekretessen i stor utsträckning hindrar alt uppgifter lämnas till polisen, då misstanke finns om allvarligare brottslighet. Det har också påpekats att möjligheterna att verkställa delgivningar på sjukvårdsinrättningar har försämrats.

När det gäller sekretessen på socialtjänstens område har det särskilt framhållits att den nya sekretesslagen i viss utsträckning hindrar ett effekfivt samarbete mellan de olika socialtjänstmyndigheterna. Även samarbetet mellan socialtjänstmyndigheter och andra myndigheter, exempelvis skolan, polisen och sjukvårdsinrättningar påstås ha försvårats.

Av grundläggande betydelse för utformningen av vårdsekretessen är de intenfioner som ligger bakom den nya socialtjänstlagen (1980:620, ändrad senast 1981:1244), SoL. Denna lag, som innehåller de centrala bestämmel­serna på det sociala vårdområdet, trädde i kraft den 1 januari 1982 samtidigt mediagen (1980:621, ändrad senast 1981:1245) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, och lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM.

En av socialtjänstlagens viktigaste utgångspunkter är att socialtjänstens insatser i individuella ärenden skall präglas av frivillighet och självbestäm­mande. I socialtjänstlagen sägs att verksamheten skall bygga på respekt för människors självbestämmanderätt och integritet och att socialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom (1 och 9 §§ SoL). I motiven till lagen sägs också att samråd med andra myndigheter i regel inle bör ske ulan alt den enskilde samtycker till det (prop. 1979/80:1, del A, s, 364, 398), Lagstiftningen har utformats så att den enskilde skall känna förtroende och respekt för socialtjänsten och så att han skall våga vända sig lill denna.

Den nya sekretesslagen innebär, jämfört med tidigare ordning, alt uppgifter om enskilda endast i begränsad utsträckning kan lämnas från en socialtjänstmyndighet till en annan myndighet. Om samtycke saknas, är det i princip bara harmlösa uppgifter som får lämnas ut. Den som tar ställning fill sekretessfrågan kan i viss utsträckning beakta vad den mottagande myndig­heten skall använda uppgifterna lill. Om den enskilde kan förväntas godta den avsedda användningen, är detta ett tecken på att sekretess inte gäller för uppgifterna.

Sekretesslagens restriktiva regler om uppgiftslämnande från en social-Ijänslmyndighet till andra myndigheter speglar alltså de värderingar som ligger bakom den nya socialljänstlagstiftningen. Om man nu skulle ändra reglerna och öppna vägen för ett ökat uppgiftslämnande, skulle sannolikt principerna bakom socialtjänstreformen äventyras. Visserligen skulle man kanske kortsiktigt kunna uppnå vissa fördelar genom att begränsa social-tjänslsekretessen. Vissa vårdinsatser skulle ibland kunna genomföras lättare. Polisens möjligheter att ingripa mol bl. a. narkotikabrottsligheten skulle kanske på kort sikt förbättras. 1 det långa loppet skulle emellertid det

Prop. 1981/82:186

15

försämrade integritetsskyddet leda till mindre förtroendefulla kontakter mellan den enskilde och socialtjänsten. En minskad benägenhet att ta kontakt med socialtjänsten skulle säkerligen bli följden, vilket skulle vara till nackdel för arbetet inom denna.

Mot bakgrund av det anförda anser jag att man bör undvika att införa några mer generella begränsningar i sekretessen för att öka möjligheterna att lämna uppgifter från myndigheterna på socialtjänstens område till andra myndigheter. Sådana regler skulle innebära ett väsentligt avsteg från socialtjänstlagens principer. Del kan inte anses rimligt att göra ett sådant avsteg innan man har vunnit några närmare erfarenheter av socialljänstre-formen.

De erfarenheter som har vunnits av sekretesslagens tillärripning inom hälso- och sjukvården ger enligt min mening inle heller stöd för att man bör genomföra några mera generella begränsningar i sekretessen där. Jag vill i detta sammanhang erinra om regeringens nyligen avlämnade proposition om. hälso- och sjukvårdslag, m, m, (prop, 1981/82:97). I propositionen slås den principen fast att god hälso- och sjukvård särskilt skall bygga på respekt för pafienlens självbestämmande och integritet. Vidare sägs all vården och behandlingen så långt det är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten.

Sammanfattningsvis anser jag alt de ändringar av sekretessbestämmelser­na på vårdområdet som kan övervägas i detta sammanhang bör begränsas till de speciella fall där de nya reglerna har visat sig leda till olägenheter.

2.2.2 Adressuppgifter till polis och åklagare

Departementsförslaget: Personalen inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten skall lämna uppgift till polis och åklagare om huruvida någon vistas på en vårdinrättning, om uppgiften efterfrågas i ett särskilt fall.

Promemorieförslaget överensstämmer med departementsförslaget.

Remissinstanserna ställer sig i huvudsak positiva lill promemorians lösning. En del förslag till jämkningar framförs dock. Ett par remissinstanser förordar sålunda att uppgift även skall få lämnas om den som tidigare har vistats på en vårdinrättning. Några remissinstanser menar alt också uppgift om en persons hemadress i vissa fall skall få lämnas ut till polis och åklagare.

Två remissinstanser förordar begränsningar i möjligheterna att lämna uppgifter. Den ena påpekar att promemorians förslag innebär att upplys­ningsplikten blir mer vidsträckt än vittnesplikten och förordar därför vissa undanlag från upplysningsplikten. Den andra remissinstansen anser att upplysningsplikten bör begränsas till uppgifter som begärs i främst brottsut-redande syfte, om promemorians förslag leder lill att sjukhusen rutinmässigt skulle biträda polisen vid delgivningar. Några remissinstanser är skeptiska till förslaget därför alt de anser alt del kan leda till att människor undviker att söka behövlig vård.

Prop. 1981/82:186

16

Skäl för departementsförslaget: Vad gäller den närmare innebörden av äldre och gällande rätt hänvisas till promemorian (avsnitten 2 och 3). Som framhålls i promemorian torde sådana uppgifter om att någon vistas på ett sjukhus som polisen behöver i sin hjälpande verksamhet nästan aldrig vara sekretessbelagda, eftersom det i sådana fall ligger i den enskildes eget intresse att uppgifter lämnas ut. Motsvarande gäller hos socialtjänstens myndigheter, även om det praktiska behovet av uppgifter därifrån kanske inte är så stort. För alt biträda polisen i dess hjälpande verksamhet torde alltså sjukvårds- och socialljänstpersonalen redan enligt gällande rätt regelmässigt kunna lämna polisen uppgift om att någon finns på en vårdinrättning.

Uppgifter om huruvida någon finns på en vårdinrättning (i del följande för enkelhetens skull kallade adressuppgifter) som polisen kan behöva i sin delgivningsverksamhel och sin verksamhet för spaning m. m, torde däremot många gånger vara sekretessbelagda hos vårdinrättningar. Med anledning av ett påpekande från en remissinstans vill jag emellertid framhålla all man på ell sjukhus bör kunna bekräfta en förfrågan från polisen huruvida en person finns på sjukhuset, om polisen uppenbarligen känner till att personen finns på sjukhuset. Det lär knappast spela någon roll om polisen känner personen till namn eller ej. I övrigt torde dock som regel sekretess gälla för uppgifter om att en person som är misstänkt för brott finns på en vårdinrättning.

Det är givet att promemorians förslag att personalen inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten skall vara skyldig att på begäran lämna uppgift till polis och åklagare om att någon vistas på en vårdinrättning skulle vara av stor praktisk betydelse för polisen och åklagarna. En sådan ordning skulle också i hög grad förenkla bedömningen av sekretessfrågor i det dagliga arbetet på vårdinrättningarna. Frågan är då om del motstående intresset, nämligen intresset att skydda de enskildas integritet, är så starkt alt förslaget inle kan accepteras.

Som påpekas i promemorian är en uppgift om huruvida någon vistas på en vårdinrättning i och för sig knappast särskilt ömtålig. Att en person söker upp ett sjukhus vid skada, sjukdom, havandeskap etc. är inget uppseendeväck­ande. Men om en adressuppgift medger all utomstående kan dra närmare slutsatser om orsaken till besöket kan problem uppkomma. Adressuppgiften kan t. ex, avslöja att patienten har sökt vård för en könssjukdom eller en psykisk sjukdom. Om man får veta att en person finns på en ungdomsvårds­skola eller en institution för missbrukare, kan man dra vissa slutsatser om hans personliga förhållanden,

I situafioner sådana som de angivna kan redan avslöjandet av var en person vistas vara till men för honom. Om utlämnandet av adressen leder tUl att ömtåliga uppgifter kommer till utomståendes kännedom, kan vederbörande åsamkas skada genom att utsättas för andras missaktning.

Man kan utgå från att en person normalt har intresse av att undvika spridning av ömtåliga uppgifter av det angivna slaget. Del men som kan

Prop. 1981/82:186

17

uppkomma är emellertid knappast av någon större betydelse, om uppgifter­na lämnas endast lill någon eller några få myndigheter. Det kan inte vara särskilt chikanerande för en person att t. ex. några befattningshavare hos polisen får kännedom om uppgifterna. Därtill kommer att uppgifterna normall blir hemliga också hos polisen i polisens brottsbekämpande verksamhet.

På grund av det anförda ansluter jag mig lill uppfattningen alt polis och åklagare bör kunna få uppgift om att en person vistas på en vårdinrättning även om delta i vissa fall kan medföra en risk för all ömtåliga uppgifter om sjukdomar e. d. röjs.

Ell särskilt problem föreligger i sådana fall då en uppgift om alt någon finns på en sjukvårdsinrättning avslöjar all någon har sökt sig fill inrättningen för att få vård för en skada som han har ådragit sig i samband med att han har begått brott. Situationen är i viss mån densamma när en efterspanad person söker vård för en akut sjukdom.

Om en uppgift om all någon vistas på en vårdinrättning skall få lämnas lill polisen även i dessa fall, kan resultatet bli att en person avstår från alt söka den vård han behöver av rädsla för alt bli gripen av polisen. För en skadad brottsling kan det givetvis vara angelägel att kunna vända sig fill sjukhus utan alt riskera ett polisingripande, Mol delta intresse står samhällets intresse av att brottslingar grips och lagfors.

Frågan blir då hur denna intressekonflikt bör lösas. Som påpekas i promemorian torde enligt äldre rätt adressuppgifter i betydande utsträckning ha kunnat lämnas lill polisen även i de fall som del här är fråga om. En ordning som innebär alt adressuppgifter får lämnas till polisen utan hinder av 7 kap, 1 § SekrL skulle alltså knappast innebära någon avgörande skillnad i förhållande tiU vad som har gällt tidigare. Enligt min mening kan risken för att en person som har begått brott drar sig för att söka vård inte anses vara så stor alt man för den skull bör avstå från all införa nya regler om utlämnande av adressuppgifter.

Polisens behov av adressuppgifter från sjukvården har i stor utsträckning samband med polisens delgivningsverksamhel. I och för sig kan delgivning av t. ex. en stämningsansökan innebära men i sekretesslagens mening. Däremot kan del knappast befaras att risken för att bh delgiven en handling skulle hindra en person från alt söka nödvändig vård.

Den omständigheten att delgivning i vissa fall kan uppfattas som menlig för den enskilde bör enligt min mening inte får hindra all poUsen får de adressuppgifter som behövs för delgivningsverksamheten. Tvärtom är det angeläget all delgivning kan ske även av personer som vistas på sjukhus e. d. Behovet av ett effekfivt delgivningssystem väger så tungt att det inte är acceptabelt all delgivning kan omöjliggöras därför all myndigheterna inle känner till om en person befinner sig på en vårdinrättning.

Vad jag nu har sagt om adressuppgifter tar i första hand sikte på uppgifter om all någon vistas på en sjukvårdsinrättning. Det anförda är emellertid i

2 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

18

princip tillämpligt även i fråga om uppgifter om att någon finns på någon av socialtjänstens institutioner.

Sammanfattningsvis anser jag alltså i överensstämmelse med vad som föreslås i promemorian att övervägande skäl talar för att uppgift om att en person vistas på en vårdinrättning skall få lämnas till polis och åklagare utan hinder av bestämmelserna i 7 kap. 1 och 4 §§ SekrL.

Däremot kan jag inte ansluta mig till de remissinstanser som anser alt en ny regel även skall avse uppgift om att någon tidigare har vistats på en vårdinrättning. Man kan inle bortse från alt en så långtgående uppgiflsmöj-lighet menligt skulle kunna rubba förtroendet för vårdinrättningarna med de negativa följder som delta kan få i olika,avseenden. Dessutom finns del knappast något större behov av sådana uppgifter hos polisen eller åklagar­na.

Inle heller kan jag ansluta mig till en ordning som innebär att polisen med stöd av en ny regel skulle få fillgång lill bostadsadresserna fill pafienter och andra som vistas på vårdinrättningar. Visserligen är, som jag nyss har sagt, adressuppgifter knappast särskilt ömtåliga. Men man kan inle komma ifrån all en sådan ordning skulle kunna leda till all hälso- och sjukvårdens och socialtjänstens myndigheter kom att utnyttjas i så hög grad i den polisiära verksamheten all förtroendet för vårdmyndigheterna rubbades. Därtill kommer att behovet av uppgifter i första hand torde avse just uppgifter om huruvida en viss person finns på en vårdinrättning särskilt då på en sjukvårdsinrättning.

Del bör framhåUas all den omständigheten att en adressuppgift kan lämnas ut inte utan vidare medför att en patient också får utsättas för förhör eller delges en handling etc. Sådana frågor får bedömas enligt andra regler och kan inte avgöras med ledning av sekretessregleringen.

I promemorian diskuteras två alternativ för regler om utlämnande av adressuppgifter. Antingen kan sådana regler utformas som en skyldighet att lämna uppgifter eller också kan de ges den innebörden att personalen får en rätt men inte en skyldighet att lämna ul adressuppgifter. I promemorian föreslås, bl. a. med hänsyn lill behovet av enkla regler, all bestämmelsen utformas som en uppgiftsskyldighel.

Promemorieförslagel har på denna punkt godtagits av flertalet remissin­stanser. En remissinstans menar dock all förslaget är olämpligt därför att del skulle innebära all upplysningsplikten blir mer vidsträckt än sjukvårdsper­sonalens vittnesplikl, t. ex. då det är fråga om alt lämna en adressuppgift beträffande en efterspanad person.

Jag vill med anledning härav säga att jag för egen del närmast är beredd att ansluta mig till den i promemorian intagna ståndpunkten att adressuppgifter knappast kan anses vara sådana förtroendeuppgifler som avses i 36 kap. 5 § rättegångsbalken (RB). Det betyder all adressuppgifter i princip alltid skulle få lämnas t. ex. av sjukvårdspersonal vid vittnesförhör. Sambandet med bestämmelserna om vittnesplikl saknar därför i praktiken betydelse för

Prop. 1981/82:186

19

frågan hur reglerna om utlämnande av adressuppgifter bör utformas.

Jag delar promemorians och flertalet remissinstansers uppfattning all bestämmelserna bör utformas som regler om uppgiftsskyldighel. Behovet av enkla regler talar för en sådan lösning. Uppgiftsskyldighelen bör gälla även hälso- och sjukvårdspersonalen i enskild tjänst. Jag återkommer i nästa avsnitt till frågan om förhållandet mellan uppgiftslämnande under förunder­sökning och viltnesplikten.

Jag delar också uppfattningen att uppgiftsskyldigheten bör begränas till sådana fall då polisen begär uppgifterna för ett särskilt fall. Del är alltså inte meningen att hälso- och sjukvårdspersonalen skall lämna ul uppgifterna på eget inifiafiv. Med uttrycket "för särskilt fall" menas att uppgiften skall efterfrågas t. ex, med anledning av en inledd förundersökning. Enligt min mening finns det dock inte någon anledning att, som någon remissinstans har förordat, begränsa bestämmelsernas tillämplighet till sådana fall då uppgifter begärs i brottsulredande syfte. Tvärtom bör bestämmelserna, inle minst med hänsyn lill önskemålet om enkla och klara regler, vara fillämpliga vid alla förfrågningar från polisens sida. De bör alltså omfatta också sådana fall då polisen söker enskilda personer för delgivning eller inom ramen för sin hjälpande verksamhet.

Som påpekas i promemorian är det naturligtvis möjligt att begränsa uppgiftsskyldighelen ytterligare. Men man måsle då ha klart för sig att begränsningar som förutsätter bedömningar från personalens sida kan ge upphov fill lillämpningssvårigheter. Delta motverkar önskemålen om enkla och klara regler. Personalen skaU inle behöva tveka om hur den skall förfara då adressuppgifter begärs från polisens sida. Man bör också kunna utgå från att polisen gör sina eflerfrågningar med omdöme och restriktivitet. Några ytterligare begränsningar i uppgiftsskyldigheten föreslås därför inte.

I fråga om tillämpningen av bestämmelserna vill jag understryka vad som sägs i promemorian om alt det många gånger bör vara möjligt för sjukvårdspersonalen att lämna ut adressuppgifter på ett sådant sätt att ömtåliga uppgifter inle röjs. Det kan t. ex. ofta vara fullt tillräckligt att man på ell sjukhus bekräftar en förfrågan huruvida en viss patient finns där, så att han kan anträffas med brev eUer telefonsamtal eller nås för ell sammanträf­fande i ett besöksrum e. d.

En remissinstans har ifrågasatt om det inle är möjligt att föreskriva att uppgifter om huruvida någon finns på en sjukvårdsinrättning i regel skall lämnas ul till var och en som begär sådana uppgifter, alltså även till enskilda. För min del är jag dock inle beredd att föreslå en så långtgående bestämmelse. I klarhetens intresse vill jag emellertid tillägga alt en begäran om adressuppgifter som görs av någon annan än en myndighet som har rätt att få adressuppgifter givelvis skall bedömas med tillämpning av de i sekretessreglerna intagna skaderekvisiten. Som framgår av det föregående leder en sådan prövning inle sällan lill alt uppgifterna kan lämnas ut. Se även avsnitt 2.2.4.

Prop. 1981/82:186

20

Som föreslås i promemorian bör bestämmelserna om skyldighet all lämna ut adressuppgifter tas in i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m. fi., tillsynslagen och i socialtjänstlagen. I fråga om reglernas närmare innebörd hänvisas lill speciaimotiveringen.

2.2.3 Uppgifter IiU polis och åklagare om grövre brottslighet

Departementsförslaget: Personalen inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten får rätt att lill polis och åklagare lämna uppgifter som angår misstanke om brott, för vilket inte är stadgal lindrigare straff än fängelse i två år.

Promemorieförslaget överensstämmer med departementsförslaget, dock alt promemorieförslagel innebär alt även uppgifter som angår misstanke om försök lill brott, för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse i två år, får lämnas lill poHs och åklagare.

Remissinstanserna: Ett 10-tal remissinstanser tillstyrker promemorians förslag. Ell 20-lal remissinstanser, däribland flera polis- och åklagarmyndig­heter, tillstyrker förslagen men förordar större möjligheter att lämna polis och åklagare uppgifter än promemorian medger. Endast ett par remissin­stanser motsätter sig förslagen. - Flera remissinstanser menar alt en regel om att polis och åklagare skall kunna få uppgifter om misstankar om allvarliga brott bör utformas som en uppgiftsskyldighel för berörd personal och inte, som har gjorts i promemorian, som en rätt alt lämna uppgifter. Ett par remissinstanser förordar alt möjligheterna alt lämna uppgifter skall gälla också vid förberedelse och slämpling till brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år. Någon remissinstans menar i motsats härtill alt man bör avslå från alt låta försöksbrotlen omfattas av de nya reglema. En del remissinstanser tar upp förhållandet mellan rätten alt lämna uppgifter enligt promemorians förslag och vittnesplikten. Kritiska synpunk­ter framförs bl. a. på att förslaget innebär större möjligheter att yttra sig till polis och åklagare under en förundersökning än till domstol vid vittnesför­hör. - Ett par remissinstanser menar alt en lättnad i sekretessen motsvarande den för personal i allmän tjänst bör föreskrivas också för personal i privat tjänst. -1 fråga om övriga synpunkter hänvisas närmare till bilaga 2, avsnitt 3.2.

Skäl för departementsförslaget: Som framgår av promemorian hindrar sekretesslagen många gånger att man från sjukvården och socialtjänsten lämnar pohs och åklagare i deras spanande eller utredande verksamhet olika slags uppgifter. I det föregående avsnittet har behandlats uppgifter om att någon finns på en vårdinrättning. Just sådana uppgifter torde vara de mest efterfrågade av polisen. Men som framhålls i promemorian kan polisen i sin spanings- och utredningsverksamhet behöva också andra uppgifter. Som exempel kan nämnas iakttagelser som har gjorts beträffande en person, som polisen misstänker för brott, eller vid undersökning av personer som har utsatts för brott. Men del kan också vara fråga om iakttagelser som

Prop. 1981/82:186

21

personalen har gjort i andra sammanhang, t. ex. vem som har besökt en patient eller vad som har avhandlats vid samtal mellan olika personer på en vårdinrättning.

Vad äldre rätt egentligen innebar då polisen begärde uppgifter av det angivna slaget är inte alldeles klart (jfr avsnitt 2 i promemorian). Man kan dock konstatera att hälso- och sjukvårdspersonalens pch socialljänstperso-nalens möjligheter all lämna polisen uppgifter som den behöver i sin spanande och utredande verksamhet har begränsats genom den nya sekretesslagen.

Bestämmelserna om vittnesplikl, som i nu aktuella delar inte har ändrats i och med den nya sekretesslagen, innebär i princip en uppgiftsskyldighel som tar över sekretessen (jfr 14 kap. 1 § SekrL). Vissa begränsningar finns dock i vitlnesplikten. I 36 kap. 5 § andra stycket RB föreskrivs att personer inom vissa yrkeskategorier inle får höras som vittne angående något som har anförtrotts dem på grund av deras ställning eller som de har erfarit i samband därmed. De kategorier som nämns är advokater, läkare, landläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, kuratorer vid familjerådgivningsbyråer som drivs av kommuner, landsfingskommuner, församlingar eller kyrkliga samfälligheter, samt deras biträden. Förhörsförbudel gäller oavsett om vederbörande är verksam i aUmän eUer privat tjänst.

Förbudei är emellerfid inle undantagslöst. För det första kan vittnesförhör vara medgivet i lag. För det andra kan den fill vilkens förmån tystnadsplikten gäller samtycka fill förhöret. För del tredje gäller förbudei inle, annat än beträffande försvarare, i mål angående brott för vilket straffminimum är fängelse i två år eller mer (fjärde stycket). Bestämmelserna i 36 kap. 5 § RB är tillämpliga också i fråga om vittnesförhör under en förundersökning i brottmål (23 kap. 13 § RB). Vittnesförhör får emellertid inle äga rum innan förundersökningen har fortskridit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet.

Sekretessen på hälso- och sjukvårdsområdet och socialljänstområdet har utformats med hänsyn till alt kravet på sekretess för enskildas personliga förhållanden gör sig särskilt starkt gällande på dessa områden. Samfidigt är det angeläget att sekretessen inte är så sträng att den försvårar polisens spanings- och utredningsverksamhet när det gäller den särskilt allvarliga brottsligheten. Som påpekas i promemorian går sekretesskyddet enhgt de nuvarande reglerna väl långt. Liksom flertalet remissinstanser anser jag all polisens möjligheter all få informafion i delta avseende bör förbättras.

Förslagen i promemorian innebär alt vitlnespliktens omfattning för hälso-och sjukvårdspersonalen i förlroendefallen tas till utgångspunkt för en regel om polisens möjligheter att få uppgifter från hälso- och sjukvården och socialtjänsten vid misstanke om allvarligare brott. Möjligheterna alt få uppgifter gäller enligt promemorians förslag dock inle bara vid misstankar om fullbordade brott utan även vid misstankar om försök lill brott. Del föreslås att polis och åklagare skall kunna få uppgifter som angår misstanke om brott eller försök fill brott för vilket inte är stadgal lindrigare straff än fängelse i två år.

Prop. 1981/82:186

22

Med den gräns som föreslås i promemorian kommer misstankar om exempelvis mord, dråp, våldtäkt och grovt narkotikabrott att kunna framföras lill polisen liksom uppgifter som är av betydelse för utredningen av sådana brott. Däremot kommer uppgifter som rör sådana brott som stöld och rattfylleri men också så allvarliga brott som grov misshandel och rån normalt inte alt kunna lämnas tUl polisen (jfr dock 1 kap. 5 § och 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL).

I promemorian diskuteras också én längre gående lättnad i sekretessen. Den diskuterade lösningen utgår från tanken all den som är skyldig att röja uppgifter vid vittnesförhör bör kunna lämna uppgifterna även vid en förundersökning. Något förslag med den innebörden läggs emellertid inte fram, bl. a. med hänsyn lill att en sådan ordning i stor utsträckning skulle urholka sekretessen på socialtjänstområdet, eftersom del i princip inte finns någon begränsning i socialtjänstpersonalens vittnesplikt.

Då del gäller alt bestämma omfattningen av ell vidgat uppgiftslämnande kan jag till en början, hksom nästan samfiiga remissinstanser, ansluta mig lill att i varje fall uppgifter om brott med ell minimislraff på två års fängelse bör undantas från sekretessen. Frågan är emellertid om man, som fiera remissinstanser förordar, bör gå längre i lättnader i sekretessen. En del remissinstanser menar att man bör anknyta närmare lill beslämmelerna i 36:5 RB. Andra remissinstanser anser att det uttryckligen bör anges att även uppgifter om i vart fall vissa brott med lägre slraffminimum än två år bör kunna lämnas fill polisen, t. ex. grov misshandel och rån.

För egen del anser jag att det finns skäl som talar för en lösning som bygger på att den som är skyldig att röja uppgifter vid ett vittnesförhör även bör kunna lämna uppgifterna vid en förundersökning. En sådan lösning skulle innebära att hälso- och sjukvårdspersonalen alltid skulle få lämna polisen uppgifter om brott under förutsättning alt uppgifterna inle hade erhållits i en förtroendesitualion. I förlroendefallen skulle tvåårsgränsen gälla. För socialljänstpersonalen skulle detta innebära att det i princip inle skulle finnas någon begränsning för uppgiftslämnandet; på socialtjänstens område gäller den särskilda förtroendesekrelessen endast kommunala familjerådgivare.

En lösning enligt de linjer som nu har angetts skulle överensstämma ganska nära med vad som gällde enligt äldre rätt. Det kan emellertid ifrågasättas om inte en sådan lösning går väl långt och medför alt sekretessen urholkas i alltför hög grad. I aU synnerhet gäller delta om en sådan ordning införs på socialtjänstområdet, eftersom det där i princip inte finns någon begränsning i personalens vittnesplikl. För socialljänstpersonalen skulle lösningen innebära att personalen vore helt oförhindrad att lämna uppgifter till polis och åklagare under förundersökning. En lösning som anknyter till vitlnesplikten innebär vidare på hälso- och sjukvårdsområdet att man i nu aktuella situationer skulle få en sekrelessreglering som skiljer mellan förlroendesekretess och andra fall. En sådan ordning är inte önskvärd med hänsyn lill all man i sekretesslagen avstått från en lösning med särskild

Prop. 1981/82:186

23

förtroendesekreless på vårdområdena (jfr prop. 1979/80:2, Del A, s, 162), Härtill kommer att de regler som jag har föreslagit i föregående avsnitt om skyldighet att lämna ut adressuppgifter i stor utsträckning tillgodoser polisens behov av information om personer som vistas på vårdinrättningar. För min del är jag inte, i varje fall inte utan ytterligare utredning, beredd att förorda en lösning med den angivna innebörden.

Inte heller vill jag fillstyrka en lösning som tillåter att uppgifter om misstankar avseende vissa brott med lägre straffminimum än två år lämnas till polisen. En väsenfiig invändning mot en sådan ordning är alt den skulle medföra alt uppgifter om sådana brott i viss utsträckning kunde lämnas under en förundersökning men inte vid ett vittnesförhör, nämhgen beträffande uppgifter som härrör från en förtroendesituation inom sjukvården.

I delta sammanhang vill jag på nytt erinra om all Brottsförebyggande rådet (BRÅ) har regeringens uppdrag att se över lagsfiftningen mot den organiserade och den ekonomiska kriminahteten. BRÅ har för översynsar­belet bildat en styrgrupp och olika arbetsgrupper. Genom ett beslut den 28 juni 1979 uppdrog regeringen ål BRÅ alt inom ramen för denna översyn granska bestämmelserna om informafionsulbyle och anmälningsskyldighet mellan myndigheterna saml föreslå behövliga lagstiftningsåtgärder. Vidare skulle BRÅ utarbeta förslag fill bestämmelser som skulle komplettera reglerna om sekretess meUan myndigheter i sekretesslagen. BRÅ har hitfills presenterat en promemoria (BRÅ PM 1980:4) "Informationsutbyte meUan myndigheter. En lägesrapport" i ämnet. En andra promemoria beräknas bli färdig under år 1982. I denna promemoria kommer bl. a. frågor om uppgiftslämnande från vårdinrättningar till polis och åklagare att behandlas. Enligt min mening bör man avvakta resultatet av BRÅ:s arbete innan man överväger mera omfattande ändringar av de nuvarande bestämmelserna.

Med anledning av att några remissinstanser har tagit upp frågan om vitlnespliktens omfattning vill jag tillägga alt det enhgt min mening inte är lämpligt att i detta sammanhang föreslå några ändringar av reglerna om vitlnesplikten. Det kan också påpekas all riksdagen har begärt en översyn av frågeförbudet i 36 kap. 5 § RB (JuU 1980/81:2). Saken övervägs f. n. inom justifiedepartementet och kommer alt tas upp till närmare behandling i samband med det belänkande som inom kort väntas från rättegångsutred­ningen (Ju 1977:06).

Sammanfattningsvis har jag kommit fill slutsatsen all polis och åklagare utan hinder av sekretessen bör kunna få uppgifter som angår misstanke om brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse i två år.

Innebörden av denna gränsdragning är att uppgifter som angår misstankar om misshandel inte kan vidarebefordras fill polisen med slöd av den föreslagna regeln, inte ens om misshandeln är att anse som grov.

Frågor om bl. a. kvinnomisshandel har nyligen behandlats av riksdagen med anledning av en proposition om ändring av åtalsreglerna vid misshandel. I  enlighet  med   propositionsförslaget  har  riksdagen   beslutat  upphäva

Prop. 1981/82:186

24

bestämmelsen i 3 kap. 11 § första stycket brottsbalken om krav på angivelse av målsäganden för åtal för misshandel i hemmet. Lagändringen har trätt i kraft den 1 januari 1982 (prop. 1981/82:43, JuU 18, rskr 104, SFS 1981:1313). Detta betyder att en åklagare kan besluta att väcka åtal även om den misshandlade underlåter att själv göra poUsanmälan eller lar tillbaka en sådan anmälan.

I debatten har också höjts röster för alt man bör införa regler som innebär att bl. a. hälso- och sjukvårdspersonalen oberoende av kvinnans samtycke skall kunna lämna polisen uppgifter som rör misstankar om kvinnomisshan­del. Jag är inte beredd all utan ytterligare överväganden införa en sådan möjlighet. I den utsatta belägenhet som den misshandlade kvinnan befinner sig i är kanske sjukhuset det enda ställe som hon kan vända sig till. Men om misshandlade kvinnor vet med sig att sjukvårdspersonalen mol deras önskemål kan kontakta pohsen, finns del en uppenbar risk för all deras benägenhet alt söka sjukvård minskar. Det kan inte heUer uteslutas alt den som utövat misshandeln t. o. m. skulle hindra dem från att söka den vård de behöver.

Det bör emellertid observeras att sekretessen långtifrån allfid hindrar att uppgifter från 1. ex. en sjukvårdsinrättning används som bevis i brottmåls-förfarande som gäUer misshandel. Enligt 38 kap. 8 § RB får nämligen en domstol förordna all en allmän handUng skall fillhandahållas, om den kan antas ha betydelse som bevis. Av 23 kap. 14 § RB följer att den om leder förundersökningen kan begära att rätten skall besluta att en sådan handling skall fillhandahållas redan under förundersökningen. Med slöd av dessa bestämmelser kan alltså polis, åklagare och domstolar få fillgång exempelvis till en sjukjoumal som innehåUer uppgifter från en läkares undersökning av någon som utsatts för misshandel. Ett sådant förordnande får dock inle avse uppgifter som är föremål för förtroendesekretess enligt 36 kap. 5 § RB.

Vidare kan naturhgtvis hälso- och sjukvårdspersonal, som jag förut har berört,  i viss utsträckning höras som vittnen.

Det bör också nämnas att sekretessen inte hindrar att en sakkunnig lämnar uppgifter till en domstol eller en myndighet som bedriver förundersökning i brottmål (14 kap. 2 § andra stycket SekrL). Om exempelvis en person har blivit misshandlad och pohsen - efler medgivande från den misshandlade -under förundersökningen anlitar en läkare som sakkunnig för alt avge utlåtande om skadorna, kan läkaren alltså vidarebefordra sina iakttagelser tiU polisen eller åklagaren. Motsvarande gäller, om samma läkare hörs inför domstol.

Jag vill även erinra om det undanlag från vårdsekretessen som gäller enligt 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL. Enligt den bestämmelsen hindrar vårdsekretessen inte all anmälan lill pohs eller åklagare görs beträffande misstanke om vissa slag av brott mot den som inte har fyllt 18 år. Bestämmelsen är fiUämplig bl. a. beträffande misshandel. Del innebär att polisanmälan kan göras angående misstanke om barnmisshandel ulan hinder av sekretess.

Prop. 1981/82:186

25

Vidare föreskrivs i 71 § SoL att var och en som får kännedom om alt en underårig misshandlas i hemmet bör anmäla detta till socialnämnden. För myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom liksom för anställda hos sådana myndigheter föreligger enligt samma paragraf en skyldighet att göra anmälan till socialnämnden,om de får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. För bl. a. läkare och sjuksköterskor gäller skyldigheten även om de inle har sådan anställning. 1 de fall bestämmelserna om uppgiftsskyldighel är fillämpliga hindrar vårdsekretessen inle alt uppgifter lämnas fill socialnämn­den.

Jag övergår så lill en annan fråga. Enligt promemorians förslag skall möjUgheterna att få uppgifter gälla inte bara vid misstankar om fullbordade brott utan även vid misstankar om försök till brott. Som jag nyss har antytt anser jag all del inle kan godtas all en offentlig funktionär har rätt all röja uppgifter för polisen och åklagaren under en förundersökning men inte vid vittnesförhör inför domstol. Promemorians förslag om alt uppgifter skulle få lämnas även om försök till brott innebär att del skulle vara möjligt att under en förundersökning avslöja uppgifter som inle får lämnas vid vittnesförhör. Regeln i 36 kap. 5 § fjärde stycket RB om att förtroendeuppgifter vid vittnesförhör får lämnas beträffande brott med ett slraffminimum på två års fängelse avser nämligen inte försöksbrolt, eftersom straffminimum för sådana brott aldrig är så högt som två år (jfr 23 kap. 1 § brottsbalken). Med hänsyn härfill anser jag att rätten alt lämna uppgifter om brott endast bör avse fullbordade brott.

Enligt 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL hindrar vårdsekretessen inte all anmälan lill polis eller åklagare görs angående misstanke om brott enligt 3, 4 och 6 kap. brottsbalken mol den som inle har fyllt 18 år. Ett par remissinstanser har förordat att den bestämmelsen utvidgas till att omfatta även vissa andra brott mot ungdomar (jfr avsnitt 3.2, bilaga 2). Enligt min mening har det inte visats föreligga tiUräckliga skäl för en sådan ändring.

I promemorian diskuteras om bestämmelserna om utlämnande av brottsuppgifter bör bygga på en skyldighet att lämna ut sådana uppgifter eller om den berörda myndigheten bör ha frihet alt bedöma vad som är lämpligast; Promemorian hänvisar till socialutskottets yttrande lill konslitutionsutskol-lel med anledning av propositionen med förslag till sekretesslagen (KU 1979/80:37, s. 62 ff). Socialutskottet uttalade då beträffande anmälningar om all barn utsatts för övergrepp att det fanns starka skäl mot att införa en anmälningsskyldighet. Utskottet ansåg det tveksamt om det var möjligt eller lämpligt att i lag eller förordning formulera en allmän anmälningsplikt för del sociala området. I vart fall krävde frågan närmare överväganden. Enligt utskottet borde berörda myndigheter ha frihet att själva bedöma vad som var lämpligast i varje särskilt fall.

I promemorian har samma lösning valts. Det föreslås alltså inte någon anmälningsskyldighet beträffande grova brott, I stället föreslås en bestäm-

Prop. 1981/82:186

26

melse i 14 kap, 2 § tredje stycket SekrL om att sekretess inte hindrar alt uppgift som angår sådana brott lämnas till polis eller åklagare. Flera remissinstanser är kritiska till förslaget på denna punkt och förordar i stället en regel om uppgiftsskyldighet.

För egen del ansluter jag mig fill promemorians ståndpunkt att en regel om uppgiftsphkt i förening med erforderliga undantagsbestämmelser många gånger skulle kunna ge upphov till besvärliga avvägningar för personalen inom sjukvården och socialtjänsten. Med hänsyn härtill och mot bakgrund av socialutskottets uttalanden bör polisens möjligheter att få informafion om grövre brott inte grundas på en uppgiftsskyldighel, I stället bör den berörda personalen ha frihet att själv bedöma vad som är lämpligast i varje särskilt fall. Regeln bör tas in i 14 kap, 2 § tredje stycket SekrL och utformas efter mönster av den nuvarande bestämmelsen där, I enlighet med vad som föreslås i promemorian bör följdändringar göras i 15 kap, 5 § SekrL och i 66 § SoL,

En fråga som diskuteras i promemorian är om uppgifter till polisen skall få lämnas bara av myndigheten som sådan eller även av enskilda befattnings­havare. Alternativet att bara myndigheten bör få lämna uppgifter avvisas i promemorian (jfr prop, 1979/80:2, Del A, s, 123) men biträds av några remissinstanser. En sådan ordning skulle emellertid enligt min mening kunna föra med sig åtskilliga prakfiska ölägenheter. Alt göra skillnad mellan olika personalkategorier skulle bl, a, ge upphov till gränsdragningsproblem. Som också föreslås i promemorian bör därför samtliga befattningshavare hos en myndighet få lämna uppgifter i de åsyftade fallen. Det är givet alt alla befattningshavare inte kan känna till för vilka brott det gäller två års straffminimum. De problem som här kan uppslå skall emellerfid inte överdrivas. Det normala torde nämligen vara att en befattningshavare rådfrågar sina kolleger innan uppgifter lämnas lill polisen.

De föreslagna bestämmelserna om möjligheterna att lämna uppgifter angående brott gäller endast personal inom den allmänna hälso- och sjukvården. För annan hälso- och sjukvårdspersonal gäller tystnadsplikt med ett obehörighetsrekvisit, se bl, a, 6 § lagen (1980:11) om tillsyn över hälso-och sjukvårdspersonalen m, m. En sådan lystnadsplikt hindrar inle alt misstankar om allvarligare brott framförs till polisen. Här kan erinras om att det vid tolkningen av obehörighetsrekvisitet ter sig naturligt att bl, a, söka viss ledning i det skaderekvisit som finns i sekretesslagens motsvarande bestämmelser. Därigenom når man i sak en nära överensstämmelse mellan tystnadsplikten för offentliga funktionärer och tystnadsplikten för enskilda (jfr prop, 1980/81:28, s, 23), Någon ytterligare bestämmelse om tystnadsplikt för enskilda torde inte behövas.

Prop. 1981/82:186

27

2.2.4 Adressuppgifter till domstolarna, kronofogdemyndigheterna och folk­bokföringsmyndigheterna

Departementsförslaget: Personalen inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten skall lämna uppgift till domstolarna, kronofogdemyndigheter­na och folkbokföringsmyndigheterna om huruvida någon vistas på en vårdinrättning, om uppgiften begärs i ett särskilt fall.

Promemorieförslaget innehåller inget motsvarande förslag.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser föreslår att personalen inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten skall vara skyldig att lämna åtminstone uppgift om att någon vistas på en värdinrättning även lill domstolarna, kronofogdemyndigheterna och folkbokföringsmyndigheler-na,

Stockholms lingsräll framhåller att domstolen numera har stora svårighe­ter med delgivningar, särskilt när del gäller alt kalla tilltalade i brottmål. Detta nedsätter domstolens effektivitet. Med hänsyn härtill vill domstolen i första hand att uppgifter om en persons hemadress aldrig skall kunna hemlighållas för andra myndigheter eller att sådana uppgifter i varje fall skall kunna lämnas ut fill vissa myndigheter, bl, a, domstolarna, 1 andra hand föreslås all det omvända skaderekvisilel på vårdområdet inte skall vara tillämpligt på adressuppgifter utan i stället det raka skaderekvisilel, I vart fall bör en domstol få samma rätt att få tillgång fill adressuppgifter som föreslås beträffande polis och åklagare.

De remissinstanser som har med indrivningsverksamhet att göra påpekar alt vårdinrättningarna numera vägrar att lämna ul uppgifter om huruvida en person är intagen på en vårdinrättning. Det framhålls att det väsentligt skulle underlätta kronofogdemyndigheternas arbete om man kunde få uppgift om att en gäldenär är intagen på ett sjukhus e, d. En sådan ordning skulle också många gånger vara lill fördel för den enskilde. Ett besked om att en gäldenär finns intagen på en vårdinrättning kan t, ex, leda fill aft kronofogdemyndig­heten får klarlagt att gäldenären saknar utmätningsbara tillgångar. De i promemorian föreslagna ändringarna som underlättar för polis och åklagare alt få adressuppgifter bör därför omfatta även kronofogdemyndigheterna. Några remissinstanser synes närmast förorda en längre gående uppgiftsskyl­dighet. En remissinstans förordar att sekretessen inom exekufionsväsendet enligt 9 kap, 19 § SekrL skärps, I så fall torde andra myndigheter inte behöva tveka alt lämna kronofogdemyndigheterna uppgifter som är nödvändiga i indrivningsverksamheten.

Enligt RSV finns det ett berättigat intresse alt även på folkbokföringsom­rådet kunna erhåUa uppgifter om att någon finns på en vårdinrättning. För en riktig folkbokföring är del nämligen av betydelse om någon finns på en vårdinrättning (jfr 24 § folkbokföringsförordningen). Därför bör också folkbokföringsmyndigheterna, dvs, länsstyrelserna, pastorsämbetena och de lokala skattemyndigheterna liksom riksskatteverket och domkapitlen, på

Prop. 1981/82:186

28

begäran få uppgift huruvida någon finns på en vårdinrättning.

Skäl för departementsförslaget: Angående den huvudsakliga innebörden av sekretessen på vårdområdena enligt äldre och gällande rätt hänvisar jag lill avsnitt 2 och 3 i promemorian. Här vill jag endast framhålla följande.

Det torde i de flesta fall inte innebära någon skada eller något men för en person att uppgift huruvida han finns på en vårdinrättning lämnas fill en annan myndighet. Som förut har nämnts kan emellertid sådana uppgifter ibland avslöja t, ex. alt en person lider av en psykisk sjukdom eller har alkoholbesvär. Det är givet att den enskilde normalt önskar att sådana uppgifter inle sprids. Sekretesslagen innebär, som också fidigare har påpekats, att det kan vara menligt för en person redan alt ömtåliga uppgifter om honom kommer lill utomståendes kännedom. I sådana fall kan alltså sekretess gälla för uppgifter om var någon vistas.

Att en adressuppgift lämnas lill en annan myndighet kan även på annat sätt medföra men för den enskilde. Enligt sekretesslagen kan nämligen också helt rättsenliga åtgärder ibland anses medföra skada eller men (se avsnitt 2.4.2). Ell exempel på sådana åtgärder är all någon blir föremål för framgångsrika indrivningsåtgärder (jfr prop. 1979/80:2, Del A, s. 83). Som ett annat exempel kan nämnas all någon ådöms fängelsestraff.

Detta innebär alltså att en uppgift om var någon vistas kan vara sekretessbelagd i förhållande till en annan myndighet, om röjandet av uppgiften kan leda till att den enskilde exempelvis döms lill fängelse eller blir föremål för indrivningsålgärder. Om en domstol eller en kronofogdemyn­dighet begär uppgift från en vårdinrättning om huruvida en viss person finns där, kan alltså uppgiften vara hemlig på denna grund.

Däremot torde del så gott som aldrig medföra något men för en person som vistas på en vårdinrättning alt uppgift om var han vistas lämnas till en folkbokföringsmyndighet. Det finns alltså normalt inte något hinder mot att vårdinrättningarna lämnar sådana uppgifter till folkbokföringsmyndigheter­na.

Av vad som har kommit fram under remissbehandlingen framgår att domstolarna och kronofogdemyndigheterna har åsamkats olägenheter genom att sekretessbestämmelserna har hindrat dem från att få behövliga adressuppgifter om personer som vistas på vårdinrättningar.

Enligt min mening är det angelägel att domstolarna och kronofogdemyn­digheterna får tillgång till de adressuppgifter beträffande parter och andra som de behöver för sin verksamhet. Som jag har sagt fidigare är del viktigt all delgivningsverksamheten fungerar effekfivt. Del är inle acceptabelt att delgivning kan omöjliggöras av att den som söks för delgivning befinner sig på ett sjukhus e, d.

Jag anser därför att åtgärder bör vidtas för all underlätta för domstolarna och kronofogdemyndigheterna att få tillgång lill adressuppgifter från vårdinrättningarna. Det kan knappast befaras all delta skulle medföra några större olägenheter från den enskildes synpunkt. Som jag förut har sagt finns

Prop. 1981/82:186

29

det inte anledning att tro att någon skulle avstå från att söka behövlig vård av rädsla för att bli delgiven en handling.

De belänkhgheter som man eventuellt kan hysa mot en ordning som innebär alt domstolar och kronofogdemyndigheter får tillgång lill adress­uppgifter från vårdinrättningarna bör försvinna om bestämmelserna, liksom när det gäller uppgifter till polis och åklagare, begränsas på det sättet att upplysning skall lämnas bara vid förfrågan i ett särskilt fall.

Vad beträffar folkbokföringsmyndigheterna finns det, som jag förut har sagt, i allmänhet knappast något hinder mot alt vårdinrättningarna lämnar ul adressuppgifter till dem. Trols delta förekommer del tydligen, enligt vad som har upplysts under remissbehandlingen, alt folkbokföringsmyndigheterna inle får tillgång lill sådana uppgifter. Eftersom uppgifterna kan vara av betydelse för alt folkbokföringen blir riklig, är del angelägel alt de myndigheter som har hand om folkbokföringen kan få tillgång till uppgif­terna. Jag förordar därför alt det införs uttryckliga bestämmelser om att vårdinrättningarna även till folkbokföringsmyndigheterna skall lämna ut uppgift om att någon vistas på en vårdinrättning när det begärs i ell särskilt fall.

Jag vill tUlägga att sekretess i viss utsträckning kan gälla för adressuppgifter som finns hos domstolarna, kronofogdemyndigheterna och folkbokförings­myndigheterna (se 12 kap. 1 §, 9 kap. 19 § och 7 kap. 15 § SekrL).

Sammanfattningsvis föreslår jag alltså att del införs bestämmelser om alt vårdmyndigheterna skall vara skyldiga att lämna uppgift om alt någon finns på en vårdinrättning till domstolar, kronofogdemyndigheter och folkbokfö­ringsmyndigheter när sådana uppgifter begärs i ett särskilt fall. Bestämmel­serna bör tas in i lillsynslagen och socialtjänstlagen.

2.2.5 Uppgifter till statens rättsläkarstationer

Departementsförslaget: Personalen inom hälso- och sjukvården skall lämna uppgifter som behövs för en rättsmedicinsk undersökning.

Promemorieförslaget överensstämmer med departementsförslaget.

Remissinstanserna tillstyrker i stort sett ulan närmare kommentarer promemorians förslag eller lämnar detta utan erinran. En remissinstans menar dock att det är diskutabelt om skyldigheten skall gälla oberoende av syftet med undersökningen. En annan remissinstans menar att det kan vara motiverat med en regel som inskränker sekretessen även beträffande uppgifter från socialtjänsten. Från något håll görs gällande alt det möjligen kan finnas behov av lättnader i sekretessen även för uppgifter fill läkare, som har förordnats att avge utlåtanden enligt 7 § lagen (1964:542) om personun­dersökning i brottmål eller rätlspsykiatriska utlåtanden.

Skäl för departementsförslaget: Enligt instruktionen (1965:783, omtryckt 1974:594,   ändrad  senast   1977:860)  för  statens  rältsläkarslafioner  har

Prop. 1981/82:186

30

rättsläkarstationerna till huvudsaklig uppgift att utföra rättsmedicinska undersökningar. För att dessa undersökningar skall kunna utföras behöver rätlsläkarslationerna många gånger tillgång lill uppgifter i äldre journaler m, m. Med hänsyn till den sekretess som gäller enligt 7 kap. 1 § SekrL torde uppgifterna normalt inte kunna lämnas till rältsläkarstationerna. Något hinder mot att lämna uppgifterna torde, som framhålls i promemorian, inte ha förelegat enligt äldre bestämmelser.

Jag kan liksom remissinstanserna ansluta mig till promemorians förslag alt lättnader bör införas i sekretessen så all rätlsläkarstafionerna får fillgång fill de uppgifter ur journaler o. d. som behövs för rättsmedicinska undersök­ningar. Detta bör i enlighet med promemorieförslagel göras genom att det införs en regel om uppgiftsskyldighet för personal inom den allmänna hälso-och sjukvården. Sådan uppgiftsskyldighet bör gälla även för personal i enskild verksamhet. Däremot har det inle visals föreligga tillräckliga skäl att införa en motsvarande skyldighet för personal inom socialtjänsten.

Som en remissinstans har berört kan del ifrågasättas om inte uppgiftsskyl­dighelen bör begränsas så all den inle utan vidare omfattar även uppgifter som har lämnats i förtroende, t. ex. lill läkare. Ett sätt vore alt begränsa uppgiftsskyldighelen på samma sätt som vitlnesplikten enhgt 36 kap. 5 § rättegångsbalken. Enligt min mening finns det dock knappast behov av någon sådan begränsning beträffande uppgifter till rältsläkarstationerna. Del får antas alt uppgifter som lämnas fill rätlsläkarstafionerna regelmässigt används på ett sådant sätt att den som uppgifterna rör inle åsamkas ölägenheter i onödan.

Med anledning av vad en remissinstans har uttalat angående uppgifter för rätlspsykiatrisk undersökning och s. k. § 7-intyg vill jag erinra om alt bestämmelserna härom nyligen har ändrats. I 10 § lagen (1966:301) om rätlspsykiatrisk undersökning i brottmål och 8 § lagen (1964:542) om personundersökning i brottmål har införts nya bestämmelser om uppgifts­skyldighel för dessa ändamål (SFS 1980:987-988, prop. 1980/81:28, KU 1980/81:10). De nya bestämmelserna innebär alt de uppgifter om en misstänkt som behövs för rätlspsykiatrisk undersökning resp. läkarintyg skall lämnas ul ulan hinder av sekretessen enligt 7 kap. 1 § eller 4 § första och tredje styckena SekrL. Någon anledning alt nu införa ytterligare bestäm­melser härom har inle visals föreligga.

Den skyldighet alt lämna uppgifter till rätlsläkarstafionerna som sålunda bör införas måsle, som påpekas i promemorian, föreskrivas i lag (se 8 kap. 5 § regeringsformen). Uppgiftsskyldigheten bör regleras i lillsynslagen.

2.2.6 Uppgifter i utlänningsärenden

Departementsförslaget: En socialnämnd skall på begäran av en polismyn­dighet lämna uppgifter om en utlännings adress, om uppgifterna behövs för

Prop. 1981/82:186

31

all verkställa ett beslut om avvisning eller utvisning. Dessutom skall en socialnämnd på begäran av statens invandrarverk eller en polismyndighet lämna uppgifter rörande en utlännings personliga förhållanden, om uppgif­terna behövs i ett ärende om uppehållstillstånd eller svenskt medborgar­skap.

Promemorieförslaget innehåller endast förslag om skyldighet att lämna uppgifter för verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning.

Remissinstanserna: Ett 10-tal remissinstanser tillstyrker i huvudsak pro­memorians förslag. Endast några remissinstanser är kritiska fill förslaget. En längre gående uppgiftsskyldighet förordas av några remissinstanser. Sålunda menar ett par remissinstanser att socialnämndens skyldighet att lämna uppgifter om en utlännings adress bör gälla under hela den tid som ett ärende om uppehållstillstånd är aktuellt. Vidare anser invandrarverket att det bör föras in bestämmelser om uppgiftsskyldighet även i vissa andra ufiännings-ärenden. Del bör sålunda föreskrivas att en socialnämnd på begäran av invandrarverket eller en polismyndighet skall lämna uppgifter om huruvida en utlänning uppburit socialhjälp och om dennes personliga förhållanden i övrigt, såvida uppgifterna behövs i ett ärende om uppehållstillstånd eller naturalisafion. Verket påpekar att prövningen av en ansökan i ett sådant ärende skall grundas på bl, a, uppgifter om sökandens försörjning och andra uppgifter om sökandens personliga förhållanden. Sökandens egna uppgifter i dessa avseenden kan inte ensamma godtas. Invandrarverket och polisen år därför beroende av uppgifter från andra myndigheter, främst försäkrings­kassor, kronofogdemyndigheter och socialtjänslmyndigheler. Eftersom det som regel är omöjligt alt på förhand veta om eventuella uppgifter hos dessa myndigheter rörande en sökande kan ha betydelse i ärendet hos verket, måste uppgifter infordras i alla ärenden av den här typen. Enligt verket kan behövliga uppgifter i flertalet fall inhämtas efter ett samtycke från den enskilde. Det förekommer emellertid fall då sökanden vägrar att lämna sitt samtycke. Nekas samtycke, saknas således vissa av de uppgifter som enligt författning krävs för att man skall kunna ta ställning till en ansökan om uppehållstillstånd eller naturalisafion.

Skäl för departementsförslaget: Då polisen skall verkställa beslut om avvisning eller utvisning, vänder sig polisen ofta till socialtjänslmyndighe-lerna för att få besked om var utlänningen vistas. Enligt promemorian lär socialtjänstmyndighelerna i sådana fall vägra att lämna ut uppgifter om utlänningens senast kända adress med hänvisning till den nya sekretesslagen. Före den nya lagens ikraftträdande torde dock polisen ha fått uppgifter om utlänningens adress i motsvarande situation.

Liksom flertalet remissinstanser delar jag uppfattningen att polisen bör få tillgång till adressuppgifter för att verkställa redan fattade beslut om avvisning eller utvisning. Däremot kan jag inte ansluta mig till del förslag som har förts fram av ett par remissinstanser om att de sociala myndigheterna alltid skulle vara skyldiga att lämna adressuppgifter lill polisen så länge ett

Prop.  1981/82:186

32

ärende om uppehållstillstånd är aktuellt (jfr dock de fortsatta övervägan­dena).

Jag tillstyrker följaktligen promemorians förslag all en regel bör införas om skyldighet för socialnämnderna all lämna polisen uppgifter om en utlännings adress, om uppgifterna behövs för att verkställa ett beslut om avvisning eller utvisning. En sådan bestämmelse måsle finnas i lag (se 8 kap. 5 § regeringsformen, något bemyndigande med slöd av 8 kap. 7 § 2 p. regeringsformen finns inte). Den bör tas in i utlänningslagen (1980:376).

I fråga om andra utlänningsärenden, exempelvis ärenden om medborgar­skap och uppehållsfillstånd, framhålls i promemorian alt erforderliga uppgifter från socialtjänslmyndigheler bör kunna inhämtas med den enskildes samtycke (jfr 14 kap. 4 § SekrL). För dessa fall föreslås därför ingen begränsning i sekretessen. Under remissbehandlingen har emellerfid gjorts gällande att det inte allfid är tillräckligt med möjligheten att inhämta samtycke och att del behövs en bestämmelse om uppgiftsskyldighel även i ärenden om uppehållsfillstånd eller medborgarskap.

För egen del vill jag understryka all det naturligtvis är viktigt att man i ärenden om uppehållsfillstånd och svenskt medborgarskap får tillgång till all information som är av betydelse för ärendenas prövning. I den mån uppgifter behövs från socialtjänsten bör de som regel kunna inhämtas med samtycke av sökanden. Det kan emellertid förekomma fall då det av en eUer annan anledning inte går alt få något samtycke från sökanden. Resultatet kan då bli all del inle går att få fram de uppgifter som behövs med påföljd all ärendet inle kan prövas. För alt man skall undgå sådana konsekvenser är del enligt min mening önskvärt att det finns en möjlighet att anskaffa erforderliga uppgifter även utan samtycke. Med hänsyn lill arten av de ärenden som del är fråga om behöver man enligt min åsikt inle hysa några betänkligheter mot att i detta avseende införa bestämmelser om uppgiftsskyldighet för socialnämn­derna.

På grund av det anförda föreslår jag alt det införs bestämmelser om uppgiftsskyldighet med det innehåll som invandrarverket har förordat. Åven dessa regler måste finnas i lag. De bör las in i utlänningslagen och lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap.

2.2.7 Uppgifter för anställning i bevakningsföretag m. m.

Departementsförslaget: Några föreskrifter bör inle införas om begräns­ningar i sekretessen på socialljänstområdet för att uppgifter för anställning i bevakningsförelag eller liknande ändamål skall kunna lämnas till länsstyrel­serna. Promemorieförslaget överensstämmer med departementsförslaget. Remissinstanserna har ingen erinran mol promemorieförslaget.

Skäl för departementsförslaget: Enligt lagen (1974:191) om bevakningsfö­relag får ell sådant företag i princip inle åta sig bevakningsuppdrag ulan

Prop. 1981/82:186

33

fillstånd av länsstyrelsen (auktorisation). All personal hos eft auktoriserat bevakningsförelag skall vara godkänd vid prövning med avseende på laglydnad, medborgeriig pålitlighet saml lämplighet i övrigt för anställning i sådant företag. För denna prövning brukar länsstyrelserna inhämta uppgifter från socialtjänsten. Motsvarande prövning skall enligt olika författningar göras av polismyndighet eller länsstyrelse i ett drygt 10-tal andra ärende­grupper (prop. 1981/82:9, s. 32 och 33). Efter den nya sekretesslagens fillkomst tycks enligt promemorian socialtjänstmyndigheterna i viss utsträck­ning ha vägrat länsstyrelserna och polismyndigheterna uppgifter (jfr kammarrättens i Göteborg dom den 13 maj 1981 i mål mellan länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län och sociala centralnämnden i Göteborg, mål nr 2525-1981).

Del är givelvis viktigt att länsstyrelserna och polismyndigheterna får tiUgång till de uppgifter som de behöver för sin prövning av ärenden om anställning i bevakningsföretag. Som framhålls i promemorian bör emeller­tid erforderliga uppgifter kunna inhämtas med den enskildes samtycke (jfr 14 kap. 4 § SekrL). Jag viU fillägga att regler om uppgiftsskyldighel som i huvudsak läcker de praktiska behoven i sammanhanget numera har införts genom lagen (1981:1068) om ändring i körkorlslagen. De nya reglerna innebär bl. a. rätt för länsstyrelserna och ett flertal andra myndigheter att fram till den 1 januari 1984 få uppgifter från socialnämnderna om ingripanden enligt lagstiftningen om omhändertagande av berusade perso­ner, om uppgifterna inle är äldre än två år. Denna rätt gäller även om uppgift behövs för annat ändamål än körkortsprövning, exempelvis i ett vapenären­de eller ett ärende om godkännande för anställning i ett bevakningsföretag (se prop. 1981/82:9 s. 14). Efter den 1 januari 1984 kommer samthga ingripanden av aktuellt slag som inte är äldre än två år all vara registrerade i körkortsregistret (se SFS 1981:1069), och socialnämndernas uppgiftsskyldig­het upphör därmed.

2.3 Andra frågor föranledda av promemorian Ds Ju 1981:17

I delta avsnitt behandlas olika frågor som remissinstanserna har tagit upp med anledning av promemorian.

2.3.1 Sekretess för uppgifter om omyndiga

Flera remissinstanser diskuterar frågan om sekretess beträffande uppgifter som rör omyndiga (jfr avsnitten 4.3.1 och 5.4 i promemorian). SärskUt uppmärksammas del fallet alt föräldrar inle samtycker lill att uppgifter om barn lämnas ut från en myndighet på socialtjänstens område tiU en annan myndighet. Man tar också upp frågan i vilken utsträckning uppgifter som ett barn har lämnat fill en myndighet kan lämnas ut lill föräldrarna mot barnels önskemål.

3 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

34

Vad först gäller frågan i vad mån myndigheterna på socialtjänstens område får lämna ut uppgifter som röromyndiga lill andra myndigheter understryks i promemorian att utgångspunkten är all berörda personer i första hand måsle övertygas om viklen av all de ger sitt samtycke. Vidare erinras om att bestämmelserna i 1 kap. 5 § SekrL och 71 § SoL gör del möjligt att i viss utsträckning lämna ut uppgifter som rör omyndiga ulan samtycke från föräldrarna.

Under remissbehandlingen har flera remissinstanser vänt sig mol vad som i denna del uttalas i promemorian. De anser alt del bör vara möjligt att utan föräldrarnas samtycke lämna ut uppgifter som rör omyndiga i betydligt större utsträckning än vad som sägs i promemorian.

För egen del vill jag till en början erinra om vad som i förarbetena lill socialtjänstlagen har sagts om att socialtjänsten bygger på frivillighetens grund. Beslut om samarbete mellan myndigheter bör inle fattas över huvudet på den som saken rör. En huvudprincip är därför alt uppgifter om en klient -såvida inle uppgiftsskyldighel är föreskriven (14 kap. 1 § SekrL) - inle får lämnas fill en annan myndighet utan klientens samtycke, annat än om del är fråga om harmlösa uppgifter. Detta får inle uppfattas så, att en myndighet som anser det påkallat att lämna ut uppgifter i ett visst fall försöker alt utverka klientens samtycke fill varje pris. Klientens vilja måste respekteras, och del får givetvis inte förekomma all enskilda utsätts för otillbörliga påtryckningar för att lämna sitt samtycke.

När det gäller uppgifter om barn och ungdomar försvagas emellerfid kravet på samtycke betydligt genom bestämmelserna i 71 § SoL. I andra stycket finns en bestämmelse om anmälningsplikt, vilket alltså innebär att ev. sekretess bryts enligt 14 kap. 1 § SekrL oberoende av samtycke. 171 § andra stycket SoL föreskrivs att myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom liksom anställda hos sådana myndigheter är skyldiga att anmäla till socialnämnden om de får kännedom om något som kan innebära alt socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd.

Som socialutskottet uttalade vid fillkomsten av bestämmelsen, som fick sin slutliga lydelse på förslag av utskottet (SoU 1979/80:44 s. 113), förutsätter anmälningsplikten inle att det är klarlagt alt socialnämnden behöver ingripa. Även uppgifter, som är svårbedömda eller obestyrkta skall alltså anmälas, om de lyder på all ett barn kan vara i behov av slöd eller hjälp från socialnämndens sida.

Anmälningsplikten avser inte bara sådana fall, då det finns anledning att vidta tvångsåtgärder ulan över huvud taget alla fall då brister i omsorgen om en underårig eller något annat förhållande i hemmet medför fara för den underåriges hälsa eUer utveckling och del kan finnas anledning för socialnämnden alt bevaka den underåriges intressen.

I samband med tillkomsten av lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) infördes ett nyU fjärde stycke i 71 § SoL (SFS 1981:1244). I den nya bestämmelsen, som har trätt i kraft den 1 januari 1982, föreskrivs alt

Prop. 1981/82:186

35

myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom liksom befattningsha­vare hos sådana myndigheter är skyldiga all lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för utredning av en underårigs behov av skydd.

Det nya stycket i 71 § SoL ansågs behövligt för all uppnå en vidare uppgiftsskyldighel än vad som följer av anmälningsplikten i samma paragraf. Stycket tillkom på förslag av socialutskottet, som bl. a. uttalade följande (SoU 1981/82:22, s. 34).

Alt se till alt barn och ungdomar som befinner sig i en utsatt situafion får den vård eller del skydd de behöver är en av socialtjänstens viktigaste uppgifter. För att kunna fylla denna funkfion måste självfallet socialnämn­den ha möjlighet alt utreda den unges situation och hans behov av hjälp. Ofta kommer socialnämnden härvid att bli mycket beroende av i vilken utsträekning man kan få uppgifter från andra myndigheter och befattnings­havare som kommit i kontakt med den unge och hans familj. Syftet med en sekretesslagstiftning på det sociala området är självfallet inte all hindra eller försvåra genomförandet av sådana utredningar. All i 71 § socialtjänstlagen införa en mot 30 § trejde stycket LVM svarande bestämmelse om uppgifts­skyldighel till utredning om ett barns behov av skydd kan undanröja svårigheter av delta slag.

Den nya bestämmelsen i 71 § SoL har införts efler del alt departements­promemorian remitterades. Genom den bestämmelsen har det blivit möjligt alt i betydande utsträckning lämna uppgifter om underåriga lill socialnämn­den oberoende av föräldrarnas samtycke, om det behövs för all skydda den underåriges intressen. Paragrafen gör det möjligt för socialnämnderna all få uppgifter såväl från andra socialtjänslmyndigheler som från hälso- och sjukvården. De önskemål som på denna punkt har förts fram under remissbehandlingen torde därigenom i allt väsenfiigt vara tillgodosedda. I varje fall ser jag för min del inte någon anledning att föreslå några ytterligare kompletteringar i detta avseende.

Med anledning av en fråga som har tagits upp av Landstingsförbundet vill jag påpeka all uppgifter i t. ex. en sjukhusjournal som angår misstanke om all ett barn far illa ofta torde lämnas ut till vederbörande socialnämnd med stöd av 71 § SoL. Det torde också i viss utsträckning vara möjligt för nämnden alt vidarebefordra sådana uppgifter till den av föräldrarna som inle har vårdnaden om barnet, t. ex. om det är aktuellt med överflyttning av vårdnaden till den föräldern (jfr 1 kap. 5 § SekrL). Enhgt min mening kan del inte anses finnas behov av någon regel som generellt föreskriver skyldighet för myndigheter alt lämna uppgifter fill en förälder som inle har vårdnaden om sitt barn.

Jag vill i detta sammanhang slutligen erinra om alt bestämmelsen i 1 kap. 5 § SekrL ger ett visst utrymme för att lämna ut uppgifter frän hälso- och sjukvården och socialtjänsten i sådana fall då samtycke inte föreligger. Efter de ändringar som har gjort i 71 § SoL torde dock den förstnämnda bestämmelsen i huvudsak bli av betydelse när fråga uppkommer om all

Prop. 1981/82:186

36

lämna ul uppgifter som angår andra än barn och ungdomar.

När det gäUer den andra frågan, nämligen i vilken utsträckning uppgifter som ett bam har lämnat fill en myndighet kan lämnas ut fill föräldrarna mol barnels önskemål, har i promemorian underslrukits all föräldrar är skyldiga att sörja för sina barn och alt de skall utöva den uppsikt över barnen som behövs med hänsyn fill barnens ålder och övriga omständigheter. Det innebär att föräldrarna också har rätt all få del av sekretessbelagda uppgifter som rör barnen. Del framhålls emellertid att föräldrarna, när ett barn har uppnått en viss mognad och utveckUng i övrigt, inte längre anses kunna göra anspråk på alt få veta vad barnet har berättat t. ex. för en läkare eller en socialassistent. Någon åldersgräns finns inte angiven till ledning för denna bedömning. Skälet härtill är naluriiglvis all hänsyn måsle tas till barnels mognad och utveckling i övrigt, omständigheter som ju ingalunda kan avgöras enbart med ledning av barnets ålder.

Jag kan för min del ansluta mig fill promemorians synpunkter i detta avseende. Med anledning av vad ett par remissinstanser har anfört vUl jag dock påpeka att det kan förekomma fall då del av hänsyn till barnets bästa kan vara befogat att inte lämna ul vissa uppgifter lill föräldrarna även om del är fråga om ganska små barn. Men jag instämmer i alla händelser i uttalandet i promemorian alt frågan inte lämpar sig för en närmare reglering.

2.3.2 Sekretess på skolans område

När del gäUer sekretess på skolans område (grundskolan och vissa motsvarande skolformer samt gymnasieskolan) innebär sekretesslagen i huvudsak följande.

För skolhälsovården gäller den vanliga hälso- och sjukvårdssekrelessen enligt 7 kap. 1 § SekrL, I övrigt gäller sekretess i skolans elevvårdande verksamhet. Här får man skilja mellan den särskilda elevvården (7 kap. 9 § första stycket SekrL) och elevvården i övrigt (7 kap. 9 § andra stycket SekrL).

Sekretessen i den särskilda elevvården lar sikte på uppgifter hos skolpsykolog eller skolkurator och skall iakttas av dessa. Det är naturligtvis i första hand uppgifter om eleverna som skyddas, men också uppgifter av personlig natur som inhämtas om andra personer - föräldrar, syskon, kamrater m. fl. - är sekretessbelagda. Vidare skyddas uppgifter som hänför sig till psykologisk behandling eller till psykologiska undersökningar, exempelvis psykologiska tester av olika slag. Sekretessen inom den särskilda elevvården som bedrivs av psykologer och kuratorer gäller med omvänt skaderekvisit. Sekretess är således det normala, och uppgifter får lämnas ut bara om det står klart att detta kan ske utan risk för men för den som skyddas genom bestämmelsen.

I skolans elewårdande verksamhet i övrigt föreskrivs sekretess för uppgifter om personliga förhållanden. Denna sekretess gäller med ett rakt

Prop. 1981/82:186

37

skaderekvisit, dvs. sekretessen gäller bara om del kan antas att den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Till den elevvårdande verksamheten hänförs sådant som rör skolans strävanden alt förebygga uppkomsten av skolsvårigheter och andra personliga problem för den enskilde eleven liksom skolans åtgärder för all komma till rätta med de svårigheter som ändå uppslår. Begreppet elevvård rymmer alltså verksamhet av ganska betydande omfattning. Uppgifter som kan vara sekretessbelagda med slöd av dessa bestämmelser är uppgifter om elevernas fysiska eller psykiska förutsättningar eller om deras uppträdande i skolan och på fritiden.

Till elevvården räknas däremot inle uppgifter som hänför sig tiU en elevs studiesituation i mera begränsad bemärkelse. Uppgifter om en elevs studieresultat eller frånvaro från undervisningen är alltså i regel offentliga. Delsamma gäller i fråga om antagning av elev fill utbildning.

Del är givet att skaderekvisiten innebär att uppgifter om bl. a. eleverna i viss utsträckning kan lämnas till andra myndigheter. Så länge man kan utgå från att berörda personer inte har något att invända mot all uppgifter om dem lämnas ut gäller ingen sekretess för uppgifterna. Även om man vid en skadebedömning finner att uppgifterna är sekretessbelagda, finns det emellerfid vissa möjligheter alt lämna ut dem.

Både i fråga om den sekretess som gäller för psykologer och kuratorer och i fråga om sekretessen inom elevvården i övrigt gäller att uppgifter får lämnas fill andra myndigheter efter en intresseawägning enligt generalklausulen, dvs. om intresset av att uppgifterna lämnas ut uppenbart är större än intresset av att de hemlighålls (14 kap. 3 § SekrL).

Några av de remissinstanser som ullalar sig om sekretessen på skolans område anser all sekretessen medför samarbelsproblem, bl. a. när del gäller arbete i team med representanter från olika myndigheter.

Med anledning härav vill jag framhålla att sådana uppgifter om en elev och ev. om hans närslående som i och för sig är sekretessbelagda normalt inte bör lämnas ut annat än med samtycke från dem som uppgifterna rör.

I viss utsträckning kan dock, som jag nyss har nämnt, sekretessbelagda uppgifter lämnas ul med stöd av generalklausulen. Denna gör det möjUgt för t. ex. skolpsykologer och kuratorer att lämna information exempelvis till en socialnämnd eller till en barn- och ungdomspyskialrisk kUnik.

Generalklausulen är emellertid inte tillämplig på uppgifter från skolhäl­sovården. Detta betyder dock inte alt det skulle vara helt omöjligt alt vid behov lämna ut sekretessbelagda uppgifter därifrån. Om del t. ex. uppkom­mer behov av all vidta åtgärder fill skydd för en elev, kan uppgifter lämnas lill socialnämnden med stöd av 71 § SoL.

Det finns alltså relativt goda möjligheter att lämna ul uppgifter från skolans område när delta verkligen är påkallat. Jag vill emellertid understryka all del finns skäl all iaktta återhållsamhet med att lämna uppgifter till myndigheter utanför skol- och vårdområdena.

Prop. 1981/82:186

38

Som någon remissinstans har påpekat är möjligheterna att lämna uppgifter i den omvända riktningen, dvs. från socialtjänsten eller hälso- och sjukvården, mer begränsade. Detta kan i praktiken medföra vissa olägen­heter, l. ex. när det gäller möjligheterna all utbyta information i en arbetsgrupp med företrädare för olika myndigheter. Problemen bör dock inte överdrivas. Som regel torde det vara möjligt all genomföra det erforderliga samarbetet utan hinder av sekretessreglerna. Jag vill också understryka att ett syfte med den nya sekretessregleringen på hälso- och sjukvårdens och socialtjänstens områden har varit just att begränsa möjligheterna att lämna ul uppgifter även i förhållande till myndigheter. Med hänsyn lill all de hittillsvarande erfarenheterna av sekretess- och socialtjänstregleringen är så begränsade, är jag f. n. inle beredd att föreslå några ändringar som ökar möjligheterna att lämna uppgifter från socialtjäns­ten om hälso- och sjukvården till skolan.

Med anledning av ett påpekande från en remissinstans vill jag framhålla att skolhälsovården och skolans verksamhet i övrigt torde få hänföras lill sådana olika verksamhetsgrenar inom skolan som är all betrakta som självständiga i förhållande till varandra (jfr 1 kap. 3 § andra stycket SekrL). Sekretess lär därför i och för sig gälla t. ex. i förhållandet mellan en skolläkare och en skolkurator. Delta hindrar dock inle att ett visst utbyte av information kan ske mellan läkare och kurator i enlighet med vad jag har sagt förut. Jag vill i delta sammanhang också erinra om bestämmelsen i 1 kap. 5 § SekrL, som gör det möjligt att lämna ut uppgifter till en annan myndighet, om det är nödvändigt för alt den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Den bestämmelsen är enligt 1 kap. 3 § andra stycket tillämplig också på självständiga verksamhetsgrenar inom en myndighet.

I övrigt är del svårt alt mer generellt uttala sig om i vilken utsträckning del förekommer olika verksamhetsgrenar inom en och samma skolmyndighet. Det torde emeUertid endast mer sällan förekomma en organisatorisk uppdelning på olika verksamhetsgrenar med skilda slag av verksamheter på skolans område, om man bortser från skolhälsovården. Den naturliga utgångspunkten är att se den elevvårdande verksamheten och undervisnings­sidan som en integrerad del av skolverksamheten. Normall kan man därför säga att det i sekretesslagens mening finns endast en verksamhetsgren inom en skolmyndighet. Här bortses då från skolhälsovården. Innebörden härav är exempelvis all en skolkurator, som i sin verksamhet har inhämtat vissa sekretessbelagda uppgifter om en elev vilka har betydelse för elevens skolsituafion, kan lämna uppgifterna vidare till elevens klassföreståndare.

Med anledning av ell annat påpekande vill jag framhålla att sekretesslagen inte reglerar vad som gäller för hanteringen av hemliga uppgifter inom en myndighet eller en verksamhetsgren. Helt klart är att ett fritt uppgiftsutbyle måste få förekomma mellan de personer som deltar i handläggningen av ett ärende inom en myndighet. Det är därutöver närmast en etisk fråga i vilken utsträckning hemliga uppgifter kan röjas inom en myndighet eller en verksamhetsgren.

Prop. 1981/82:186

39

Sammanfattningsvis anser jag att del inte har kommit fram sådana olägenheter med de nuvarande sekretessbestämmelserna på skolans områ­de, vare sig i fråga om uppgifter från skolan fill andra myndigheter eller i fråga om uppgifter ufifrån fill skolan, all del finns skäl att föreslå några lagändringar i detta avseende. Jag erinrar också om vad jag i del föregående har uttalat om all ändra sekretesslagen innan fillräcklig erfarenhet av lagen har vunnits (avsnitt 2.5).

2.3.3    Sekretess i ärenden om bostadsförmedling

Uppgifter om enskildas förhållanden är inte sekretessbelagda hos de nämnder inom kommunerna som handlägger ärenden om bostadsförmed­ling. Någon sekretess för sådana uppgifter gällde inte heller enligt äldre rätt.

Två remissinstanser, nämligen Svenska kommunförbundet och stadskans­liet i Stockholm, förordar att sekretess bör gälla i bosladsförmedlingsären-den. De framhåller bl. a. aft åtskilliga uppgifter av känslig natur förekommer i de s. k. förlursfallen. Dessa uppgifter har ofta inhämtats från sociala myndigheter, kriminalvården och hälso- och sjukvården. Hos dessa andra organ är uppgifterna normalt sekretessbelagda. Därfill kommer alt uppgifter i ärenden om förtur i bostadskö hos de socialvårdande myndigheterna, exempelvis i ärenden som rör ansökningar om pensionärsbostäder, regel­mässigt är sekretessbelagda.

För egen del anser jag att det i och för sig finns skäl för att sekretess bör gälla för de känsligaste uppgifterna i ärenden om bostadsförmedling. Å andra sidan finns här onekligen ett betydande insynsinlresse. Det är naturligtvis av stor betydelse att allmänheten kan få insyn i en myndighels verksamhet alt förmedla bosläder, i all synnerhet i fråga om förlursärenden. Därtill kommer att någon sekretess inte gällde före den nya sekretesslagen. Inte heller gjordes det gällande av remissinstanserna vid fillkomsten av den nya sekretesslagen att del skulle finnas något behov av sekretess i delta avseende. Med hänsyn härtill ställer jag mig f. n. något tveksam till förslaget att nu införa sekretess på området. Frågan bör beredas utförligare innan något förslag läggs fram. Jag avser alt remissbehandla de båda remissyttran­dena i denna del. Jag föreslår med andra ord nu ingen ändring av sekretesslagen på denna punkt.

2.3.4    Vissa uppgifter för kommunal statistikproduktion

Stadskansliet i Stockholm påpekar all kommunens utrednings- och stafistikkontor tidigare fick uppgifter, som ligger fill grund för kontorets statistik, från statistiska centralbyrån (SCB). SCB uppges emellertid numera ifrågasätta om uppgifterna kan lämnas till kommunen med hänvisning till 9 kap, 4 § SekrL, Detta försvårar kommunens stafislikproduktion. Fråga har

Prop. 1981/82:186

40

därför uppstått om inte uppgiftsskyldighel bör föreskrivas för SCB.

Från SCB har under hand uppgivits att sekretesslagen enligt SCB i och för sig inte lägger hinder i vägen för all lämna ifrågavarande uppgifter lill kommunerna (jfr 14 kap. 3 § SekrL). Anledningen fill SCB:s ställningsta­gande grundar sig däremot på bedömningen att det är tveksamt om uppgifterna blir sekrelesskyddade hos kommunerna enligt 9 kap. 4 § SekrL. Eftersom sekretess gäller för uppgifterna hos SCB är del enligt SCB nödvändigt att sekretess gäller för samma uppgifter även hos kommunerna, om uppgifterna lämnas dit. Så är t. ex. förhållandet för uppgifter som SCB ufiämnar för forskningsändamål.

För egen del vill jag framhålla att slatisliksekrelessen gäller i verksamhet hos myndighet som avser framställning av slalisfik. Den stafisfikproduktion som SCB bedriver är visserligen typisk för sådan verksamhet, men motsvarande framställning av statistik förekommer också hos andra myn­digheter. Fömtsättningarna för statisliksekreless är all slatistikframsläll-ningen sker ulan anknytning till något särskilt ärende och att verksamheten är organiserad som en egen enhet eller liknande (prop. 1979/80:2, Del A, s. 263). Stockholms kommuns utrednings- och statistikkontor torde uppfylla fömtsättningarna för att statistiksekretessen är tillämplig. Delta torde också gäUa för kommuner ulan egen statistikenhet, men där verksamheten med framställning av stafistik ändå är avgränsad från annan verksamhet, i första hand sådan som avser enskilda ärenden. Med hänsyn härtill torde ifrågavarande uppgifter normalt kunna lämnas ut av SCB till kommunerna med stöd av generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL. Jag anser därför inte att del finns något behov av en regel om uppgiftsskyldighel i ämnet.

2.3.5 Sekretess i kommunal planeringsverksamhet

Stadskansliet i Stockholm framhåller alt sekretess kan gälla i en statlig myndighets verksamhet som består i bl. a. planering med avseende på näringslivet. Någon motsvarande sekretess påstås inle gälla i en kommunal myndighets planering (jfr 8 kap. 6 och 7 §§ SekrL), Enligt stadskansliet skulle kommunernas planeringsverksamhet med avseende på näringslivet markant underlättas, om samma sekretesskydd skulle gälla där som för de statliga myndigheterna.

För egen del vill jag framhåUa alt sekretess kan gälla i kommunernas planeringsverksamhet enligt bl. a. 8 kap. 3 § SekrL. I paragrafen regleras sekretess angående uppgifter som lämnas i vissa planeringsfrågor m. m. Jag vill också i delta sammanhang peka på alt den s. k. plansekretessen avskaffades så sent som år 1978. Bl. a. ansågs att sekretessen stred mot kravet på offentlig debatt (jfr prop. 1977/78:38, s. 31). Vad jag nu har sagt talar mot en så generell utvidgning av sekretessen på del kommunala området som stadskansliet i Stockholm efterlyser. Jag har emellertid förståelse för alt del i viss kommunal planeringsverksamhet som rör

Prop. 1981/82:186

41

näringslivet kan finnas behov av att hemlighålla uppgifter om enskildas affärs- och driftförhållanden. Ulan närmare utredning av frågan är jag emellerfid inle beredd alt föreslå några ändringar i den gällande ordningen. Efter samråd med chefen för kommundeparlemenlet har jag kommit fram fill all frågan bör övervägas ytterligare i regeringskansliet. Jag avser alt återkomma till frågan i lämpligt sammanhang.

2.3.6    Sekretess hos tUlsynsmyndighet i konkurs

Med anledning av ett förslag från Föreningen Sveriges Kronofogdar om all sekretess bör gälla för uppgifter hos fillsynsmyndighet i konkurs vill jag framhålla alt jag inle anser all det finns skäl att föreslå någon sådan sekretess. Jag delar föredragande statsrådets synpunkter på denna fråga i proposifionen fill den nya sekretesslagen (prop. 1979/80:2, Del A, s. 290).

2.3.7    År sekretessen tillämplig på praktikanter?

Socialstyrelsen lar upp frågan i vilken utsträckning prakfikanler och vissa andra grupper omfattas av sekretessregleringen. Jag vill med anledning härav erinra om all del i 1 kap. 6 § SekrL anges vilka personer som omfattas av sekretesslagen. Bundna av sekretessen blir i första hand de som är anställda hos en myndighet. Lagen omfattar emellertid även uppdragstagare och likställda som har en viss anknytning fill en myndighet. För alt sådana personer skall bli bundna av sekretessen fordras att de deltar i myndighetens verksamhet för det allmännas räkning. Personer som i och för sin utbildning deltar i arbetet på en myndighet inom hälso- och sjukvården eller socialtjänsten har som regel en sådan anknytning lill myndigheten att de blir bundna av sekretessregleringen; det arbete som de utför skulle i allmänhet kunna skötas av den ordinarie personalen hos myndigheten. Annorlunda förhåller det sig med sådana elever och studenter som endast besöker myndigheter i studiesyfte. Gränsdragningsproblem kan givelvis uppkomma, men dessa får överlämnas till rättstillämpningen, I alla händelser anser jag alt någon ändring i sekretesslagen inte är påkallad.

Sekretesslagen gäller i princip inle den som är anställd hos ell privat rättssubjekt. Om en myndighet har träffat avtal om t. ex. viss experthjälp med ett enskilt företag, kan del emellertid te sig naturligt att arbetstagarna hos företaget får lyda under bestämmelserna i sekretesslagen. Som exempel nämns i förarbetena fill sekretesslagen att en arbetstagare har ställts till en myndighets förfogande och deltar i dess verksamhet på samma sätt som om myndigheten hade ingått uppdragsavtal med vederbörande själv. Det är med tanke på sådana och liknande fall som 6 § angetts gälla även den som på "annan liknande grund" deltar i en myndighets verksamhet (prop. 1979/80:2, Del A, s. 128).

Mot bakgrund av det anförda kan konstateras alt t, ex, personal från en

Prop. 1981/82:186

42

konlorislförening eller ett bevakningsföretag som regel inte torde vara bundna av sekretesslagen. Jag vill emellertid erinra om all det oftast är möjligt att undvika olägenheter som kan uppkomma till följd härav anfingen genom att del enskilda företaget sluter avtal med sina anställda om tystnadsplikt eller genom att en myndighet ställer upp förbehåll om att uppgifter som arbetstagare som inte är offentliga funktionärer får kännedom om i sin verksamhet inte får röjas för utomstående (jfr 14 kap. 9 § SekrL). Detta förfarande kan tillämpas t, ex, när en myndighet anlitar en skrivbyrå för utskrift av handlingar som innehåller sekretessbelagda uppgifter. Enligt min mening finns det inte behov av någon ytterligare lagregel i detta avseende.

2.3.8 Sekretess för uppgifter i ansökan om att en sjukjournal skall förstö­ras

Socialstyrelsen har väckt frågan huruvida sekretess gäller för sådana uppgifter om någons personliga förhållanden som lämnas i en ansökan fill socialstyrelsen om att en sjukjournal skall förstöras (jfr 11 § lillsynslagen). Enligt socialstyrelsen bör 7 kap. 1 § SekrL vara tillämplig.

Jag delar socialstyrelsens uppfattning att sekretess kan gälla för sådana uppgifter enligt 7 kap. 1 § SekrL, I denna paragrafs andra stycke föreskrivs att sekretessen enligt första stycket också gäller i den särskilda tillsynen över hälso- och sjukvården. Socialstyrelsens befattning med ärenden enligt 11 § tillsynslagen får anses ske inom ramen för styrelsens tillsynsverksamhet, Nägra ytterligare föreskrifter i ämnet behövs enligt min mening inte.

2.3.9 Sekretess till skydd för offentliga funktionärer i vissa faU

Socialstyrelsen anser att bestämmelserna i 7 kap. 6 § SekrL till skydd för den som lämnar uppgifter till hälso- och sjukvårdsmyndigheterna eller socialtjänstmyndighelerna om andras förhållanden även skall omfatta offentliga funktionärer som gör anmälan i tjänsten.

Jag vill erinra om att de ifrågavarande bestämmelserna har utformats just med avsikten att de inte skall vara tillämpliga i fråga om anmälan m, m, som görs av en myndighet eller av en offentlig funktionär i tjänsten. Enligt min mening bör offentliga funktionärer inle ha något anonymitetsskydd i förevarande fall. Jag är därför inte beredd att föreslå någon ändring på denna punkt.

2.3.10 Sekretess för uppgifter i vissa anmälningar enligt sjukvårdskungörel­sen

Socialstyrelsen tar upp frågan huruvida sekretess gäller för uppgifter i en anmälan till socialstyrelsen enligt 10 § tredje stycket sjukvårdskungörelsen

Prop. 1981/82:186

43

(1972:676), den s, k, lex Maria, Om någon åsamkas allvarlig skada eller sjukdom i samband med behandling på sjukhus eller anledning föreligger att befara att sådan skada eller sjukdom senare uppkommer på grund av behandlingen, skall överläkaren enligt 31 § 6 sjukvårdskungörelsen under­rätta chefsläkaren eller styresmannen om förhållandet. Sjukhusledningen skall vidare enligt 10 § tredje stycket underrätta socialstyrelsen och polisen.

Jag delar socialstyrelsens uppfattning att uppgifterna i en anmälan fill socialstyrelsen kan vara sekretessbelagda enligt 7 kap, 1 § andra stycket SekrL, Görs däremot en anmälan fill hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd, är själva anmälan, som styrelsen påpekar, en offentlig handling (7 kap, 2 § 4 SekrL). Nämnden har en domstolsliknande karaktär. Därför är det särskilt viktigt att allmänheten har viss insyn i nämndens verksamhet.

2.3.11 Partssekretessen hos utskrivningsnämnderna m. m.

Socialstyrelsen har, med hänvisning till 18 och 24 §§ lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall, påpekat att även nära anhöriga lill en patient kan besvära sig över exempelvis en utskrivnings-nämnds beslut om vägrad utskrivning. Eftersom de därigenom kan få ställning som part kan de med slöd av 14 kap. 5 § SekrL få del av uppgifter rörande patienten som annars hade varit sekretessbelagda för dem enligt 7 kap, 1 § SekrL. Socialstyrelsen anser att de anhöriga inle bör ha en sådan rätt till insyn. Styrelsen erinrar också om alt besvär - kommunalbesvär - kan anföras av envar i kommunen över ett beslut enligt 5 § SoL om alt slöd och hjälp skall ges ål en enskild. Eftersom den klagande därigenom får ställning som part kan han få del av uppgifter om den enskilde som annars hade varit sekretessbelagda för honom enligt 7 kap, 4 § SekrL, Styrelsen anser att sådan rätt till insyn inte heller här bör föreligga.

När det gäller tillämpningen av 14 kap, 5 § SekrL, som innehåller bestämmelser om parters rätt till insyn i mål och ärenden, vill jag erinra om att paragrafen inle reglerar en myndighets skyldighet alt lämna ul handlingar eller uppgifter i annan form. Huruvida en part är berättigad att få del av material i ell mål eller ärende framgår av regler i annan lag eller av rättspraxis eller allmänna principer om förfarandet vid myndigheter, I paragrafen är en sådan rätt förutsatt. Vad 14 kap, 5 § reglerar är alltså kollisionen mellan den rätt till partsinsyn som kan finnas föreskriven på annat håll än i sekretess­lagen och sekretesslagens bestämmelser om sekretess.

De fall som tas upp av socialstyrelsen gäller handläggningen av ärenden hos utskrivningsnämnder och socialnämnder. Förvaltningslagen (1971:290), FL, reglerar handläggningen av ärenden hos förvaltningsmyndigheterna. Utskrivningsnämnderna och socialnämnderna är exempel på förvaltnings­myndigheter, I ett ärende hos en kommunal myndighet är dock förvaltnings­lagen inte tillämplig om ärendet avgörs genom ett beslut som överklagas

Prop. 1981/82:186

44

genom kommunalbesvär. Ett beslut enligt 5 § SoL kan bara överklagas genom kommunalbesvär, I princip är alltså förvaltningslagen inle tillämplig på handläggningen av ärenden enligt 5 § SoL. I 54 § SoL har emellerfid föreskrivits att vissa bestämmelser i förvaltningslagen, bl. a. 14 § om parts rätt fill insyn, skall gälla i alla ärenden hos en socialnämnd som avser myndighetsutövning mol en enskild. Detta gäller alltså oavsett om beslutet i ärendet överklagas genom förvallningsbesvär eller kommunalbesvär. Del sagda innebär att frågor om parts rätt fill insyn skaU handläggas enhgt förvaltningslagen både i ärenden hos en utskrivningsnämnd om utskrivning och i sådana ärenden enligt 5 § SoL hos en socialnämnd som innebär myndighetsutövning mot enskild.

114 § FL föreskrivs all sökande, klagande eller annan part har rätt att ta del av del som tillförts ärendet med de begränsningar som följer av 14 kap. 5 § SekrL. Enligt den sistnämnda paragrafen får handling eller annat material inle lämnas ul i den mån "del av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt alt sekretessbelagd uppgift i materialet inle röjs". Om en myndighet med tillämpning av denna bestämmelse inle anser sig kunna lämna ul en sekretessbelagd uppgift till den som är part i ärendet, skall myndigheten på annat sätt lämna denne upplysning om vad materialet innehåller i den mån det behövs för alt parten skall kunna ta lill vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen skall skydda.

När det gäller frågan om en parts insyn i ärenden hos en utskrivnings­nämnd vill jag erinra om alt den nya sekretessregleringen på denna punkt inte har medfört några nyheter jämfört med tidigare ordning. Av vad jag nyss har sagt framgår att del finns ganska små möjligheter att begränsa insynen för en part, även om parten inle är identisk med den som ärendet rör. Jag vill inle bestrida att detta i vissa fall kan tänkas leda lill ölägenheter av del slag socialstyrelsen har berört. Olägenheterna är enligt min mening dock inte så betydande alt det finns skäl att f. n. föreslå någon lagändring.Frågan om en parts insyn i ärenden enligt 5 § SoL hos en socialnämnd rör egentligen närmast den princip som har kommit till uttryck i 54 § SoL, där det föreskrivs att vissa bestämmelser i förvaltningslagen skall gälla även i sådana ärenden som överklagas genom kommunalbesvär trols att sådana ärenden normalt är undantagna från förvaltningslagens tillämpningsområde. Det problem som socialstyrelsen nu pekar pä när del gäller insyn i en socialnämnds verksamhet rör i första hand utformningen av socialtjänstlagens bestämmelser och förhållandet mellan dessa bestämmelser och förvaltningslagen. Denna fråga, som egentligen inte är en sekretessfråga, bör inle tas upp i detta lagstiftningsärende.

Sammanfattningsvis är jag inte beredd att nu föreslå några ändringar med anledning av socialstyrelsens påpekanden i denna del.

Prop. 1981/82:186

45

2.3.12  Skyldighet att lämna uppgifter tiU socialstyrelsens råd för vissa rättsliga

sociala och medicinska frågor

Socialstyrelsen påpekar att socialstyrelsens råd för vissa rättsliga sociala och medicinska frågor som regel måsle infordra äldre sjukjournaler för att kunna avge yttranden på begäran av en myndighet. I sådant fall då sekretess gäller för uppgifterna i journalerna, kan dessa normall inte lämnas fill rådet. Socialstyrelsen hemställer därför att en regel om skyldighet all lämna uppgifter på rådels begäran införs.

Socialstyrelsens råd för vissa rättsliga sociala och medicinska frågor har enligt 12 § förordningen (1981:683) med instruktion för socialstyrelsen lill uppgift att handlägga vissa typer av ärenden hos socialstyrelsen. Rådet handlägger rättsmedicinska ärenden, ärenden om fastställelse av könstillhö­righet eller tillstånd fill ingrepp i könsorgan enligt lagen (1972:119) om fastställande av könsfillhörighel i vissa fall, ärenden om tillstånd fill sterilisering, kastrering, ingående av äktenskap och abort samt andra ärenden i vilka socialstyrelsen på begäran av en myndighet skall avge utlåtande om någons hälsotillstånd (29 §).

Något hinder för socialstyrelsen att få del av journaler i den ifrågavarande typen av ärenden torde i huvudsak inle ha förelegat före den nya sekretesslagens tillkomst. Eftersom del inle finns någon anledning alt åstadkomma någon förändring på denna punkt, anser jag att del bör införas en regel om skyldighet för hälso- och sjukvårdspersonal alt lämna ut uppgifter ur sjukjournaler o. d. lill rådet för vissa rättsliga sociala och medicinska frågor när det behövs för alt rådet skall kunna fullgöra sin verksamhet. Uppgiftsskyldighelen, som bör gälla personal i både aUmän och enskild tjänst, måste föreskrivas i lag, lämpligen i tillsynslagen. Jag vill här fillägga alt uppgifterna normall är sekretessbelagda hos rådet med stöd av 7 kap, 1 § SekrL.

2.3.13  Meddelarfriheten på vårdområdet

Psykiatriska nämnden anser alt det är oklart i vilken omfattning meddelarfrihel råder på hälso- och sjukvårdsområdet.

Omfattningen av meddelarfriheten inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten regleras, såvitt nu är av intresse, i 16 kap. 1 § SekrL. Där framgår att det med ett undantag inle råder någon meddelarfrihel för uppgifter som är sekretessbelagda enligt 7 kap. 1 eller 4 § SekrL. Meddelarfrihel gäller endast beträffande uppgifter som, hänför sig lill verkställigheten av ett beslut om omhändertagande eller av ett beslut om vård utan samtycke, dvs. beslut om frihetsberövande. Med beslut om vård ulan samtycke avses beslut om vård oberoende av samtycke enligt lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård, LVU och LVM.

Med verkställighet av ell beslut om frihetsberövande avses de olika åtgärder som vidtas för att genomföra frihetsberövandet. Att en intagen får

Prop.  1981/82:186

46

permission eller hålls isolerad är exempel på verkställighetsåtgärder. Åven en patients medicinering eller ett beslut om all en patient har meddelats besöksförbud är omständigheter som kan hänföras till verkställigheten. Däremot kan knappast uppgifter om en patients diagnos anses avse verkställigheten av ett beslut om frihetsberövande. Enligt min mening har området för meddelarfriheten preciserats på ett godtagbart sätt. Del finns därför inte anledning att föreslå några kompletterande bestämmelser på denna punkt. F. ö. övervägs hela frågan om meddelarfrihetens omfattning av yttrandefrihetsutredningen (Ju 1977:10).

2.3.14  Sekretess för vissa beslut av psykiatriska nämnden m.fl.

Psykiatriska nämnden föreslår alt beslutsoffentligheten enligt 7 kap, 2 § 1 SekrL begränsas fill beslut som angår frihetsberövande åtgärder. Enligt psykiatriska nämnden fattar de nämnder som avses i punkten även beslut som inte rör frihetsberövande åtgärder. Det kan vara beslut om avvisande av allmänna klagomål över vården, som det inle ankommer på nämnderna att avgöra och andra beslut av liknande slag.

För egen del anser jag att det inte finns något behov av sekretess i de fall nämnden åsyftar. Någon ändring föreslås därför inle,

1 detta sammanhang vill jag tillägga all jag inte heller anser det påkallat alt, som socialstyrelsen förordar, ändra uttrycket "lagsfiftningen om viss psykiatrisk vård" i 7 kap, 2 § 2 och 19 § första stycket 2 SekrL till "lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall".

2.3.15  Uppgifter tiU grund för beslut om sluten psykiatrisk vård

Psykiatriska nämnden anser att det behövs lättnader i sekretessen så att en tjänsteman, som blir medveten om alt en person är i oundgängligt behov av sluten psykiatrisk vård, kan lämna sådana uppgifter som leder fill alt vården kommer till stånd.

För egen del anser jag att det inle finns något behov av föreskrifter om sådana lättnader i sekretessen som nämnden efterlyser. I första hand torde 1 kap. 5 § SekrL göra del möjligt alt lämna uppgifter i här aktuella situationer. Därfill kommer att sekretessen kan brytas i nödsituationer. En socialtjäns­teman kan t. ex. lämna ul uppgifter om en klient om del är nödvändigt för all avvärja fara för liv eller hälsa (jfr 24 kap. 4 § brottsbalken).

2.3.16  Register inom socialtjänsten

Länsstyrelsen i Östergötlands län och socialförvaltningen i Norrköping påpekar att personakter inom socialtjänsten måsle förvaras där handläggar­na finns. Många gånger behöver emellertid personalen på annat håll, exempelvis  på  gruppcentraler  och  förskolor,  fillgång till  uppgifter  ur

Prop. 1981/82:186

47

personakterna. Dessa uppgifter borde kunna tas in i ett register av typ servicekortsom förvaras hos gruppcentralen eller förskolan.

Frågan om vad som farstå i olika slags personregister inom socialtjänsten-personakter med sökregister och sammanställningar av klientuppgifler -regleras i socialtjänsfiagen. Till register av del sistnämnda slaget räknas bl. a. korlregister över utbetalningar, bevakningsregister av olika slag och servicekorl. I sådana register får inle tas in integritetskänsliga uppgifter rörande t. ex. sjukdom, arbetsförmåga, missbruk, kriminalitet (59 § SoL). Angående bakgrunden härtill kan hänvisas lill socialutredningens slutbetän­kande (SOU 1977:40 s. 740). Del saknas anledning alt i detta sammanhang överväga ändringar i dessa regler. Här kan dock framhållas att del endast mera sällan inom förvaltningen under en socialnämnd eller inom en förvaltning som är gemensam för flera nämnder lär förekomma en organisatorisk uppdelning på olika verksamhetsgrenar med skilda slag av verksamheter (jfr 1 kap. 3 § SekrL). Om en sådan uppdelning inte finns, kan sekretessbelagda uppgifter i princip lämnas fritt inom förvaltningen. Som exempel på alt självständiga verksamhetsgrenar i sekretesslagens mening ändå förekommer inom en förvaltning, kan nämnas de fall då hälso- och sjukvårdsverksamhet bedrivs inom ramen för socialtjänsten. Detta är fallet vid de alkoholpolikliniker som socialnämnden är huvudman för.

2.3.17  Sekretessen hos förtroendenämnderna

Landstingsförbundet lar upp frågan om sekretess hos sådana förtroende­nämnder som skall finnas inom hälso- och sjukvården enligt en särskild lag (1980:12) och efterlyser en precisering av sekretessen. Med anledning härav vill jag framhålla att sekretessen enligt 7 kap. 1 § SekrL gäller för ledamöter av och tjänstemän vid de nyinrättade förtroendenämnderna. Enligt min mening är denna reglering tillräcklig,

2.3.18  Sekretess i ärenden som remitteras från  hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd

Med anledning av ett önskemål från Landstingsförbundet om förtydligan­de av bestämmelserna i 7 kap, 2 § 4 SekrL vill jag påpeka att dessa bestämmelser gör undantag för sekretessen såvitt avser anmälan och beslut i ärenden om ansvar eller behörighet för personal inom hälso- och sjukvården. Sådana anmälningar och beslut är alltså offentliga handlingar. Ansvars- och behörighetsfrågorna handläggs av hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd. Remitteras en anmälan fill sjukvårdshuvudmannen, gäller ingen sekretess för anmälningen hos sjukvårdshuvudmannen även om huvudmannens verksamhet såvitt rör remissen kan hänföras till den särskilda tillsyn över hälso- och sjukvården som avses i 7 kap, 1 § andra stycket. Något förtydligande på denna punkt torde inte behövas.

Prop. 1981/82:186

48

2.3.19 Behovet av information

Några remissinstanser tar upp frågan om behovet av information. Med anledning därav vill jag framhålla alt jag anser det vara av yttersta vikt all informafion sprids bland myndighetema om sekretesslagstiftningens inne­håll. Ell omfattande informafionsarbele har också bedrivits av justifiedepar­tementet och andra myndigheter. Justitiedepartementet har bl, a, gett ul en broschyr i vilken kortfattat redogörs för sekretesslagen. Företrädare för departementet har informerat ute på myndigheterna om den nya lagstift­ningen. Flera av de centrala myndigheter som särskilt berörs av lagstiftning­en har gett ut allmänna råd. Det är givetvis angeläget all mer omfattande ändringar i sekretesslagstiftningen kompletteras med information fiU dem som har att tillämpa sekretesslagen. Del är därför vikfigt att myndigheterna ser till att nödvändig informafion ges de anställda.

2.4 Andra sekretessfrågor

2.4.1 Sekretess till skydd för den vård- eller behandlingsbehövande själv m. m.

Äldre rätt och gällande rätt

Enligt 1937 års sekretesslag var handlingar i ärenden rörande bl. a. hälso-och sjukvård saml ärenden rörande allmän försäkringskassas verksamhet hemliga såvitt gällde en enskilds personliga förhållanden. Förelåg trygghet att utlämnande inte skulle missbrukas till skada eller förklenande för den enskilde, kunde dock en handling med sådana uppgifter lämnas ul (14 § första stycket). Vidare gällde alt en handling som omfattades av denna sekretess fick undanhållas den som handlingen gällde, om den angick patientens vård eller behandling e. d. och det fanns grundad anledning alt anta att ändamålet med vården eller behandlingen skulle motverkas genom alt handlingen lämnades ul (14 § andra stycket).

Om en handling som avsågs i 14 § första stycket angick någons vård eller behandling e. d., kunde den undanhållas den som avsågs med handlingen också om del fanns gmndad anledning att anta all någons personliga säkerhet skulle sältas i fara genom all handlingen lämnades ut (14 § andra stycket). I del här fallet gällde del alltså all skydda en uppgiftslämnare, inle den vård-eller behandlingsbehövande själv.

I 14 § andra stycket fanns också bestämmelser om att handlingar, som utvisade vem som hade gjort en anmälan eller annars hade lämnat upplysningar i bl. a. barnavårds- eller nyklerhetsvårdsärenden, kunde hållas hemliga, om det fanns grundad anledning att anta att den som anmälan eller upplysningen avsåg skulle missbruka vad han fick vela fill skada för annan person.

Enligt den nya sekretesslagen gäller sekretess inom hälso- och sjukvården

Prop. 1981/82:186

49

för uppgifter om enskilds hälsofillstånd eller andra personliga förhållanden, om del inte står klart alt uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men (7 kap. 1 §).

Sekretess som är föreskriven lUI skydd för en enskild gäller enligt huvudregeln inte gentemot den enskilde själv (14 kap. 4 § SekrL). Regeln är emellertid inte ulan undantag. Hälso- och sjukvårdssekretessen gäller också i förhållande lill den vård- eller behandlingsbehövande själv för uppgift om hans hälsotillstånd, om del med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen är av synnerlig vikt att uppgiften inle lämnas fill honom (7 kap.

3 §). Detta undantag gäller endast sekretessen på hälso- och sjukvårdsom­

rådet.

I den nya sekretesslagen innehåller 7 kap. 6 § bestämmelser fiU skydd för den som lämnar uppgifter om andras förhållanden till myndigheter inom hälso- och sjukvården eller inom socialtjänsten. Föremålet för sekretessen är "anmälan eller annan utsaga" av en enskild om någons hälsofillstånd eUer andra personliga förhållanden. Sekretess gäller om del kan antas att fara uppkommer för att den som har gjort anmälan eller avgivit utsagan eller någon honom närstående utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

Framställningen från Stockholms läns allmänna försäkringskassa

I framställningen till jusfitiedepartementet den 24 april 1981 framhåller Stockholms läns allmänna försäkringskassa all det efter den nya sekretess­lagens ikraftträdande inle finns någon möjlighel all hindra en enskild från all la del av uppgifter om sig själv hos försäkringskassan. Enligt kassan är det väsentUgt att en försäkringskassa inte behöver lämna ut sådana uppgifter om en enskild som inom sjukvården har bedömts vara så känsliga att de inte skulle lämnas ul där. I annat fall finns det en uppenbar risk för att de läkarutlåtanden kassan infordrar för att kunna bedöma en enskilds rätt till socialförsäkringsförmåner måste utformas på ett sådant sätt all de utgör ett ofullständigt underlag för ell rikfigt beslut från kassans sida. Försäkrings­kassan föreslår därför ändringar i sekretesslagen så att uppgifter hos bl. a. kassorna om en enskild under speciella förhållanden skaU kunna hållas hemliga också för den enskilde själv. Försäkringskassan föreslår vidare, utan någon motivering, att sekretess lill skydd för anmälare skall kunna gälla inte bara inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten utan också hos bl. a. försäkringskassorna. Beträffande framställningens närmare innehåll hänvi­sas till bilaga 3.

Remissyttrandena

Nästan alla remissinstanser tillstyrker i princip försäkringskassans förslag att sekretesslagen kompletteras så alt sekretess kommer att gälla hos bl. a.

4 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

50

försäkringskassorna i förhållande fill den enskilde själv och till skydd för en anmälare.. Några remissinstanser förordar alt sekretessen skall kunna gälla också hos andra myndigheter. Remissinstansernas synpunkter framgår närmare av bilaga 4.

Föredraganden

Bestämmelserna i 7 kap. 3 § SekrL om sekretess gentemot den vård- eller behandlingsbehövande själv gäller primärt endast inom hälso- och sjukvårds­området. Äldre rätt innebar att handlingar i ärenden rörande bl. a. hälso-och sjukvård och allmän försäkring kunde hållas hemliga för den enskilde själv hos i princip alla myndigheter. Under förarbetena till sekretesslagen förutsatte man emellertid att sekretess i förhållande till den vård- eller behandlingsbehövande själv behövdes endast på hälso- och sjukvårdsområ­det. Konstrukfionen i promemorian (Ds Ju 1977:11) Handhngssekreless och tystnadsplikt byggde på denna tanke. Inle någon remissinstans anmärkte på promemorians lösning i denna del.

Bestämmelserna i 7 kap. 6 § SekrL om sekretess för anmälan eller annan utsaga av enskild gäller inom såväl hälso- och sjukvårdsområdet som socialljänstområdet. Äldre rätt föreskrev även här en längre gående sekretess. Sålunda kunde handlingar i ärenden rörande bl. a. hälso- och sjukvård och allmän försäkring saml handlingar som visade t. ex. vem som hade gjort en anmälan i ell ärende rörande samhällets barnavård hållas hemliga inom hela det aUmännas verksamhet. Åven här förehgger aUlså en skillnad jämfört med tidigare ordning. Utgångspunkten för gällande rätts ståndpunkt var all något sekrelessbehov för anmälningar tiU hälso- och sjukvården eller socialtjänsten inte förelåg utanför dessa områden. Denna ståndpunkt godtogs också av remissinstanserna i sekrelesslagstiflningsären-del.

Remissutfallet av försäkringskassans framställning visar alt det finns behov av sekretess såväl i förhållande till den vård- eller behandlingsbehö­vande själv som tUl skydd för en anmälare åven utanför de områden som den nuvarande sekretesslagen anger. Enligt min mening finns del därför anledning att vidga del sekretessbelagda området och därmed närma sig den ordning som tidigare gällde.

Av vad som har framkommit under remissbehandlingen framgår att del i första hand är på socialförsäkringsområdet som del behövs regler om sekretess i förhållande till den enskilde själv och till skydd för anmälare. Ett par remissinstanser förordar visserligen närmast att sekretess av nu nämnt slag bör gälla inom hela det aUmännas verksamhet. Jag känner mig för egen del tveksam till om det finns något praktiskt behov av en så långtgående utvidgning av sekretessen. Jag vill i sammanhanget erinra om all sekretessen enligt 7 kap. 3 och 6 §§ i viss utsträckning kan överföras lill domstol (jfr 12 kap. 1 §). Vidare finns regler fill skydd för anmälare redan nu i 7 kap. 20 §och

Prop. 1981/82:186

51

9 kap. 17 § SekrL. De regler som jag nu förordar bör därför gälla hos de myndigheter som avses i 7 kap. 7 § SekrL, alltså i första hand de allmänna försäkringskassorna, riksförsäkringsverket och försäkringsdomstolarna. Reglerna bör tas in i den sistnämnda paragrafen och utformas som primära sekretessregler efler förebild i 7 kap. 3 och 6 §§.

2.4.2 Uppgifter för inkassoverksamhet

I delta avsnitt övervägs behovet av författningsändringar för alt enskilda skall få tillgång fill uppgifter som behövs för alt bedriva inkassoverksamhet. Av särskUt intresse i delta sammanhang är uppgifter om gäldenärens adress saml om dennes arbetsgivare och arbetsgivarens adress. Sistnämnda uppgifter behövs bl. a. för att utmätning i lön skall kunna äga mm. De aktuella uppgifterna torde oftast efterfrågas hos de allmänna försäkringskas­sorna och poslen.

Äldre och gällande rätt

I fråga om uppgifter hos de allmänna försäkringskassorna föreskrevs i 14 § 1937 års sekretesslag skydd för handhngar i ärenden som rörde aUmän försäkring eller arbetsskadeförsäkring eller eljest riksförsäkringsverkets eller allmän försäkringskassas verksamhet, såvitt handhngarna angick enskildas personliga förhållanden. Handhngarna fick dock lämnas ut, om trygghet kunde anses vara för handen att utlämnandet inle skulle komma all missbmkas fill skada eller förklenande för de enskilda eller deras nära anhöriga.

Enligt 18 kap. 28 § lagen om aUmän försäkring (1962:381) gäUde tystnadsplikt för befattningshavare m. fl. hos de allmänna försäkringskas­sorna i fråga om vad de under sin verksamhet där hade erfarit om enskildas personliga förhållanden. Tystnadsplikten var begränsad genom ett obehö­righetsrekvisit.

Det är svårt att säkert ange i vilken utsträckning de här redovisade föreskrifterna hindrade försäkringskassorna alt lämna uppgifter om en gäldenärs adress m, m. lill ett inkassoförelag, I 14 § 1937 års sekretesslag talades om personliga förhållanden. Enligt äldre praxis torde adressuppgifter och liknande normalt sett harmlösa uppgifter inle ha ansetts som sådana personliga förhållanden som avsågs i 14 § 1937 års sekretesslag. Med del synsättet saknades alltså sekretesskydd. Senare lids uppfattning var dock nog den alt adressuppgifter m. m. i och för sig kunde ses som personliga förhållanden (jfr[REDACTED_EFTERNAMN] om 13 § 1937 års sekretesslag i Förvaltnings-rättslig fidskrift 1980 s. 151 ff).

En närliggande fråga gällde tolkningen av del skaderekvisit som begrän­sade handlingssekrelessen. Förmodligen kunde det anses leda fill "skada eller förklenande" för en enskild, om en handling, som innehöll den

Prop. 1981/82:186

52

enskildes adress, lämnades ul för indrivningsändamål. Tanken skulle då närmast vara den att det ligger nära till hands att anse varje användning, som slår i strid med vad den enskilde har förutsatt, medföra skada (ang. den närmare tolkningen av skaderekvisilel kan hänvisas till Welamson, Läkar-sekretessen, s. 113 ff). Vad gäller lystnadspliklsföreskriften kan pekas på att även den innehöll uttrycket personliga förhållanden. Uttrycket torde i huvudsak ha haft samma innebörd som i 1937 års sekretesslag. Åven när det gällde tolkningen av obehörighetsrekvisitet fick nog viss ledning hämtas från 1937 års sekretesslag.

I fråga om uppgifter hos posten föreskrevs i 28 § 1937 års sekretesslag att sådana handlingar hos statlig eller kommunal anstalt för samfärdsel som avsåg samfärdseln inte fick lämnas ut om de angick "deras angelägenheter som anhta eller eljest träda i beröring med anstalten". Handlingarna fick dock lämnas ut om trygghet kunde anses vara för handen att ufiämnandet inle skulle komma all missbrukas lill skada för dem som hade anlitat anstalten.

Enligt poslsladgan skulle en posttjänsteman bl. a. iaktta förtegenhet om vad han fick vela om postkundernas angelägenheter (15 § allmänna poststadgan).

Av förarbetena lill 28 § 1937 års sekretesslag framgår all bestämmelserna där åsyftade dels enskildas affärsangelägenheter i förbindelse med en allmän kommunikalionsanslall, dels enskildas angelägenheter av mera personhg natur, som fidningsprenumeralioner genom postverket och sovplalsreserva-lioner hos statens järnvägar. TiU den sistnämnda kategorin hörde också uppgifter om enskildas telefonnummer eller innehav av TV-licens.

Inle heller de här redovisade sekretessföreskriflerna för postverket gav helt klart besked om postens möjUgheter att lämna ut uppgifter om en gäldenärs adress m. m. för indrivningsändamål. Under uttrycket "angelä­genheter", som förekom i båda föreskrifterna, föll förmodligen uppgifter om kunders adresser. Huruvida dessa uppgifter var hemliga berodde alltså på om övriga rekvisit för sekretess var uppfyllda. Måhända kan även här hävdas alt varje användning, som stod i strid med vad den enskilde förutsatt, ansågs medföra skada.

I den nya sekretesslagen regleras sekretessen för de allmänna försäkrings­kassorna och poslen i 7 kap. 7 § resp. 9 kap. 8 §.

Enhgt 7 kap. 7 § SekrL gäller sekretess hos en allmän försäkringskassa för uppgifter om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas alt den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Med uttrycket personliga förhållanden avses bl. a. en persons adress (prop. 1979/80:2, Del A, s. 84 och 190).

Enligt 9 kap. 8 § tredje stycket gäller sekretess hos bl. a. postverket och televerket för uppgifter som angår en enskilds förbindelse med samfärdsel­verksamheten, om del inle slår klart att uppgiften kan röjas utan alt den enskilde lider skada eller men. Bestämmelsen omfattar bl. a. uppgifter om en

Prop. 1981/82:186

53

persons adress (prop. 1979/80:2, Del A, s. 275).

När det gäller tolkningen av skaderekvisiten i de båda pragraferna kan hänvisas lill följande uttalande av föredragande statsrådet i proposifionen med förslag fill ny sekretesslag (prop. 1979/80:2, Del A, s. 83).

"Uttrycket men har liksom i promemorieförslaget getts en mycket vid innebörd. I första hand åsyftas sådana skador som alt någon blir utsatt för andras missaktning, om hans personliga förhållanden blir kända. Redan den omständigheten atf vissa personer känner till en för någon enskild ömtålig uppgift kan enligt min mening i många fall anses vara tillräckligt för att medföra men. Utgångspunkten för en bedömning av om men förehgger måste således vara den berörda personens egen upplevelse. Bedömningen måste självfallet i viss utsträckning kunna korrigeras på grundval av gängse värderingar i samhället. Enbart det förhållandet all en person tycker att det i största allmänhet är obehagligt att andra vet var han bor kan t. ex. inte anses innebära men i här avsedd bemärkelse.

Enhgt min mening är det ofrånkomligt att helt rättsenliga åtgärder ibland kan få bedömas som skada eller men. I promemorian har som exempel på sådana faU nämnts att någon blivit föremål för framgångsrika indrivningsåt­gärder eller att någon blivit salt i fängelse, inlagen för sluten psykiatrisk vård eller ställd under övervakning. Denna ståndpunkt är nödvändig för alt sekretess skall kunna upprätthållas även myndigheter emellan."

Beträffande tolkningen av skaderekvisilel i 9 kap. 8 § tredje stycket SekrL kan också hänvisas till följande uttalande i samma proposition (Del A, s. 274

f).

"En förutsättning för sekretess är att del inte måsle antas alt uppgiften kan röjas utan skada och men för den enskilde. Hemliga telefonnummer bör enligt promemorian inle lämnas ul fill annan än den som kan visa all han inle skall missbruka uppgiften. I regel bör också sådant som uppgifter om tidningsprenumerationer och resor anses sekretessbelagda. Uppgifter om innehav av TV-apparat skall enligt promemorian inte lämnas ut, om utlämnandet typiskt sett upplevs som en nackdel för den enskilde, såsom fallet är när uppgiften begärs för indrivningsändamål. Motsvarande betrak­telsesätt får anläggas när del för postverket är fråga om att lämna ut uppgift om någons postadress."

Regeringsrätten har i ell pleniavgörande tagit ställning fill en begäran av ett inkassoförelag om alt från en allmän försäkringskassa få ut uppgifter om en försäkrads arbetsgivare och dennes telefonnummer. Regeringsrätten fann alt sekretess gällde för uppgifterna (dom 1981-07-10, målnr 799-1981). Flera ledamöter var dock av skiljaktig mening och ansåg att uppgifterna borde lämnas ut. Inkassoförelaget hade även begärt alt få ul uppgifter om den försäkrades postadress och telefonnummer. Den frågan prövades dock inle av regeringsrätten; kammarrätten hade vid sin prövning kommit fram lill att uppgifterna inte var sekretessbelagda och att de alltså skulle lämnas ut av försäkringskassan.

Prop. 1981/82:186

54

Sammanfattningsvis torde gällande rätt innebära att uppgifter om enskil­das adresser normalt inle är hemUga. Rör det sig om en gäldenärs adress som begärs för indrivningsändamål exempelvis hos en allmän försäkringskassa eller posten, är frågan emellertid mer tveksam. Gäller det en fast adress som är lätt tillgänglig på annat håll, torde skaderekvisilel inte vara uppfyllt, vilket innebär att adressen kan lämnas ut. I andra fall torde emellerfid adressupp­giften vara sekretessbelagd. Beträffande uppgifter om en gäldenärs arbets­givare följer av regeringsrättens dom att sådana uppgifter inte kan lämnas ut fill inkassoförelag.

Uppgifter om adresser för indrivningsändamål torde i viss utsträckning begäras även från länsstyrelserna. Hos dessa förs register över länets befolkning, gmndade på kyrkobokföringen. Dels förs ett register på magnetband (personband), dels två register beslående av s. k. personavier. Dessa register kommer tiU användning i skilda sammanhang, bl. a. vid upprättande av stomme till manlalslängd. Uppgifter i dessa register kan vara sekretessbelagda enligt 7 kap. 15 § SekrL. En förutsättning för sekretess är dock alt det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgifterna röjs. Att uppgifterna begärs för indrivningsändamål kan knappast anses utgöra särskild anledning att hemlighålla dem (jfr prop. 1979/80:2, Del A, s. 211).

Svenska Inkassoföreningens framställning och remissyttrandena över den­na

I skrivelsen till justitiedepartementet den 16 oktober 1981 framhåller Svenska Inkassoföreningen all inkassobyråerna är beroende av att få uppgifter om fysiska och juridiska personers adresser för all kunna fullgöra sin inkassoverksamhet. Enligt föreningen vägrar flertalet poslanstalter med hänvisning lill sekretesslagen att lämna ul såväl fasta som tillfälliga adresser. Delsamma gäller även vissa länsstyrelser. Föreningen hemställer därför all sekretesslagen ändras på sådant sätt att inkassoföretagen kan erhåUa erforderliga adressuppgifter.

Fiertalel remissinstanser tillstyrker i princip Svenska Inkassoföreningens förslag om begränsningar i sekretessen så att borgenärer i indrivningsären­den kan erhåUa nödvändiga uppgifter från olika myndigheter, bl. a. posten och de aUmänna försäkringskassorna. Hos försäkringskassorna finns, till skillnad från posten, uppgifter om enskildas arbetsgivare.

Föredraganden

Med anledning av påpekanden från några remissinstanser om all det inle kan bedömas som skada eller men alt någon blir föremål för framgångsrika indrivningsåtgärder vill jag till en början erinra om all man - som bl. a. framgår av de nyss återgivna citaten - under förarbetena lill sekretesslagen

Prop. 1981/82:186

55

diskuterade huruvida helt rättsenliga åtgärder skuUe kunna innebära skada eller men. Frågan var bl. a. om det i sekretesslagens mening borde anses som skada eller men att någon blir utsatt exempelvis för indrivningsåtgärder. Slutsatsen blev att så borde vara fallet, eftersom detta ansågs vara den enda framkomhga vägen för att reglera sekretessen mellan myndigheter.

En utgångspunkt för de fortsatta övervägandena är därför att indrivnings­ålgärder vid fillämpningen av sekretessbestämmelsernas skaderekvisit kan innebära skada eller men.

Detta grundläggande ställningstagande har utsatts för åtskillig krifik i skilda sammanhang, så även i remissyttrandena över den nu ifrågavarande framställningen. Jag är därför angelägen om att slå fast att denna kritik bygger på en missuppfattning om innebörden i slåndpunktslagandel. Innebörden är ingalunda att inkassoverksamhet eller någon annan rättsenlig verksamhet skulle vara menlig i sig. Innebörden är inte heller alt man en gång för alla skall godta det resultat som tillämpningen av skaderekvisilel leder fiU. Om man aUtså inte från allmän synpunkt kan godta det resultat som prövningen enligt skaderekvisilel leder lill, får man i sekretesslagen föreskriva undantag från sekretessen (eller uppgiftsskyldighet, om del är en annan myndighet som vill ha tillgång fill uppgifterna). En annan utväg kan vara att ställa upp särskilda kvalifikationer i skaderekvisilel (jfr 7 kap. 15 § SekrL).

Med denna innebörd av begreppen skada och men är det alltså tydligt alt sekretess ibland gäller för uppgifter om adresser hos de allmänna försäk­ringskassorna och posten, bl. a. om sådana uppgifter begärs för indrivnings­ändamål. Däremot torde sekretess normalt inle gälla för adressuppgifter i länsstyrelsernas register över länels befolkning, även om de begärs för indrivningsändamål. Detta sammanhänger med det kvalificerade skadere­kvisit som enhgt 7 kap. 15 § SekrL gäller för alt uppgifterna skall vara sekretessbelagda där.

Av vad som har kommit fram under remissbehandlingen framgår att nuvarande ordning medför påtagliga olägenheter för förelag som bedriver inkassoverksamhet genom att de inle alltid kan få tillgång lill de adressupp­gifter som de behöver för sin verksamhet. För inkassoföretagen är del givetvis angeläget alt kunna få fram uppgift om gäldenärernas adresser. Delta är i själva verket av intresse inte bara för inkassoföretagen och deras uppdragsgivare. Även från allmän synpunkt finns del ett intresse av att indrivningsverksamheten fungerar. Det aren allmänt vedertagen princip att skulder skall betalas. Del finns inte något beråtligal intresse av att gäldenärer skall kunna hålla sig undan från betalning genom att deras adresser hålls hemliga.

I delta sammanhang vill jag erinra om att regeringen nyligen har underställt lagrådet ett förslag om ändring i lagsökningslagen (1946:808). Förslaget innebär bl. a. alt borgenärerna skall få ett större ansvar än f. n. för de uppgifter som behövs för att gäldenären skall kunna delges.

Prop. 1981/82:186

56

Vad jag nu har sagt talar för en uppmjukning av sekretessen beträffande adressuppgifter hos poslen och de allmänna försäkringskassorna. Behovet av lättnader i sekretessen måste emellertid vägas mot de skäl som i övrigt kan anföras för att skydda den enskildes integritet.

Härvidlag vill jag erinra om vad jag tidigare har sagt om att adressuppgifter i och för sig knappast är särskilt ömtåliga. En uppgift om en persons adress medger normalt inle att man kan dra några närmare slutsatser om hans personliga förhållanden. Så torde del i varje fall förhålla sig beträffande adressuppgifter hos poslen. Det lär inle vara många som har någon befogad anledning att motsätta sig all uppgifter om deras adress lämnas ut från posten.

Enligt min mening är del naturligt att uppgifter om adresser i första hand hämtas från posten. Däremot anser jag inte att några ändringar bör göras i de sekretessregler som gäller för försäkringskassorna.

Jag anser aUlså att del bör införas ökade möjUgheter att lämna ut adressuppgifter från poslen. En sådan lättnad i sekretessen bör dock inte rimligen komma enbart inkassoföretagen eller andra som driver in fordringar till godo. Enligt min mening måste konsekvensen bli en generell begränsning av sekretessen. Var och en som begär det skall alltså i princip kunna få upplysningar om adresser från posten.

Med hänsyn till att del i vissa undanlagsfall kan förekomma att en person har befogad anledning att hemlighålla sin adress, bör posten kunna vägra att lämna ut adressuppgifter i dessa undanlagsfall. Jag föreslår därför att bestämmelsen härom utformas så, att sekretess gäller bara om det kan antas att röjande av adressuppgiften skulle medföra fara för att någon utsätts för övergrepp eller annat allvarligt men (jfr 7 kap. 14 § SekrL). Bestämmelsen ger därmed skydd mot repressalier av mera allvarligt slag. Den ger skydd inte bara mot rena våldsövergrepp utan också mot t. ex. telefonterror och andra trakasserier av allvarligare slag. Ufiämnande bör kunna vägras exempelvis då en adress har bhvit spärrad på grund av befarad personförföljelse eUer liknande obehag. Däremot kommer adressuppgifter inte all kunna hemlig­hållas bara av det skälet alt de begärs utlämnade för indrivningsändamål. Bestämmelsen bör tas in i 9 kap. 8 § SekrL.

När del gäller uppgifter om arbetsgivare anser jag däremot inte all det finns skäl all införa någon motsvarande begränsning av sekretessen. Från den enskildes synpunkt kan uppgifter om arbetsgivare inte sällan vara ömlåUga. Man kan inte bortse från att en begränsning i sekretessen för sådana uppgifter skulle kunna missbrukas. Redan risken härför kan försämra relationerna mellan de enskilda och försäkringskassorna. Med hänsyn lill härtill är jag inte beredd att föreslå några lättnader i sekretessen hos de allmänna försäkringskassorna för uppgifter om enskildas arbetsgivare.

Prop. 1981/82:186

57

2.4.3 Uppgifter om personal- och lönestatistik

Stafistiska centralbyrån (SCB) framställer personal- och lönestatistik på grundval av uppgifter som finns i olika personregister. Uppgifter i registren inhämtas normall via andra myndigheters administrativa lönesystem. Uppgifter hos SCB som rör anställda inom den offenfiiga sektorn behöver personalorganisationerna årligen ha fillgång lill för alt komplettera sina medlemsregister och för att erhålla underlag för lokala avtalsförhandlingar. Inom berörda organ har nu uppkommit frågan vilka möjligheter som personalorganisafionerna har alt få ut uppgifterna från SCB.

Hos SCB gäller sekretess för uppgifterna enligt 9 kap. 4 § SekrL, där det finns en huvudregel om absolut sekretess och en undantagsregel om att vissa slag av uppgifter får lämnas ul, om det står klart att uppgiften kan röjas utan att den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider skada eller men. Sekretessen för löneslafisliska uppgifter o. d. följer huvudregeln, vilket innebär att uppgifterna inle kan lämnas ut ens efter en skadepröv­ning.

Enligt 1937 års sekretesslag gällde däremot sekretessen hos SCB för ifrågavarande uppgifter med ett omvänt skaderekvisit. I 16 § föreskrevs all sådana uppgifter fick lämnas ul, om trygghet kunde anses vara för handen alt utlämnandet inle kom att missbrukas lill skada för den enskilde. Med hänsyn härfill bifölls regelmässigt personalorganisationernas framställningar om att få la del av handlingar som innehöll löne- och statistikuppgifter. Någon skaderisk ansågs inle föreligga. - Det kan tilläggas att del dessutom var möjUgt aft lämna ut lönestatisfiska uppgifter till bl. a. arbetstagarorganisa­tionerna för att användas vid löneförhandlingar, i de fall och i den ordning regeringen bestämde det (16 § andra stycket). Regeringens bemyndigande utnyttjades emellertid aldrig.

Den nuvarande ordningen all absolut sekretess gäller hos SCB för uppgifter om personal- och lönestatistik är inte tillfredsställande. En återgång lill äldre ordning är enligt min mening påkallad. Del innebär alt sekretess i princip kommer att gälla för uppgifterna men att sekretessen viker, om del slår klart all uppgifterna kan röjas ulan att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men. Om sekretessen villkoras på ett sådant sätt, lär personalorganisationerna liksom tidigare normall kunna få tillgång fill uppgifter om löne- och personalstatistik. Jag föreslår därför all det i 9 kap. 4 § SekrL införs ett undantag från huvudregeln om absolut sekretess också för uppgifter som avser personal- och lönestafislik.

2.4.4 Sekretess gentemot utländska myndigheter

Sekretess innebär enligt 1 kap. 1-3 §§ SekrL förbud alt lämna uppgifter till såväl enskilda som myndigheter. Med enskilda förstås därvid i princip alla -svenska och utländska - fysiska och juridiska personer av privaträttslig art.

Prop. 1981/82:186

58

Med myndigheter avses svenska myndigheter jämte de svenska beslutande statliga och kommunala församlingarna och de privaträtlsliga subjekt som jämstäUs med myndigheter enhgt 1 kap. 8 § SekrL.

Någon särskild regel om sekretess gentemot utländska myndigheter och mellanfolkliga organisationer har inte tagits upp i sekretesslagen (jfr dock 9 kap. 3 § SekrL). Enligt vad föredragande statsrådet uttalade i propositionen med förslag lill sekretesslag m. m. framstod föreskrifter om utbyte av hemliga uppgifter mellan svenska och utländska myndigheter knappast som ändamålsenliga med den begränsade reglering av sekretessen mellan myndigheter som föreslogs (prop. 1979/80:2, del A, s. 122).

Sekretesslagen får därför anses innebära att uppgifter får lämnas till en utländsk myndighet eller mellanfolklig organsiation i huvudsak på samma sätt som tidigare, dvs. enligt samma grunder som gäller för utbytet av uppgifter mellan svenska myndigheter.

Del betyder att en svensk myndighet - frånsett de fall där någon lag eller förordning reglerar uppgiftslämnandet - skall göra en diskretionär prövning av en ufiändsk myndighels begäran att få la del av uppgifter som finns hos den svenska myndigheten. På prövningen inverkar en rad omständigheter, bl. a. vilka relationer Sverige har till del land del gäller och vilka relationer som finns mellan den svenska och den utländska myndigheten. År omständighe­terna sådana att den svenska myndigheten i princip anser sig böra bistå den utländska myndigheten, är del tydhgt att den svenska myndigheten måste se till att de intressen som bär upp sekretesslagsfiflningen inle sätts åsido. Del får aUlså inte förekomma all en svensk myndighet lämnar ut hemliga uppgifter till en utländsk myndighet i strid med vad sekretesslagen föreskriver för svenska förhållanden (jfr a. prop., del A, s. 465 och 494).

Det har visat sig att avsaknaden av regler i sekretesslagen om förhållandel mellan svenska och ufiändska myndigheter har vållat vissa svårigheter. Bl. a. har det lett lill missuppfattningen att ordet myndighet i sekretesslagen avser också utländska myndigheter, vilket inle är fallet. Jag anser därför att det är önskvärt att lagen förtydligas på denna punkt. Enligt min mening finns det dock inle behov av med någon mera ulförhg reglering av det slag som gäller förhållandel mellan svenska myndigheter inbördes.

En regel om sekretess gentemot utländska myndigheter och mellanfolkliga organisationer bör ha till utgångspunkt att en uppgift för vilken sekretess gäller enligt sekretesslagen inte får röjas för ett sådant organ. Från denna regel bör föreskrivas undantag för det fall sådant uppgiftslämnande har reglerats särskilt i lag eller förordning. Jag kan här påminna om all exempelvis de socialförsäkringskonvenlioner som Sverige har ingått med främmande länder innehåller åtagande alt lämna uppgifter i olika hänseen­den. Eftersom konventionernas bestämmelser genom förordning har inför­livats med svensk rätt innefattas dessa bestämmelser av nyssnämnda undantag.

Uppgift bör dessutom få lämnas i sådana fall då uppgiftslämnandet får anses förenligt med svenska intressen. Vid bedömningen av vad som är

Prop. 1981/82:186

59

svenska intressen får då beaktas bl, a, Sveriges intresse av internafionellt samarbete med organet i fråga. Jag vill här understryka att det naturligtvis inte får förekomma alt hemliga uppgifter lämnas till en utländsk myndighet, om en svensk myndighet i motsvarande läge inte skulle ha fått uppgifterna med hänsyn lill sekretesslagens bestämmelser.

Ett annat förhållande som naturligtvis måste tas med i bedömningen är det intresse som sekretessen skall skydda. Härvid bör observeras att bestämmel­serna inte bara gäller lill skydd för svenska fysiska eller juridiska personer utan också skyddar utländska medborgare och förelag. Del kan alltså inträffa att utlämnande av vissa uppgifter till en utländsk myndighet hindras av att sekretess gäUer till förmån för t. ex. ett utländsk företag.

Den prövning som sålunda skall göras av frågan om utlämnande av uppgifter till en utländsk myndighet e. d. är förenligt med svenska intressen måste anses vara av sådan karaktär all den bör ankomma endast på myndigheter. Prövningen bör alltså inle få göras av en enskild offentlig funktionär annat än om han enligt arbetsordning e. d. är den som beslutar på myndighetens vägnar i sådana fall. Vid behov bör naturligtvis samråd ske med utrikesdepartementet (jfr 10 kap. 8§ regeringsformen).

Den reglering som jag sålunda förordar bör tas in i 1 kap. 3 § SekrL.

2.4.5 Besvär av myndigheter i sekretessärenden

Enligt 15 kap. 8 § första stycket SekrL får en myndighet, som av en annan myndighet har fått avslag på sin begäran att få la del av en handling, föra talan mot beslutet genom besvär. Sådan talan förs antingen hos regeringen eller hos den domstol som enligt 15 kap. 7 § prövar besvär från enskild i motsvarande fall, dvs. i allmänhet kammarrätt. Fördelningen av besvärs­ärendena meUan regeringen, å ena sidan, och kammarrätterna och andra domstolar, å andra sidan, beror på vilka myndigheter som är berörda. Tvister meUan två statliga myndigheter prövas av regeringen medan övriga tvister handläggs av domstol. Vissa undantag från den nu angivna ordningen gäller enligt andra-fjärde styckena i 15 kap. 8 §.

Vid tillämpningen har 15 kap. 8 § första stycket SekrL kommit att tolkas olika av regeringen och regeringsrätten, som prövar besvär över kammar­rätternas domar i här avsedda fall. Regeringen har i ett flertal fall tagit upp och prövat besvär av en myndighet som fått avslag på en begäran som formellt sett inte utformats som en framställning om all få la del av en handling. I stället har begäran avsett uppgifter som den andra myndigheten har tillgång till.

Regeringsrätten har i två domar den 31 juli 1981 (1965-1981 och 2281-1981) och en dom den 7 december 1981 (3221-1981) prövat besvär i sådana fall. I en dom den 29 september 1981 (2258-1981) har regeringsrätten emellertid funnit att en myndighets beslut om avslag på en annan myndighels begäran alt få en uppgift ur en allmän handling inte kan överklagas enligt 15 kap. 8 § SekrL.

Prop. 1981/82:186

60

I förarbetena till nämnda bestämmelse (prop. 1979/80:2, Del A, s. 365 f) sägs inte uttryckligen huruvida överprövning enligt paragrafen kan ske också när en myndighels begäran avser uppgifter ur en handling hos en annan myndighet. I förarbetena talas emellertid endast om överprövning av en myndighets vägran att lämna en annan myndighet en begärd uppgift. Delta förhållande tyder på att avsikten har varit alt besvärsrätlen skulle gälla inte bara beslut som rör handlingar. Häremot skall då ställas alt lagtexten innehåller uttrycket "begäran att få ta del av handling". Samma uttryckssätt förekommer i 15 kap. 7 § som ger besvärsrätt bara i frågor om beslut som avser utlämnande av handlingar och inte beträffande beslut som avser utlämnande av uppgifter.

Onekligen talar praktiska skäl med avsevärd styrka för att besvär enhgt 15 kap. 8 § SekrL bör kunna prövas också när en myndighet har avslagit en annan myndighels begäran att få ut uppgifter. Som jag nyss har sagt torde detta också ha varit lagsfiftarens avsikt vid lagens tillkomst. Jag föreslår därför att lagtexten förtydligas så att del uttryckligen anges att besvär kan anföras även mot en myndighets beslut alt avslå en annan myndighels begäran att få vissa uppgifter. På det sättet får man också en bättre överensstämmelse med bestämmelsen i 15 kap, 5 § SekrL om myndigheter­nas skyldighet att lämna uppgifter fill andra myndigheter.

Rätt all överklaga en myndighets beslut att vägra lämna ut en uppgift lill en annan myndighet bör föreligga oavsett vilka omständigheter som har anförts som skäl för beslutet. Sålunda bör 15 kap, 8 § SekrL kunna tillämpas exempelvis när en tvist mellan myndigheter har sin grund i olika uppfattning om huruvida uppgiftsskyldighet föreligger enligt nägon lag eller förordning. Frågan om sekretess utgör hinder mot utlämnande beror ju då på om uppgiftsskyldighet föreligger eller inte (14 kap. 1 § SekrL), Besvärsinslansen bör alltså la ställning fill denna fråga och inte avvisa besvären därför att dessa gäller uppgiflsskyldighelens omfattning (se regeringsrättens fidigare nämnda dom den 31 juli 1981, 1965-1981; jfr dock samma domstols dom den 4 juni 1981, RÄ81 2:27),

Det kan övervägas om man inle bör komplettera bestämmelsen i 15 kap. 7 § SekrL om enskildas besvärsrätt, så att det även där anges att besvärsrält föreligger också beträffande avslagsbeslut som avser begäran att få ut uppgifter. Härvidlag bör emellertid beaktas alt denna bestämmelse korre­sponderar med tryckfrihetsförordningens (TF) regler om allmänna handling­ars offentlighet, särskilt reglerna i 2 kap. 15 § TF om rätt att överklaga beslut om avslag på begäran att få ta del av en allmän handling. Tryckfrihetsfö­rordningens regler ger medborgarna rätt att ta del av allmänna handlingar men innebär ingen skyldighet för myndigheterna att lämna ut vissa uppgifter ur sådana handlingar.

Den bestämmelse som finns i 15 kap. 4 § SekrL om skyldighet att lämna ut uppgifter går ett steg längre an TF, I paragrafen föreskrivs att en myndighet på begäran av en enskild skall lämna ut uppgift ur en allmän handling i den

Prop. 1981/82:186

61

mån hinder inte möter på grund av någon sekretessbestämmelse eller av hänsyn till arbetets behöriga gång. Om en myndighet avslår en enskild persons begäran om att få ta del av innehållet i en allmän handling, kan beslutet dock inte överklagas enligt 15 kap. 7 § SekrL annat än om det innebär avslag på en begäran att få la del av själva handlingen (jfr regeringsrättens dom 1982-02-03, 4142-1981).

Av del anförda framgår all det inte råder någon fullständig parallellitet mellan 15 kap. 7 och 8 §§ SekrL, Bestämmelserna i den förstnämnda paragrafen har utformats med särskilt beaktande av behovet av överens­stämmelse med tryckfrihetsförordningens regler om allmänna handlingars offentlighet.

3 Upprättade lagförslag

1 enlighet med vad jag nu har anfört har inom jusfitiedepartementet upprättats förslag till

1.

lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

2.

lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap,

3.

lag om ändring i lagen (1980:11) om fillsyn över hälso- och sjukvårds­personalen m, fl,,

4.

lag om ändring i utlänningslagen (1980:376),

5.

lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

Förslagen under 2 och 4 har upprättats i samråd med chefen för arbetsmarknadsdepartementet, förslaget under 3 i samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] och förslaget under 5 i samråd med chefen för socialdepartemen­tet,

4 Specialmotivering

4.1 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

1 kap. 3 §

Av det nya tredje stycket framgår att uppgifter, för vilka sekretess gäller enligt sekretesslagen, i princip inte får röjas för utländska myndigheter och mellanfolkliga organisafioner. Två undantag gäller emellertid från denna princip. För del första får uppgifter lämnas om del sker i enlighet med en lag eller förordning. Det behöver inle vara fråga om en uppgiftsskyldighel. Det räcker om föreskriften innebär alt uppgifter får lämnas fill utländska myndigheter m. m. För del andra får uppgifter lämnas om det kan anses förenligt med svenska intressen. Beträffande den närmare innebörden härav hänvisas till avsnitt 2,4,4 i den allmänna mofiveringen. Prövningen av frågan om ell uppgiftslämnande är förenligt med svenska intressen ankommer på myndigheten som sådan, vid behov efter samråd med utrikesdepartemen­tet.

Prop. 1981/82:186

62

7 kap. 7§

Denna bestämmelse har behandlats i avsnitt 2,4,1 i den allmänna mofiveringen.

Det nya andra stycket i paragrafen innebär att sekretess kan gälla i förhållande till den enskilde själv. Sekretessen gäller i första hand hos de aUmänna försäkringskassorna, riksförsäkringsverket och försäkringsdom­stolarna. Sekretessen kan emellertid med slöd av första stycket andra meningen också gälla hos andra myndigheter som har att handlägga ärenden enligt den lagstiftning som nämns i första stycket.

Efter mönster i 7 kap. 3 § SekrL föreskrivs att sekretessen gäller i förhållande till den vård- eller behandlingsbehövande själv. Denne behöver i och för sig inte vara part i ärendet även om detta torde vara del normala. En förutsättning för alt en uppgift skall få undanhållas den vård- eller behandlingsbehövande själv är att uppgiften angår hans hälsotillstånd.

Bestämmelsen gör det möjligt att vägra utlämnande inte bara med hänsyn till pågående vård eller behandling. Med tillämpning av förevarande bestämmelse torde det i och för sig vara möjligt alt vägra också en fillfrisknad patient tillgång fill en journal eller Uknande handling som förvaras hos t. ex. en försäkringskassa med motiveringen alt kunskap om handhngens innehåll skulle kunna föranleda att han insjuknade på nytt. Myckel starka medicinska skäl torde dock få krävas i sådant fall (jfr prop. 1979/80:2, Del A, s. 177 ff).

Med anledning av vad Sveriges läkarförbund har anfört vid remissbehand­lingen vill jag fillägga att det naturhgtvis kan vara lämpligt alt en läkare eller en sjukvårdsinrättning som överlämnar t. ex. en journal till en annan myndighet gör den mottagande myndigheten uppmärksam på all journalen innehåller uppgifter som inom sjukvården har bedömts vara av del slag att de inle bör lämnas ul till patienten. En sådan upplysning är emellerfid inte bindande, om fråga uppkommer om att lämna ul uppgifterna till patienten. Den frågan skall enligt tryckfrihetsförordningen självständigt bedömas av den myndighet som förvarar handlingarna.

Till följd av huvudregeln i 14 kap. 5 § SekrL kan sekretessen enligt förevarande bestämmelse komma att begränsas i vissa situafioner. Den vård-eller behandlingsbehövande torde nämligen normall vara part i ett ärende som gäller honom. Huvudregeln är all en part skall ha full insyn i allt material i ärendet. Med stöd av undantagsbestämmelsen i 14 kap. 5 § SekrL, som innebär att sekretessbelagda uppgifter kan förvägras en part i undantagsfall, lär dock en journal kunna hållas hemlig för en enskild också då han är part. En förutsättning för hemlighållande enligt 14 kap. 5 § liksom enligt 7 kap. 7 § är alt det är av "synnerlig vikt" att uppgifterna inle röjs.

Sekretessen enligt del nya tredje stycket skyddar en enskild person som har gjort anmälan eller annan utsaga om någons hälsotUlstånd eller andra personliga förhållanden. I allmänhet torde del här röra sig om uppgifter som

Prop. 1981/82:186

63

någon har lämnat fill en vårdmyndighel (jfr 7 kap. 6 § SekrL) och som sedan har vidarebefordrats från den myndigheten till exempelvis en försäkrings­kassa. Del kan emellerfid också röra sig om en uppgift i ett intyg från en privatpraktiserande läkare. Det bör observeras att bestämmelsen inle är tiUämplig i fråga om en anmälan som görs av en myndighet eller i tjänsten av en offentlig funktionär.

För sekretessen krävs att del kan antas att, om uppgiften röjs, fara uppkommer för alt den som har gjort anmälan eller avgelt utsagan eller hans närstående utsätts för våld eller annat allvarligt men. Bestämmelsen ger därmed bara skydd mot repressaUer av mera allvarligt slag. Uppgifter om en anmälares eUer uppgiflslämnares idenfitel kan således inle rutinmässigt undanhållas från den som berörs av anmälan (jfr prop. 1979/80:2, Del A, s. 186 ff).

Uppgifter som avses i förevarande bestämmelse kan omfattas av den rätt fill insyn i mål eller ärende som fillkommer part enligt förvaltningslagens regler. Åven en part kan dock i vissa fall enligt 14 kap. 5 § SekrL förvägras att la del av uppgifter i ett mål eUer ärende, nämUgen om del av hänsyn fill allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt.

I femte stycket anges tidsgränser för sekretessen i fråga om uppgifter i allmänna handlingar. Den normala gränsen är 70 år. År del fråga om uppgifter som avses i tredje stycket, är tiden för handlingssekretessen dock 50 år (jfr 7 kap. 6 § SekrL).

9 kap. 4 §

I paragrafen har gjorts ell undanlag från huvudregeln om absolut sekretess i sådan särskild verksamhet hos en myndighet som avser framställning av statistik. Undantaget gäller för uppgifter som avser personal- och lönesta­tistik. För dessa uppgifter gäller ett s. k. omvänt skaderekvisit, dvs. sekretess gäUerför uppgifterna, om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att någon lider skada eller men. En skadebedömning torde normall leda lill att exempelvis SCB kan lämna ut uppgifter om personal- och löneslatisfik fill personalorganisationerna, när uppgifterna begärs för lokala avtalsförhand­lingar. I övrigt hänvisas lill avsnitt 2.4.3,

9 kap. 8 §

I tredje stycket har gjorts en begränsning i sekretessen hos postverket. Begränsningen innebär att sekretess gäller för uppgifter om enskildas adresser endast om del kan antas all röjande av uppgiften skulle medföra fara för att någon utsätts för övergrepp eller annat allvarUgt men. Med adress avses fast eller tillfällig bostadsadress liksom boxadress. En särskild anledning att hemlighålla en adressuppgift kan vara att utlämnande av uppgiften kan leda fill personförföljelse eller liknande obehag. Däremot

Prop. 1981/82:186

64

gäller inte någon sekretess enbart därför alt en adressuppgift begärs för indrivningsändamål eller liknande. I övrigt hänvisas fill avsnitt 2.4.2.

14        kap. 2 §

De allmänna övervägandena rörande förslaget finns i avsnitt 2.2.3.

Ändringen innebär att personalen inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten får rätt att fill polis och åklagare lämna uppgifter som angår misstanke om brott, för vilket inle är stadgal hndrigare straff än fängelse i två år. En förutsättning för att uppgifter skall få lämnas fill polis och åklagare är alltså all uppgifterna angår så allvarliga brott som t, ex, mord, dråp, våldtäkt, grovt rån, mordbrand och grovt narkotikabrott. Att uppgifterna kan ha mottagits i förtroende saknar betydelse i detta sammanhang.

Uppgifterna får lämnas av varje befattningshavare hos myndigheten. Uppgifterna behöver inle vara efterfrågade av polis eller åklagare. De kan alltså lämnas på en tjänstemans eget inifiativ. Någon skyldighet att lämna uppgifter enligt paragrafen föreligger inle. Däremot kan uppgiftsskyldighel föreligga enligt andra bestämmelser.

Om polis eller åklagare begär uppgift om huruvida en person som misstänks för ett brott finns på ett sjukhus eller en annan vårdinrättning, blir i första hand 7 a § lillsynslagen och 66 § SoL tillämphga (jfr avsnitt 4.3 och 4.5).

15        kap. 5 §

Det nya andra stycket i paragrafen har införts i förtydligande syfte. Del skulle nämligen kunna hävdas att bestämmelserna i 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL medför en viss informationsskyldighet till följd av regeln i 15 kap. 5 § första stycket. Detta har emellertid inle varit avsikten (jfr KU 1979/80:37, s. 62 ff). I andra stycket klargörs därför att första stycket inte ger upphov till någon skyldighet för en hälso- och sjukvårdsmyndighet eller socialtjänst-myndighet all lämna polis och åklagare uppgifter i de fall som avses i 14 kap. 2 § tredje stycket.

75 kap. 8 §

I första stycket har gjorts ett tillägg som anger att en myndighet kan överklaga en annan myndighets beslut inte bara när beslutet innebär en vägran att tillhandahålla en begärd handling utan också när det är fråga om ett beslut att inle lämna ul en begärd uppgift. Beslut som kan överklagas med slöd av denna paragraf är alltså beslut enligt 15 kap. 5 § SekrL men inle andra beslut som innebär avslag (jfr NJA 1980 s. 786). Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 2.4.5 i den allmänna motiveringen.

Prop.  1981/82:186

65

4.2       Förslaget till lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt medborgar­

skap

6a§

Paragrafen är ny. I fråga om de allmänna övervägandena rörande paragrafen hänvisas till avsnitt 2.2.6.

Paragrafen innebär att en socialnämnd på begäran av statens invandrar­verk eller en polismyndighet skall lämna uppgifter om en utlännings personliga förhållanden, om uppgifterna behövs i ett ärende om svenskt medborgarskap. Det är alltså en föreskrift som skall tillämpas även om sekretess gäller för de uppgifter som efterfrågas (14 kap. 1 § SekrL).

4.3       Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och

sjukvårdspersonalen m. fl.

7a§

Paragrafen, som föreskriver uppgiftsskyldighel i vissa särskilda fall, är ny. Av 14 kap. 1 § SekrL följer att uppgiftsskyldigheten bryter sekretessen.

Punkt 1

Punkten innebär till en början att personalen inom hälso- och sjukvården skall lämna uppgift till poUs och åklagare om huruvida någon vistas på ett sjukhus, då uppgiften begärs för ett särskilt fall. I fråga om de allmänna övervägandena hänvisas till avsnitt 2.2.2.

Punkten förutsätter inle alt den efterfrågade är känd till namnet. Det skall emellertid vara en viss person som efterfrågas. Med uttrycket "för särskilt fall" menas all uppgiften begärs t. ex. med anledning av en inledd förundersökning eller som ett led i spaningarna efter en förrymd mentalpa­tient. Regeln är självfaUet också tillämpUg i polisens hjälpande verksamhet. Del är dock inte meningen att polisen med slöd av regeln skall ha generell fillgång fill sjukhusens patientregister.

Uppgiftsskyldighet avser den omständigheten huruvida en enskild vistas på ett sjukhus. Åven personer som söker sig lill ett sjukhus för öppen vård får anses vistas på ett sjukhus så länge de finns där. Uppgiftsskyldighelen omfattar alltså bl. a. personer som har begett sig tiU sjukhus för tillfällig vård efter exempelvis ett knivslagsmål eUer en trafikolycka.

Den omständigheten att en s. k. adressuppgift kan lämnas ul medför inte utan vidare alt patienten också får utsättas för förhör eller delges en handhng etc; hans hälsofillstånd kan hindra detta. Sådana frågor får bedömas enligt andra regler.

Punkten innebär vidare alt personalen inom hälso- och sjukvården skall lämna uppgift till en domstol, kronofogdemyndighet eller folkbokförings-

5 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

66

myndighet om att någon vistas på ett sjukhus, I fråga om de närmare övervägandena i denna del hänvisas fill avsnitt 2,2,4.

Det är givet alt en uppgift om huruvida någon vistas på ell sjukhus skall lämnas även fill en slämningsman som har anlitats av någon av de myndigheter som anges i punkten.

Punkt 2

Punkten innebär att personalen inom hälso- och sjukvården skall lämna uppgifter som behövs till den som skall ulföra en rättsmedicinsk undersök­ning. Regeln syftar i första hand fill att göra det möjligt för rätlsläkarstafio­nerna att få fillgång till äldre journaler, som kan behövas vid en rättsmedicinsk undersökning. Någon begränsning i uppgiftsskyldigheten föreligger inte. Det har förutsatts att uppgifter som lämnas till rältsläkarsta­tionerna regelmässigt används på ett sådant sätt alt den som uppgifterna rör inte åsamkas ölägenheter i onödan. Sekretess gäller normalt för uppgifterna hos rältsläkarstationerna. Beträffande de närmare övervägandena hänvisas lill avsnitt 2.2.5.

Punkt 3

Punkten innebär att personalen inom hälso- och sjukvården skall lämna uppgifter lill socialstyrelsens råd för vissa rättsliga sociala och medicinska frågor, om uppgifterna behövs för att rådet skall kunna fullgöra sin verksamhet. I fråga om de närmare övervägandena hänvisas till avsnitt 2.3.12.

Det har förutsatts att uppgifter som lämnas fill rådet används på ett sådant sått alt den som uppgifterna rör inle åsamkas olägenheter i onödan. Sekretess gäller normall för uppgifterna hos rådet.

4.4 Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen (1980:376)

16 a §

Paragrafen är ny. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 2.2.6.

Paragrafen innebär att en socialnämnd på begäran av slatens invandrar­verk eller en polismyndighet skall lämna uppgifter rörande en utlännings personliga förhållanden, om uppgifterna behövs i ett ärende om uppehålls­fillstånd. Del är aUtså en föreskrift som skall fillämpas även om sekretess gäller för de uppgifter som efterfrågas (14 kap. 1 § SekrL).

91 a §

Paragrafen är ny. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 2.2.6. Paragrafen innebär alt en socialnämnd på begäran av en polismyndighet

Prop. 1981/82:186

67

skall lämna uppgift om en ufiännings adress, om uppgiften behövs för verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning. Den sekretess som kan gälla för adressen bryts till följd av den föreskrivna uppgiftsskyldighelen (jfr 14 kap. 1 § SekrL). Paragrafen är endast tillämplig om det är fråga om att avvisa eUer utvisa en utlänning. Den kan alltså inle tillämpas under ett fidigare skede i ell ärende om uppehållstillstånd. Då kan ev. 16 a § i stället bh fillämplig.

4.5 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

66 §

I första stycket har införts en hänvisning fill den nya bestämmelsen i 14 kap. 2 § SekrL om alt personal inom bl. a. socialtjänsten har rätt att fiU poUs och åklagare lämna uppgifter som angår misstankar om särskUt aUvarliga brott.

Andra stycket innebär till en början alt personalen inom socialtjänsten är skyldig att lämna uppgift tUl polis och åklagare om huruvida någon vistas på en vårdinrättning, då uppgiften begärs för ell särskilt fall, se avsnitt 2.2.2 i den allmänna mofiveringen.

Uppgiftsskyldigheten avser den omständigheten huruvida en enskild vistas i ett hem för vård eller boende. Härmed avses alla de olika typer av inrättningar som faller under detta begrepp. Regeln gäller även om vården ges i ett hem vars huvudman formellt inte är en myndighet. Uppgiftsskyl­dighelen gäller inte bara för personalen på vårdinrättningen, utan även för annan personal inom socialtjänsten, exempelvis för ledamöterna i en socialnämnd.

Paragrafen fömtsätter inte att den efterfrågade är känd lill namnet. Del skall emellertid vara en viss person soiti efterfrågas. Med uttrycket "för särskilt fall" menas att uppgiften begärs t. ex. med anledning av en inledd förundersökning. Det är alltså inle meningen alt polisen med slöd av regeln skall ha generell tillgång till uppgifter om vilka som finns på en viss vårdinrättning.

Den omständigheten att en uppgift om all någon finns på en vårdinrättning kan lämnas ul medför inle utan vidare alt en intagen också får utsättas för förhör eller delges en handhng osv.; hans hälsotillstånd kan hindra detta. Sådana frågor får bedömas enligt andra regler.

Andra stycket innebär vidare all personalen inom socialtjänsten skall lämna uppgift till en domstol, kronofogdemyndighet eller folkbokförings-myndighet om huruvida någon vistas på en vårdinrättning. I fråga om de närmare övervägandena i denna del hänvisas fill avsnitt 2.2.4.

Del är givet att en uppgift om humvida någon vistas på en inslitufion skall lämnas även fill en slämningsman som har anlitats av någon av de myndigheter som anges i paragrafen.

Prop. 1981/82:186

68

5 Hemställan

Lagrådet arbetar f. n. på fyra avdelningar, dvs. del högsta fillåtna antalet. Trots detta är lagrådels program under liden t. o. m. den 31 mars 1982 utomordentligt ansträngt. Alla de lagförslag som föreligger och som är av det slaget all lagrådet enhgt 8 kap. 18 § andra stycket regeringsformen bör höras över dem kan inte granskas i sådan tid att förslagen kan föreläggas riksdagen inom den i 3 kap. 3 § riksdagsordningen angivna liden. Av den nyss nämnda bestämmelsen i regeringsformen följer emellertid alt lagrådets granskning kan underlåtas, om del skulle fördröja lagstiftningsfrågans behandling så att avsevärt men skulle uppkomma.

De lagförslag som jag lägger fram i detta ärende avser endast i ringa utsträckning sådan lag som nämns i 8 kap. 18 § andra stycket regeringsfor­men. Det är egentligen endast de föreslagna ändringarna i 7 kap. 7 § och 9 kap. 4 och 8 §§ SekrL som är av sådan karaktär. Av dessa ändringar bör särskilt de i 9 kap. 8 § SekrL genomföras så snart som möjligt.

Mot den nu angivna bakgmnden bör en remiss fill lagrådet kunna underlåtas i förevarande ärende.

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen all anta förslagen fill

1.

lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

2.

lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap,

3.

lag om ändring i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårds­personalen m. fl.,

4.

lag om ändring i utlänningslagen (1980:376),

5.

lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620).

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredraganden har lagt fram.

Prop. 1981/82:186

69

Bilaga 1

JUSTITIE­DEPARTEMENTET

SEKRETESSKYDD OCH INFORMATIONSBEHOV

Vissa frågor om sekretesslagens tillämpning inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten m. m.

Ds Ju 1981:17

Prop. 1981/82:186

70

FÖRORD

N

ä

r den nya sekretesslagen antogs stod det klart f

ö

r lag­stiftaren att det omfattande lagverket sannolikt skulle komma att f

ö

ranleda en del till

ä

mpningssv

å

righeter i in­ledningsskedet. Riksdagens konstitutionsutskott anf

ö

rde t.ex. att det h

ä

r 

ä

r fr

å

ga om en mycket komplicerad lag­stiftning, vars konsekvenser knappast kan i alla delar 

ö

verblickas f

ö

rr

ä

n den varit i till

ä

mpning n

å

gon tid.

Under den tid lagen har varit i kraft har den kritiserats i vissa avseenden, bl.a. i tidningsartiklar och nyhets­reportage. Detta f

ö

rh

å

llande f

å

r dock inte undanskymma det faktum att de erfarenheter som hittills har vunnits av lagen i huvudsak torde vara positiva.

Av de iakttagelser som kunnat g

ö

ras inom Justitiedeparte­mentet framg

å

r att kritiken inte s

ä

llan riktats mot re­sultatet av vad som uppenbarligen m

å

ste ha varit en fel­aktig lagtill

ä

mpning. En 

ö

kad uppm

ä

rksamhet kring sekre­tessfr

å

gorna i saraband med lagens ikrafttr

ä

dande kan 

ocks

å

 ha f

å

tt till f

ö

ljd att myndigheterna blivit mera 

f

ö

rsiktiga i sitt uppgiftsl

ä

mnande. Denna 

å

tstramning kan ha varit mer eller mindre m

ä

rkbar beroende p

å

 hur den 

ä

ldre regleringen har till

ä

mpats; p

å

 sina h

å

ll har kun­skaperna om denna varit bristf

ä

lliga.

Men till

ä

mpningen av sekretesslagen har ocks

å

 lett till resultat som kan diskuteras. Vad som fr

ä

mst har kommit i blickpunkten 

ä

r lagens effekter p

å

 uppgiftsutbytet mellan 

å

 ena sidan h

ä

lso- och sjukv

å

rden och socialtj

ä

nsten och 

å

 andra sidan polisen. Ett n

ä

rmare studium av fr

å

gan visar att 

å

tskilliga av de problem som har uppst

å

tt torde ha f

ö

relegat redan i den 

ä

ldre regleringen. Problemen har emellertid uppm

ä

rksanmiats och accentuerats genom den nya lagen, och de kr

ä

ver en l

ö

sning.

Prop. 1981/82:186

71

I denna promemoria, som har utarbetats inom Justitie­departementets enhet f

ö

r lagstiftnings

ä

renden ang

å

ende stats- och f

ö

rvaltningsr

ä

tt, diskuteras fr

å

gan om sekre­tessen p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det och socialtj

ä

nst-omr

å

det i f

ö

rh

å

llande till andra myndigheter, fr

ä

mst polisen. Promemorian Inneh

å

ller f

ö

rslag till 

ä

ndringar som medger ett n

å

got st

ö

rre uppgiftsl

ä

mnande 

ä

n f.n.

Oavsett hur regleringen p

å

 omr

å

det utformas innefattar den en besv

ä

rlig avv

ä

gning mellan viktiga samh

ä

llsintres­sen sora st

å

r raot varandra. De f

ö

rslag som presenteras i promemorian t

å

l att noggrant 

ö

verv

ä

gas. Andra l

ö

sningar 

ä

r ra

ö

jllga. Det 

ä

r nu angel

ä

get att det blir debatt kring de fr

å

gor som tas upp 1 promemorian.

Stockholm i september 198I.

Prop. 1981/82:186

72

1

INLEDNING

Den 1 januari 1981 tr

ä

dde en ny sekretesslag (1980:100, omtryckt 1980:880) i kraft. Den nya sekretesslagen ers

ä

t­ter dels 1937 

å

rs sekretesslag, dels alla de utspridda reglerna ora tystnadsplikt f

ö

r offentliga funktion

ä

rer som fanns i lagar, f

ö

rordningar och andra f

ö

rfattningar. Lagens till

ä

mpningsomr

å

de har uttryckts s

å

 att lagen Inneh

å

ller best

ä

mmelser om tystnadsplikt 1 det allm

ä

nnas verksamhet och ora f

ö

rbud att l

ä

rana ut allra

ä

nna handling­ar. I sistn

ä

mnda h

ä

nseende innefattar best

ä

mmelserna ocks

å

 en begr

ä

nsning 1 r

ä

tten enligt tryckfrihetsf

ö

rord­ningen att ta del av allm

ä

nna handlingar. Med den nya sekretesslagen har ett lagstiftningsarbete sora str

ä

cker sig genom tv

å

å

rtionden avslutats. Lagens f

ö

rarbeten 

ä

r omfattande.

De erfarenheter som raan hittills har av den nya sekre­tesslagen torde i huvudsak vara positiva. I en del fall p

å

st

å

s emellertid lagen ha hindrat ett 

ö

nskv

ä

rt uppgifts­l

ä

mnande mellan olika myndigheter. S

å

ledes har h

ä

vdats att lagen hindrar att uppgifter i 

ö

nskv

ä

rd omfattning l

ä

mnas fr

å

n myndigheter p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det s

ä

rat socialtj

ä

nstomr

å

det (h

ä

rmed avses 

ä

ven det nuvarande socialv

å

rdsomr

å

det) till andra myndigheter. Att uppgifter inte har l

ä

mnats torde i n

å

gra av de p

å

talade fallen bero p

å

 felaktig till

ä

mpning av lagen. Andra fall kan kanske s

ä

gas visa att lagstiftningen inte har blivit helt till­fredsst

ä

llande. I denna promemoria diskuteras fr

å

gan om sekretessen p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det och social­tj

ä

nstomr

å

det i f

ö

rh

å

llande till andra myndigheter. Pro­memorian inneh

å

ller f

ö

rslag till vissa 

ä

ndringar av be­gr

ä

nsad omfattning.

Prop. 1981/82:186

73

2

ÄLDRE  RÄTT

2.1       H

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det

Allm

ä

nna handlingar r

ö

rande h

ä

lso- och sjukv

å

rd var tidi­gare hemliga s

å

vitt g

ä

llde enskildas personliga f

ö

rh

å

l­landen, men de kunde l

ä

mnas ut om trygghet kunde anses vara f

ö

r handen att utl

ä

mnandet inte skulle komma att missbrukas till skada eller f

ö

rklenande f

ö

r de enskilda eller deras n

ä

ra anh

ö

riga (14 

§

 1937 

å

rs sekretesslag). Vissa beslut p

å

 sjukv

å

rdsomr

å

det var dock offentliga. De inom den allra

ä

nna h

ä

lso- och sjukv

å

rden centrala tyst­nadspliktsbest

ä

mmelserna fanns i 6 

§

 lagen (1980:11) om tillsyn 

ö

ver h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen m.fl. De som omfattades av best

ä

mmelserna hade en 1 princip ovillkor­lig tystnadsplikt ang

å

ende vad som hade raeddelats 1 f

ö

r­troende i verksamheten. I 

ö

vrigt g

ä

llde en skyldighet att Inte obeh

ö

rigen uppenbara vad som hade erfarits om en­skildas h

ä

lsotillst

å

nd eller personliga f

ö

rh

å

llanden i 

ö

vrigt.

1937

å

rs sekretesslag tog med ett undantag inte direkt sikte p

å

 f

ö

rh

å

llandet mellan myndigheter. Emellertid an­s

å

gs att sekretessreglerna skulle beaktas ocks

å

 n

ä

r en annan myndighet beg

ä

rde att f

å

 ta del av en handling. En viss frihet att efter en intresseavv

ä

gning l

ä

rana ut en hemlig handling f

ö

rel

å

g dock. 

Ä

ldre best

ä

mmelser ora tyst­nadsplikt f

ö

rbj

ö

d d

ä

remot 1 princip inte bara att uppgif­ter r

ö

jdes f

ö

r enskilda utan ocks

å

 att de l

ä

mnades ut till andra myndigheter eller deras personal. Ett visst m

å

tt av "beh

ö

rigt" uppgiftsl

ä

mnande var dock till

å

tet.

Eftersom det 

ä

r tystnadspliktsregleringen sora i f

ö

rsta hand 

ä

r av intresse i f

ö

revarande saramanhang, kommer

Prop. 1981/82:186

74

endast den regleringen att belysas 1 detta avsnitt.

F

ö

re 

å

r 1975 fanns f

ö

reskrifter om tystnadsplikt f

ö

r yrkesut

ö

vare inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden i s

å

v

ä

l lagar som andra f

ö

rfattningar samt i vissa cirkul

ä

r m.m. fr

å

n soci­alstyrelsen. De f

ö

reskrifter om tystnadsplikt som fanns i s

ä

rskilda f

ö

rfattningar inora h

ä

lso- och sjukv

å

rden hade en skiftande orafattning. I regel skyddades enskildas per­sonliga f

ö

rh

å

llanden genom en best

ä

mmelse om att veder­b

ö

rande befattningshavare inte "obeh

ö

rigen" eller "i otr

ä

ngt m

å

l" fick yppa vad han i sin verksamhet kunde ha f

å

tt veta om dessa. I l

ä

karinstruktionerna samt i regle­mentena f

ö

r sjuksk

ö

terskor och barnmorskor f

ö

reskrevs d

ä

rj

ä

mte en s

ä

rskild tystnadsplikt ang

å

ende uppgifter som hade mottagits i f

ö

rtroende. Man kan s

ä

ga att dessa tidi­gare regler om tystnadsplikt arbetades samman 1 3 

§

 lagen (1975:100) med vissa best

ä

mraelser f

ö

r personal inora h

ä

lso- och sjukv

å

rd ra.fl. Vid paragrafens tillkomst dis­kuterades d

ä

remot inte fr

å

gan ora i vilken utstr

ä

ckning som personalen p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det skulle ha tystnadsplikt. De gr

ä

nser som hade dragits upp i 

ä

ldre regler skulle alltj

ä

mt g

ä

lla (prop. 1975:8 s. 70 ff).

Lagen (1975:100) med vissa best

ä

mmelser f

ö

r personal inom h

ä

lso- och sjukv

å

rd m.fl. upph

ä

vdes med verkan fr.o.m. den 1 Juli 1980. Den ersattes d

å

 av lagen (1980:11) om tillsyn 

ö

ver h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen m.fl. N

å

gra' n

ä

rmare 

ö

verv

ä

ganden om tystnadspliktens omfattning gjor­des inte i det sammanhanget utan best

ä

mmelsen i 1975 

å

rs lag f

ö

rdes helt enkelt 

ö

ver till 6 

§

 i den nya tillsyns­lagen (prop. 1978/79:220 s. 45).

Hur l

å

ngt tystnadsplikten f

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rdsperso­nalen f

ö

re 

å

r 198I str

ä

ckte sig 

ä

r sv

å

rt att s

ä

kert ut­tala sig om. Till en b

ö

rjan var det allts

å

 av avg

ö

rande betydelse ora upplysningarna kunde anses ha meddelats i f

ö

rtroende eller ej. F

ö

r upplysningar sora hade l

ä

ranats 1

Prop. 1981/82:186

75

f

ö

rtroende g

ä

llde en ovillkorlig tystnadsplikt. Hade l

ä

karen d

ä

remot sj

ä

lv inh

ä

ratat fakta om en sjukdom eller dess uppkomst, g

ä

llde en mindre omfattande tystnadsplikt, sora innebar att dessa fakta inte fick uppenbaras "obeh

ö­

rigen". Antagligen fick ett f

ö

rtroendef

ö

rh

å

llande anses f

ö

religga, 

ä

ven om detta inte hade varit s

ä

rskilt p

å

tag­ligt. Till f

ö

rtroendef

ö

rh

å

llandet fick nog h

ä

nf

ö

ras inte bara vad l

ä

karen av patienten 1 f

ö

rtroende hade meddelats utan 

ä

ven s

å

dana iakttagelser av l

ä

karen som stod i sam­band med ett f

ö

rtroligt meddelande (Welamson, L

ä

karsekre-tessen, s. 29 ff och 85)

Vad som menades med "obeh

ö

rigen" var inte heller s

å 

klart. Anv

ä

ndningen av ordet "obeh

ö

rigen" tyder p

å

 att det fanns en beh

ö

rig personkrets. Uttryck som "obeh

ö

ri­gen" och liknande torde t.ex. ha inneburit att den som var skyldig att r

ö

ja uppgifter vid vittnesf

ö

rh

ö

r straff­fritt kunde l

ä

mna uppgifterna 

ä

ven under en f

ö

runders

ö

k­ning (prop. 1979/80:2 Del A s. 398). Normalt fick vid tolkningen av dessa uttryck h

ä

nsyn tas dels till vem som fick del av uppgifterna, dels till syftet raed och s

ä

ttet f

ö

r yppandet (Jfr JO 1971 s. 371). F

ö

r ytterligare belys­ning av tystnadspliktens omfattning kan h

ä

nvisas till JO 1971 s. 381 och JO 1973 s. 302. H

ä

r kan ocks

å

 h

ä

nvisas till f

ö

ljande'uttalande av JO i JO 1972 s. 302.

Betr

ä

ffande kroppsligt sjuka torde patientens in­tresse av att hemligh

å

lla att han vistas eller har vistats p

å

 sjukhus ej vara s

å

 starkt, att ett utl

ä

m­nande av adressuppgift till delgivningsmyndigheterna b

ö

r v

ä

gras. Undantagssituationer kan dock t

ä

nkas. L

ä

mpligen synes den personal, som handhar patientre­gister, erh

å

lla Instruktion om hur den b

ö

r f

ö

rh

å

lla sig vid beg

ä

ran om adressuppgifter och om att i tveksamma fall r

å

dfr

å

ga sjukhusl

ä

karen.

Prop. 1981/82:186

76

2.2       Socialtj

ä

nstomr

å

det

Regleringen av handlingssekretessen p

å

 socialv

å

rdsomr

å

det byggde, liksom p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det, p

å

 presum­tionen att uppgifter om enskildas personliga f

ö

rh

å

llanden var hemliga. F

ö

rel

å

g trygghet att utl

ä

mnande inte skulle missbrukas till skada eller f

ö

rklenande f

ö

r de enskilda, kunde dock handlingar raed s

å

dana uppgifter l

ä

ranas ut (14 

§

 1937 

å

rs sekretesslag). I fr

å

ga om vissa beslut g

ä

llde dock normalt offentlighet. Best

ä

mmelserna om tyst­nadsplikt skyddade enskildas personliga f

ö

rh

å

llanden inom hela den sociala v

å

rdsektorn. I de sociala v

å

rd­lagarna - 64 

§

 lagen (1954:579) om nykterhetsv

å

rd, 64 

§ 

lagen (1956:2) om socialhj

ä

lp och 91

§

barnav

å

rdslagen (1960:97) - fanns best

ä

mmelser om att den som var eller hade varit verksam inom resp. v

å

rdomr

å

de inte obeh

ö

rigen fick yppa vad han d

ä

rvid hade erfarit om enskildas per­sonliga f

ö

rh

å

llanden.

N

ä

r det g

ä

ller tolkningen av obeh

ö

righetsrekvisitet kan i huvudsak h

ä

nvisas till vad som har sagts i f

ö

reg

å

ende av­snitt. Vad sora var att anse som ett obeh

ö

rigt uppgifts­l

ä

mnande p

å

 socialv

å

rdsomr

å

det belyses ocks

å

 i boken "Social sekretess. Handlingssekretess, tystnadsplikt", Norstr

ö

m och Sverne, s. 146-156 (s. 155 och 156 r

ö

r fr

å­

gan ora en ledaraot av en n

ä

mnd eller en socialv

å

rdstj

ä

ns­teman kan g

ö

ra polisanm

ä

lan om att en klient kan misst

ä

n­kas f

ö

r brott). H

ä

r kan ocks

å

 h

ä

nvisas till JO 1972 s. 302, d

ä

r fr

å

gan om socialv

å

rdens m

ö

jligheter att l

ä

rana ut namn- och adressuppgifter p

å

 dera som var f

ö

rem

å

l f

ö

r v

å

rd togs upp (yttrandet refereras 

ä

ven i "Social sekretess" s. 157 ff och kommenteras kort p

å

 s. l64). Ett kortare utdrag av yttrandet f

ö

ljer h

ä

r.

Best

ä

mmelserna om tystnadsplikt har tillkommit f

ö

r att skydda den personliga Integriteten och f

ö

r att de sora 

ä

r 1 behov av v

å

rd skall raed f

ö

rtroende kunna

Prop. 1981/82:186

77

v

ä

nda sig till dem som handhar v

å

rden. Att de v

å

rd­beh

ö

vande k

ä

nner trygghet f

ö

r att uppgifter om deras f

ö

rh

å

llanden ej utl

ä

mnas till andra 

ä

n dem som ombe­s

ö

rjer v

å

rden 

ä

r av utomordentligt stor betydelse f

ö

r att en framg

å

ngsrik v

å

rd skall kunna 

å

stadkommas och f

ö

r att de som 

ä

r i behov av v

å

rd ej skall undandraga sig densamma.

Det

ä

r givet att ett utl

ä

mnande fr

å

n v

å

rdorganens sida av adressuppgifter p

å

 dem som anlitar v

å

rden till polis och kronofogdar skulle vara 

ä

gnat att hos v

å

rdtagarna motverka f

ö

rtroendet f

ö

r v

å

rdorganen. A andra sidan kan vid bed

ö

mningen av om delgivnings­myndigheterna akall anses obeh

ö

riga att f

å

 del av uppgifter fr

å

n v

å

rdorganen ej bortses fr

å

n ange­l

ä

genheten av att polis och kronofogdar kan utf

ö

ra de delgivningsuppdrag som l

ä

mnas dem samt att myn­digheterna s

å

 l

å

ngt sig g

ö

ra l

å

ter b

ö

r vara varandra behj

ä

lpliga. En avv

ä

gning m

å

ste s

å

ledes ske mellan intresset av att hindra utomst

å

ende fr

å

n att f

å

 k

ä

n­nedom om att en person 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r v

å

rd och att tillgodose behovet av ett effektivt delgivningssys­tem. Vid denna avv

ä

gning f

å

r v

ä

l, d

å

 det g

ä

ller alkoholsjuka, narkomaner och psykiskt sjuka, de sk

ä

l som f

ö

ranlett inf

ö

randet av tystnadsplikten som regel anses v

ä

ga tyngst och utl

ä

mnande av uppgifter om huruvida vederb

ö

rande 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r v

å

rd v

ä

gras. Under s

å

dana f

ö

rh

å

llanden torde ej heller n

å

gra adressuppgifter betr

ä

ffande den efters

ö

kte kunna ut­l

ä

mnas, en

ä

r v

å

rdinr

ä

ttningen i s

å

dant fall genom utl

ä

mnandet avsl

ö

jar att den efters

ö

kte 

ä

r eller varit f

ö

rem

å

l f

ö

r v

å

rd. Avv

ä

gningen av de olika in­tressena kan emellertid utfalla annorlunda, om det framst

å

r s

å

som angel

ä

get att uppgift utl

ä

mnas, exem­pelvis om fr

å

ga 

ä

r ora n

å

gon som efterforskas f

ö

r allvarligt brott. I s

å

dant fall kan utl

ä

mnandet av beg

ä

rd uppgift inte anses ske till obeh

ö

rig.

Prop.  1981/82:186

78

3

HUVUDDRAGEN I G

Ä

LLANDE R

Ä

TT

3.1       Inledning

Sekretessen i det allm

ä

nnas h

ä

lso- och sjukv

å

rdsverksam­het regleras 1 f

ö

rsta hand i 7 kap. 1' 

§

 sekretesslagen (1980:100, omtryckt 1980:880, SekrL). Paragrafen har f

ö

ljande lydelse.

Sekretess g

ä

ller, om inte annat f

ö

ljer av 2 

§

, inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden f

ö

r uppgift om enskilds h

ä

lso­tillst

å

nd eller andra personliga f

ö

rh

å

llanden, om det inte st

å

r klart att uppgiften kan r

ö

jas utan att den enskilde eller n

å

gon honom n

ä

rst

å

ende lider men. Detsamma g

ä

ller 1 annan medicinsk verksamhet, s

å

som r

ä

ttsmedicinsk och r

ä

ttspsykiatrlsk unders

ö

kning, fastst

ä

llande av k

ö

nstillh

ö

righet, abort, sterilise­ring, kastrering och 

å

tg

ä

rder mot smittsamma sjukdo­mar, samt i verksamhet som avser omsorger om vissa psykiskt utvecklingsst

ö

rda.

Sekretess enligt f

ö

rsta stycket g

ä

ller ocks

å

 i s

å

dan verksamhet hos myndighet som innefattar ompr

ö

vning av beslut i eller s

ä

rskild tillsyn 

ö

ver allm

ä

n eller enskild h

ä

lso- och sjukv

å

rd.

I fr

å

ga ora uppgift i allm

ä

n handling g

ä

ller sekre­tessen i h

ö

gst sjuttio 

å

r.

Utanf

ö

r till

ä

rapningsorar

å

det f

ö

r 7 kap. 1 

§

 SekrL faller verksamhet vid sjukhus och andra liknande inr

ä

ttningar som drivs av enskilda, liksom privat drivna l

ä

karmot­tagningar, tandl

ä

karmottagningar, laboratorier m.m. H

ä

r g

ä

ller i st

ä

llet f

ö

reskrifterna i lagen (1980:11, 

ä

ndrad senast 1980:989) om tillsyn 

ö

ver h

ä

lso- och sjukv

å

rdsper­sonalen m.fl. De v

ä

sentligaste best

ä

mmelserna om tyst­nadsplikt finns i 6 

§

, som har f

ö

ljande lydelse.

Prop. 1981/82:186

79

Den som tillh

ö

r eller har tillh

ö

rt h

ä

lso- och sjuk­v

å

rdspersonalen f

å

r inte obeh

ö

rigen r

ö

ja vad han i sin verksamhet har erfarit om en enskilds h

ä

lsotill­st

å

nd eller andra personliga f

ö

rh

å

llanden. Som obe­h

ö

rigt r

ö

jande anses inte att n

å

gon fullg

ö

r upp­giftsskyldighet som f

ö

ljer av lag eller f

ö

rordning.

Tystnadsplikt g

ä

ller 1 f

ö

rh

å

llande till den v

å

rd-eller behandlingsbeh

ö

vande sj

ä

lv 1 fr

å

ga om uppgift om hans h

ä

lsotillst

å

nd, om det med h

ä

nsyn till 

ä

nda­m

å

let med v

å

rden eller behandlingen 

ä

r av synnerlig vikt att uppgiften inte l

ä

mnas till honom.

I det allra

ä

nnas verksamhet till

ä

mpas i st

ä

llet be­st

ä

mmelserna i sekretesslagen (1980:100).

Best

ä

mmelserna om sekretess p

å

 socialtj

ä

nstens omr

å

de finns fr

ä

mst i 7 kap. 4 

§

 SekrL. H

ä

r kan erinras om att h

ä

nvisningen i 7 kap. 4 

§

 tredje stycket till lagstift­ningen om socialtj

ä

nst m.m. under 

å

r 1981 avser den verk­samhet p

å

 det sociala omr

å

det som bedrivs enligt.den nu­varande lagstiftningen (se p. 3 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelserna till SekrL). Paragrafen har f

ö

ljande lydelse.

Sekretess g

ä

ller inom socialtj

ä

nsten f

ö

r uppgift om enskilds personliga f

ö

rh

å

llanden, ora det inte st

å

r klart att uppgiften kan r

ö

jas utan att den enskilde eller n

å

gon honom n

ä

rst

å

ende lider men. Sekretessen g

ä

ller dock inte beslut om omh

ä

ndertagande eller be­slut om v

å

rd utan samtycke.

Inom koraraunal farailjer

å

dgivning g

ä

ller sekretess f

ö

r uppgift som enskild har l

ä

mnat 1 f

ö

rtroende eller som har inh

ä

mtats i saraband raed r

å

dgivningen.

Med socialtj

ä

nst f

ö

rst

å

s verksamhet enligt lagstift­ningen om socialtj

ä

nst och den s

ä

rskilda lagstift-

Prop. 1981/82:186

80

ningen om v

å

rd av unga utan samtycke samt verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialn

ä

mnd. Till socialtj

ä

nst r

ä

knas ocks

å

verksamhet hos annan myndighet sora Innefattar ompr

ö

vning av socialn

ä

mnds beslut eller s

ä

rskild tillsyn 

ö

ver n

ä

mndens verksara-het samt verksamhet hos kommunal invandrarbyr

å

.

I fr

å

ga ora uppgift i allm

ä

n handling g

ä

ller sekre­tessen 1 h

ö

gst sjuttio 

å

r.

3.2       Skaderekvisitet

Sekretessen p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det och social­tj

ä

nstomr

å

det avgr

ä

nsas med ett s.k. omv

ä

nt skaderekvi­sit. Detta inneb

ä

r att en uppgift inte f

å

r l

ä

mnas ut, om det inte st

å

r klart att uppgiften kan r

ö

jas utan att den enskilde eller hans n

ä

rst

å

ende lider men. Presumtionen 

ä

r allts

å

 f

ö

r sekretess.

I fr

å

ga om tolkningen av uttrycket "men" kan h

ä

nvisas till nedanst

å

ende uttalande av f

ö

redragande statsr

å

det 1 prop. 1979/80:2, Del A, s. 83.

Uttrycket men har liksom i promemorief

ö

rslaget getts en mycket vid inneb

ö

rd. I f

ö

rsta hand

å

syftas s

å

dana skador som att n

å

gon blir utsatt f

ö

r andras missakt­ning, om hans personliga f

ö

rh

å

llanden blir k

ä

nda. Redan den omst

ä

ndigheten att vissa personer k

ä

nner till en f

ö

r n

å

gon enskild 

ö

mt

å

lig uppgift kan enligt min mening i m

å

nga fall anses vara tillr

ä

ckligt f

ö

r att medf

ö

ra men. Utg

å

ngspunkten f

ö

r en bed

ö

mning av ora men f

ö

religger m

å

ste s

å

ledes vara den ber

ö

rda personens egen upplevelse. Bed

ö

mningen m

å

ste sj

ä

lv­fallet i viss utstr

ä

ckning kunna korrigeras p

å 

grundval av g

ä

ngse v

ä

rderingar i samh

ä

llet. Enbart det f

ö

rh

å

llandet att en person tycker att det i st

ö

rsta allm

ä

nhet 

ä

r obehagligt att andra vet var

Prop. 1981/82:186

81

han bor kan t.ex. inte anses inneb

ä

ra men 1 h

ä

r av­sedd bem

ä

rkelse.

Enligt min mening 

ä

r det ofr

å

nkomligt att helt r

ä

ttsenliga 

å

tg

ä

rder ibland kan f

å

 bed

ö

mas som skada eller men. I proraeraorian har som exempel p

å

. s

å

dana fall n

ä

mnts att n

å

gon blivit f

ö

rem

å

l f

ö

r framg

å

ngs­rika indrivnings

å

tg

ä

rder eller att n

å

gon blivit satt 1 f

ä

ngelse, intagen f

ö

r sluten psykiatrisk v

å

rd eller st

ä

lld under 

ö

vervakning. Denna st

å

ndpunkt 

ä

r n

ö

dv

ä

ndig f

ö

r att sekretess skall kunna uppr

ä

tth

ä

l­las 

ä

ven rayndigheter emellan. Det st

å

r 

å

 andra sidan klart att sekretesslagen inte f

å

r hindra myndighe­terna fr

å

n att utv

ä

xla uppgifter i situationer d

ä

r intresset av att uppgifterna l

ä

mnas ut enligt g

ä

ngse v

ä

rderingar b

ö

r ha f

ö

retr

ä

de framf

ö

r intresset av att uppgifterna inte l

ä

mnas ut. Denna intressekon­flikt b

ö

r emellertid l

ö

sas inom ramen f

ö

r best

ä

mmel­serna om undantag fr

å

n sekretessen.

3-3       Till

ä

mpningen av skaderekvisitet i n

å

gra typfall

D

å

 det g

ä

ller fr

å

gan ora uppgifter om n

å

gons personliga f

ö

rh

å

llanden kan l

ä

mnas fr

å

n en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning eller socialtj

ä

nstmyndighet till en annan myndighet skall allt­s

å

 i f

ö

rsta hand en skadebed

ö

mning g

ö

ras. N

ä

r st

å

r det klart att en uppgift om n

å

gons personliga f

ö

rh

å

llanden kan r

ö

jas utan att den enskilde eller n

å

gon honom n

ä

rst

å­

ende lider men? H

ä

r nedan tas upp n

å

gra typiska situatio­ner som kan antas f

ö

rekomma relativt ofta. Som kommer att framg

å

 finns det ett visst utrymme att l

ä

mna uppgifter fr

å

n sjukv

å

rdsinr

ä

ttningar och socialtj

ä

nstmyndigheter till andra myndigheter utan att sekretessbelagda uppgif­ter r

ö

js. 

Ä

ven om man vid en skadebed

ö

mning finner att uppgifterna 

ä

r sekretessbelagda finns det vissa m

ö

jlig-

6 Riksdagen 1981182. 1 samt. Nr 186

Prop. 1981/82:186

82

heter att l

ä

mna ut dem. Vilka dessa m

ö

jligheter 

ä

r kommer att redovisas i n

ä

sta avsnitt.

Uppgifter fr

å

n en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning

Ti].l_en annan 

£

jukv

å£

dinr

ä

ttnlng

I f

ö

rarbetena s

ä

gs att uppgifte,r sora beh

ö

vs i rent v

å

rd­syfte kan l

ä

mnas (prop. 1979/80:2, Del A, s. l68 och KU 1979/80:37 s. 23).

Ti].l_en annan v

å

rdsektor

Visst utrymme finns att l

ä

mna uppgifter i syfte att bist

å 

en patient (prop. 1979/80:2, Del A, s. l68).

Tlll_skolan

R

ö

rande m

ö

jligheterna att l

ä

mna uppgifter fr

å

n en sjuk­v

å

rdsinr

ä

ttning till skolan kan erinras om f

ö

ljande ut­talande av f

ö

redragande statsr

å

det i propositionen till ny sekretesslag (prop. 1979/80:2, Del A, s. 196).

Enligt min mening b

ö

r d

ä

rf

ö

r p

å

 skolomr

å

det g

ä

lla ett omv

ä

nt skaderekvisit, dvs. en str

ä

ngare sekre­tess, f

ö

r s

å

dan uppgift om enskilds personliga f

ö

r­h

å

llanden som finns hos psykolog och kurator. Dessa funktion

ä

rer handhar en stor del av skolans samar­bete med socialtj

ä

nsten och raed den psykiska barna-och ungdomsv

å

rden, p

å

 vilka omr

å

den Ju g

ä

ller den str

ä

ngare sekretessen. 

Ä

ven om, som framg

å

r av vad jag tidigare har sagt, f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r samar- . bete och uppgiftsutl

ä

mnande rayndigheter emellan inte 

ä

r avh

ä

ngiga av att likartad sekretess g

ä

ller, kan man dock inte bortse fr

å

n att en s

å

dan ordning kan ha vissa praktiska f

ö

rdelar f

ö

r de funktion

ä

rer som ber

ö

rs.

Prop. 1981/82:186

83

Uttalandet avser visserligen sekretessen p

å

 skolans omr

å­

de. Inneb

ö

rden synes dock vara den att k

ä

nsliga uppgifter i viss utstr

ä

ckning kan l

ä

ranas ocks

å

 fr

å

n en sjukv

å

rdsin­r

ä

ttning till en psykolog eller kurator vid en skola utan den enskildes samtycke.

Till_polls_0

£

h_

å

klagar

£

Polisen har v

ä

sentliga uppgifter vid sidan av den rent 

ö

vervakande och brottsutredande verksamheten. Polisen hj

ä

lper t.ex. till med att leta r

ä

tt p

å

 f

ö

rsvunna perso­ner. Vidare 

ä

r polisen behj

ä

lplig vid trafikolyckor och liknande. I den m

å

n polisen beh

ö

ver uppgffter fr

å

n sjuk­v

å

rdsinr

ä

ttningar i denna verksamhet l

ä

r n

å

gon sekretess normalt inte g

ä

lla f

ö

r uppgifterna.

Polisens medverkan vid delgivningar sora sker p

å

 andra rayndigheters uppdrag faller ocks

å

 utanf

ö

r den rent 

ö

ver­vakande och brottsutredande verksamheten. Det 

ä

r sv

å

rt att ange i vilken utstr

ä

ckning sjukhusen kan vara polisen behj

ä

lpliga i delglvnings

ä

renden genora att uppge huruvida en person 

ä

r f

ö

rera

å

l f

ö

r v

å

rd. Visserligen torde en pati­ents intresse av att hemligh

å

lla att han finns p

å

 ett sjukhus normalt inte vara s

å

 starkt, i varje fall inte om patienten 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r kroppssjukv

å

rd. V

å

rdas patienten d

ä

remot exempelvis p

å

 ett mentalsjukhus, l

ä

r patienten nog normalt vilja hemligh

å

lla att han finns p

å

 sjukhuset. Man m

å

ste emellertid f

ö

r att g

ö

ra en korrekt skadebed

ö

m­ning 

ä

ven ta h

ä

nsyn till vad delgivningen avser eller i vart fall vem som l

ä

mnat polisen delgivningsuppdraget. Det l

ä

r vara praktiskt sv

å

rt att i alla fall utr

ö

na detta. I de nu aktuella situationerna torde ofta sekre­tess g

ä

lla f

ö

r uppgifter om att en person 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r v

å

rd. Ora d

ä

remot polisen redan tidigare k

ä

nner till att den som skall delges finns p

å

 sjukhuset, kan delgivning naturligtvis ske om patientens h

ä

lsotillst

å

nd medger detta.

Prop. 1981/82:186

84

Sekretessen enligt 7 kap. 1 

§

 SekrL torde str

ä

cka sig relativt l

å

ngt d

å

 polisen i sin spanande eller utredande verksamhet beg

ä

r uppgifter om huruvida en person finns p

å 

ett sjukhus. Om polisen k

ä

nner till eller p

å

 goda grunder antar att en misst

ä

nkt person finns p

å

 ett sjukhus, torde sjukhuset p

å

 polisens f

ö

rfr

å

gan kunna bekr

ä

fta att perso­nen finns p

å

sjukhuset. H

ä

rvid l

ä

r det inte spela n

å

gon roll om polisen k

ä

nner personen till namn eller ej. I 

ö

vrigt torde emellertid sekretess g

ä

lla f

ö

r uppgifter om att en person, som 

ä

r misst

ä

nkt f

ö

r brott, finns p

å

 ett sjukhus.

D

å

 polisen efterforskar misst

ä

nkta personer kan det bli aktuellt att anv

ä

nda tv

å

ngsmedel, exempelvis husrannsa­kan. Best

ä

mmelser h

ä

rom finns i r

ä

tteg

å

ngsbalken. Fr

å

gan om skyddet f

ö

r sekretessbelagda uppgifter vid tv

å

ngs­medelsanv

ä

ndning utreds av tv

å

ngsmedelskommitt

é

n (Ju 1978:06, Dir se 1979 

å

rs kommitt

é

ber

ä

ttelse del 

II, 

s. 34 ff). I detta sammanhang Kan ocks

å

 erinras om att l

ä

kare 1 viss utstr

ä

ckning 

ä

r skyldiga att f

ö

reta blodprovsunder­s

ö

kningar (5 

§

 allm

ä

nna l

ä

karinstruktionen /1972:689/).

F

ö

r fullst

ä

ndighetens skull b

ö

r ocks

å

 n

ä

mnas att en pri­vatperson kan gripa den som har beg

å

tt ett brott p

å

 bar g

ä

rning. Den gripne skall d

å

skyndsamt 

ö

verl

ä

mnas till n

ä

rmaste polisman (24 kap. 7 

§

 RB). Denna r

ä

tt har natur­ligtvis ocks

å

 personalen inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden n

ä

r det g

ä

ller brott som beg

å

s p

å

 t.ex. ett sjukhus.

Uppgifter fr

å

n en socialtj

ä

nstmyndighet

Av betydelse i detta sammanhang 

ä

r f

ö

ljande uttalande av f

ö

redragande statsr

å

det i prop. 1979/80:2, del A, s. l82:

Det

ä

r sj

ä

lvfallet av stor vikt hur socialsekretes­sen 1 f

ö

rh

å

llande till allm

ä

nheten utformas. Fr

å

ga

Prop. 1981/82:186

85

ä

r emellertid om inte sekretessen i f

ö

rh

å

llandet mellan socialtj

ä

nsten och andra myndigheter spelar n

ä

stan lika stor roll f

ö

r den enskildes ben

ä

genhet att v

ä

nda sig till socialtj

ä

nsten f

ö

r att f

å

 st

ö

d och hj

ä

lp. Det 

ä

r s

ä

kerligen sv

å

rt att skapa n

å

got verkligt f

ö

rtroende f

ö

r socialtj

ä

nsten, om denna fungerar - eller befaras fungera - som n

å

got av en informationscentral f

ö

r andra myndigheter i deras verksamhet. I promemorian har sagts att det 

ä

r ange­l

ä

get att f

å

 till st

å

nd en stramare reglering av Informationsfl

ö

det fr

å

n socialtj

ä

nsten till andra myndigheter. Denna inneb

ö

rd har ocks

å

 socialutred­ningens f

ö

rslag. Jag delar denna uppfattning.

Principen i sekretesslagen 

ä

r som jag tidigare har sagt att sekretessreglerna skall g

ä

lla s

å

v

ä

l i f

ö

r­h

å

llande till enskilda som i f

ö

rh

å

llande till andra myndigheter (Jfr avsnitt 4.4). Den f

ö

reslagna huvud­regeln om sekretess inom socialtj

ä

nsten blir d

ä

rf

ö

r till

ä

mplig ocks

å

 mellan myndigheter. Denna regel medger inom ett smalt omr

å

de att uppgifter ora en­skilda l

ä

mnas ut. De fall det h

ä

r kan r

ö

ra sig om torde i allm

ä

nhet befinna sig i gr

ä

nszonen till situationer d

ä

r ett presumerat samtycke fr

å

n den enskilde kan 

å

beropas. Vad som 

ä

r av intresse och som allts

å

 kr

ä

ver en n

ä

rmare reglering 

ä

r utl

ä

mnande av uppgifter som hos mottagaren kan komma att anv

ä

n­das p

å

 ett s

ä

tt som den enskilde uppfattar som of

ö

r­delaktigt f

ö

r honom. Ocks

å

 det men som best

å

r i att uppgift sprids till en st

ö

rre krets av personer, som i sin tur kan t

ä

nkas vidarebefordra dem till andra, m

å

ste beaktas.

Tlll_en annan 

£

0

£

ialtj

ä

nstmyndl-ghet

Kommunala n

ä

mnder 

ä

r myndigheter i tryckfrihetsf

ö

rordr-ningens och sekretesslagens mening. I den utstr

ä

ckning

Prop. 1981/82:186

86

den sociala f

ö

rvaltningen 

ä

r gemensam f

ö

r flera n

ä

mnder, torde uppgifter kunna l

ä

mnas fr

å

n f

ö

rvaltningsorganet till de olika n

ä

mnderna. P

å

 detta s

ä

tt l

ä

r sekretessen inte hindra ett uppgiftsl

ä

mnande mellan olika sociala distriktsn

ä

mnder och den sociala centraln

ä

mnden, om de har geraensara f

ö

rvaltning.

I

ö

vrigt torde 7 kap. 4 

§

 SekrL medge uppgiftsl

ä

mnande till andra socialtj

ä

nstmyndigheter endast inom ett smalt omr

å

de (jfr det ovan Intagna citatet).

Til.l_en sJukv

å£

dinr

ä

tnln

£

Hur stort behov som sjukv

å

rdsinr

ä

ttningarna har av upp­gifter fr

å

n socialtj

ä

nsten 

ä

r oklart. I den m

å

n uppgifts­l

ä

mnande blir aktuellt torde uppgifter kunna l

ä

mnas i samma utstr

ä

ckning som mellan olika sjukv

å

rdsinr

ä

tt­ningar, dvs. om uppgifterna beh

ö

vs i rent v

å

rdsyfte.

Ti]l_sko].an

Vad som sagts om m

ö

jligheterna att l

ä

mna uppgifter fr

å

n en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning till skolan torde g

ä

lla 

ä

ven upp­giftsl

ä

mnande fr

å

n en socialtj

ä

nstmyndighet till skolan.

Tlll_polls_0

£

h_

å

klagar

£

I stor utstr

ä

ckning f

ö

rekommer det ett allm

ä

nt samarbete mellan bl.a. polis- och socialtJ

ä

nstmyndigheter. Polisens medverkan i dessa sammanhang ligger vid sidan av den rent brottsutredande verksamheten. H

ä

r torde finnas ett bety­dande utrymme f

ö

r de sociala myndigheterna att l

ä

mna upp­gifter till polisen. Till stor del l

ä

r uppgifterna i des­sa fall vara avidentifierade. Om uppgifterna 

ä

r h

ä

nf

ö

r­liga till enskilda Individer, Mr d

ä

remot sekretess in

å

nga g

å

nger g

ä

lla f

ö

r uppgifterna.

Prop. 1981/82:186

87

Om polisen f

ö

r att verkst

ä

lla en delgivnitig vill veta om 

fitt  

person brukar upps

ö

ka en socialtj

ä

nstmyndighet, torde socialtJ

ä

n

ö

tmyndlgheten normalt vara f

ö

rhindrad att ut­tala sig om personens ev. kontakter med myndigheten. M

å

nga personer som har kontakt med socialtj

ä

nsten l

ä

r nog. ha ott intresse av att hemligh

å

lla denna kontakt.

S

å

dana uppgifter som polisen beh

ö

ver f

ö

r brottsspaning och utredning torde normalt omfattas av sekretess, om de f

ö

rekommer hos en socialtJSnstmyndlghet.

3.4       Begr

ä

nsningar 1 sekretessen

3.4.1     Inledning

Det finns viktiga begr

ä

nsningar i sekretessen myndigheter emellan. F

ö

ljande kan n

ä

mnas h

ä

r.

1.  1 kap. 5 

§

 SekrL Inneb

ä

r att sekretess Inte hindrar att en myndighet l

ä

mnar ut uppgifter, om det 

ä

r n

ö

dv

ä

n­digt f

ö

r att myndigheten skall kunna fullg

ö

ra sin verk­samhet. N

ä

r det g

ä

ller fr

å

gan i vilken utstr

ä

ckning sekretessbelagda uppgifter f

å

r r

ö

jas genom anm

ä

lan eller angivelse till 

å

tal med st

ö

d av denna paragraf kan h

ä

n­visas till f

ö

ljande uttalande av f

ö

redraganden 1 prop. 1979/80:2, Del A, s. 123:

Som framh

å

lls i proitiemorian 

ä

r det av viss praktisk betydelse att det blir klarlagt i vilken utstr

ä

ck­ning sekretessbelagda uppgifter f

å

r r

ö

jas genom an­m

ä

lan eller angivelse till 

å

tal. M

å

nga g

å

nger m

å

ste det ligga Inom myndighets verksamhet att se till att misstanke om brott blir utredd. S

å

ä

r exempelvis fallet n

ä

r misstanke om skattebedr

ä

geri uppkommer hos taxeringsmyndighet. Ett annat exempel 

ä

r att fall av misst

ä

nkt bartimisshandel kommer till social­n

ä

mnds k

ä

nnedom. Det ligger Ju 1 denna myndighets

Prop. 1981/82:186

88

intresse att f

å

 utrett huruvida misshandel verkligen har f

ö

rekommit, och i vissa fall m

å

ste n

ä

mnden se till att brottet beivras. Inom myndighets verksamhet ligger ocks

å

 att se till att misstanke ora f

ö

rm

ö

gen­hetsbrott som riktar sig mot den del av den offent­liga verksamheten sora f

ö

retr

ä

ds av myndigheten blir utredd. Exempel h

ä

rp

å

ä

r f

ö

rs

ö

k att genom vilsele­dande uppgifter f

å

 socialhj

ä

lp som r

ä

tteligen inte skolat utg

å

. Skulle d

ä

remot den som v

ä

nder sig. till socialn

ä

mnden avsl

ö

ja att han har gjort sig skyldig till snatteri, f

å

r s

å

dan uppgift inte i strid med 7 kap. 4 

§

 vidarebefordras till polis eller 

å

klagare. Sekretesslagen reglerar inte vem sora skall g

ö

ra an­m

ä

lan eller angivelse. Denna fr

å

ga f

å

r avg

ö

ras en-.ligt vad som g

ä

ller i allm

ä

nhet om ansvarsf

ö

rdel­ningen inom en myndighet, t.ex. med ledning av myn­dighetens arbetsordning.

Anm.: Uttalandet om barnmisshandel 

ä

r numera 

ö

verspelat sedan en s

ä

rskild best

ä

mmelse som uttryckligen m

ö

jligg

ö

r anm

ä

lan i s

å

dana fall tagits upp i sekretesslagen (se under 3 nedan).

2.

14 kap. 1 

§

 SekrL inneb

ä

r att sekretess inte hindrar att viss f

ö

rfattningsreglerad uppgiftsskyldighet fullg

ö

rs (se vidare avsnitt 3.4.2).

3.

14 kap. 2 

§

 SekrL inneb

ä

r att sekretess enligt 7 kap. 1 och 4 

§§

 inte hindrar att anm

ä

lan g

ö

rs till 

å

klagar­myndighet eller polismyndighet ang

å

ende misstanke om brott enligt 3, 4 och 6 kap. brottsbalken mot den som' inte fyllt aderton 

å

r.

4.

14 kap. 4 

§

 SekrL inneb

ä

r att sekretess till skydd f

ö

r en enskild person inte g

ä

ller gentemot denne samt att den .enskilde kan efterge sekretessen, helt eller del­vis.

Prop. 1981/82:186

89

Den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 

§

 SekrL 

ä

r inte till

ä

mplig i fr

å

ga om sekretess enligt 7 kap. 1 och 4 

§§

 SekrL.

Till sist kan h

ä

r n

ä

mnas att n

ö

dsituationer kan tvinga sjukhus och socialtj

ä

nstmyndigheter att l

ä

mna ut sekre­tessbelagda uppgifter. De vanliga n

ö

dreglerna 1 24 kap. 4 

§

 brottsbalken blir d

å

 till

ä

mpliga (Jfr prop. 1979/80:2, Del A, s. 174). F

ö

r n

ä

rmare studium kan h

ä

nvisas till Welamson, L

ä

karsekretessen, s. 90 ff.

3.4.2     F

ö

rfattningsreglerad uppgiftsskyldighet

Enligt 14 kap. 1 

§

 SekrL hindrar, sonf ovan har n

ä

mnts, inte sekretessen att en uppgift l

ä

mnas till en annan myn­dighet, om uppgiftsskyldigheten f

ö

ljer av lag eller f

ö

r­ordning.

H

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det

Regeln i l4 kap. 1 

§

 SekrL f

ö

ranledde en 

ö

versyn av reg­lerna om uppgiftsl

ä

mnande p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det (prop. 1980/81:28). Det var fr

å

ga om att anpassa reglerna i tv

å

 h

ä

nseenden till sekretesslagen. Om en uppgift som annars skyddas av sekretess skall f

å

 l

ä

mnas med st

ö

d av n

ä

mnda lagrum, m

å

ste det finnas en skyldighet att l

ä

mna uppgiften. Det r

ä

cker inte med en regel om att man har r

ä

tt att l

ä

mna ut den. Vidare skall skyldigheten f

ö

lja av lag eller f

ö

rordning. Det 

ä

r inte tillr

ä

ckligt med endast en f

ö

reskrift utf

ä

rdad av myndighet, 

ö

versynen ledde i sak inte till n

å

gra 

ä

ndringar i g

ä

llande r

ä

tt j

ä

mf

ö

rt med 

ä

ldre r

ä

tt. 

ö

versynen var i f

ö

rsta hand av teknisk karak­t

ä

r.

H

ä

r nedan l

ä

mnas en f

ö

rteckning

ö

ver den uppgiftsskyldig­het som 

å

vilar h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen. De best

ä

m-

Prop. 1981/82:186

90

melser som tas upp i f

ö

rteckningen redovisas endast i sina huvuddrag och f

ö

rteckningen

ä

r inte fullst

ä

ndig.

Up

£

gJftss_ki[_ldi

£

 Up

£

glftsmottj Yi]lkor f

Ö£

£

ky_ldi

£

h_ F

Ö£

fattn_.

1 

ö

verl

ä

kare

ö

verf

ö

rmyndare Intagen beh

ö

ver f

ö

r-  31 

§

 sjukv.

myndare

kung.

Polismynd.

Behov av r

ä

ttsraed. obduktion

L

ä

mpl. mynd.

Farlig patient l

ä

mnar sjukhus

4  L

ä

kare m.fl.  Bvn

Bvn:s ingripande p

å

kallas

93 

§

 BvL (71 

§

 SoL)

5 L

ä

kare

Nykterhetsn.   Alkoholmissbruk

10 

§

 NvL

6 L

ä

nsl

ä

kare   

Å

klagare m.fl.

Misst

ä

nkt koppleri

29 

§

smitt-skyddsl.

7  L

ä

kare

Polismynd.

Psykiskt sjuk Innehar vapen

55 a 

§ 

vapenkung.

8  L

ä

kare

Polismynd.

D

ö

dsfall utanf

ö

r sJukv

å

rdsinr. som fordrar unders

ö

kn.

3 

§

 allm. l

ä

karinstr.

Socialtj

ä

nstomr

å

det

Best

ä

mmelserna om uppgiftsskyldighet i 14 kap. 1 

§

 SekrL har inte f

ö

ranlett n

å

gon 

ö

versyn av reglerna om uppgifts­l

ä

mnande p

å

 socialtj

ä

nstomr

å

det. I prop. 1979/80:1, Om socialtj

ä

nsten. Del A, s. 419 f, diskuteras generellt behovet av f

ö

ljdlagstiftning till den nya sekretesslagen. Bl.a. tas fr

å

gan om uppgiftsl

ä

mnande mellan olika social-

Prop. 1981/82:186

91

n

ä

mnder upp. P

å

 denna punkt s

ä

ger f

ö

redragande statsr

å

det f

ö

ljande:

Socialutredningen har f

ö

reslagit undantagsbest

ä

mmel­ser som skulle g

ö

ra det m

ö

jligt att l

ä

mna uppgifter mellan dem som 

ä

r verksamma inom socialtj

ä

nsten s

å­

v

ä

l inom samma socialn

ä

mnd som mellan olika social­n

ä

mnder. Jag vill med anledning h

ä

rav f

ö

rst under­stryka att socialtj

ä

nsten skall bygga p

å

 frivillig­hetens grund och att den enskildes samtycke d

ä

rf

ö

r i princip m

å

ste inh

ä

ratas innan sekretesskyddade upp­gifter r

ö

rande honom l

ä

mnas vidare. Av 1 kap. 5 

§

 1 den f

ö

reslagna sekretesslagen frarag

å

r att sekretess­best

ä

mmelserna inte hindrar rayndigheter och verksam­hetsgrenar inom samma myndighet att utv

ä

xla sekre­tesskyddade uppgifter, om det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt f

ö

r att den myndighet som l

ä

mnar ut uppgifterna skall kunna fullg

ö

ra sina 

å

ligganden. Jag anser d

ä

rf

ö

r inte att det p

å

 detta omr

å

de kr

ä

vs ytterligare undantags-best

ä

mraelser .

H

ä

r kan n

ä

mnas att det i prop. .1981/82:8 med f

ö

rslag till lag om v

å

rd av missbrukare i vissa fall f

ö

resl

å

s best

ä

mmelser om skyldighet f

ö

r bl.a. rayndigheter sora regelbundet kommer i kontakt med missbrukare att g

ö

ra anm

ä

lan till socialn

ä

mnden (30 

§

 LVM).

I socialtj

ä

nstlagen (1980:620, SoL) finns en del best

ä

m­melser som 

å

l

ä

gger socialn

ä

mnder uppgiftsskyldighet. N

ä

m­nas kan 63 

§

 (uppgifter till SCB), 64 

§

 (uppgifter till statliga myndigheter f

ö

r forsknings

ä

ndam

å

l) och 65 

§

(uppgifter till andra myndigheter - 

ä

ven annan social­n

ä

mnd - ora utgiven ekonomisk hj

ä

lp, om syftet 

ä

r att und­vika felaktiga utbetalningar). H

ä

r kan ocks

å

 h

ä

nvisas till 71 

§

 SoL som inneh

å

ller regler om skyldighet f

ö

r bl.a. myndigheter vars verksamhet ber

ö

r barn och ungdomar

Prop. 1981/82:186

92

att 1 f

ö

rekommande fall g

ö

ra anm

ä

lan till en socialn

ä

iiind. Anm

ä

lningsskyldigheten g

ä

ller 

ä

ven en socialn

ä

mnd i f

ö

r­h

å

llande till en annan socialn

ä

mnd, exempelvis om en familj med barn flyttar fr

å

n en kommun till en annan.

I detta sammanhang kan 

ä

ven pekas p

å

 best

ä

mmelserna 1 23 kap. 6 

§

brottsbalken om skyldighet att avsl

ö

ja brott, som 

ä

r "

å

 f

ä

rde". Dessa best

ä

mmelser, som f

ö

reskriver uppgiftsskyldighet, tar 

ö

ver sekretessen. Om n

å

gon inom socialtj

ä

nsten t.ex. har allvarliga misstankar om att en alkoholip.issbrukande klient t

ä

nker s

ä

tta i verket hotelser om att sl

å

 ihj

ä

l sin hustru, 

ä

r han skyldig att anm

ä

la detta f

ö

r polisen.

3.4.3     Vittnesplikten m.m.

Bland de regler om uppgiftsskyldighet som medf

ö

r att upp­gifter f

å

r l

ä

mnas till en annan myndighet utan hinder av sekretess finns de best

ä

mmelser i r

ä

tteg

å

ngsbalken (RB) sora avser domstolarnas m

ö

jligheter att f

å

 tillg

å

ng till bevis i r

ä

tteg

å

ng.

St

ö

rst betydelse har h

ä

r vittnesplikten, som anses vara en s

å

dan i lag f

ö

reskriven uppgiftsskyldighet som tar 

ö

ver sekretessen. Vittnesplikten 

ä

r emellertid inte oin­skr

ä

nkt. I 36 kap. 5 

§

 RB f

ö

reskrivs n

ä

mligen vissa be­gr

ä

nsningar som 

ä

r av s

ä

rskild betydelse i detta samman­hang.

I paragrafens andra stycke f

ö

reskrivs att personer inom vissa yrkeskategorier inte f

å

r h

ö

ras som vittne ang

å

ende n

å

got som har anf

ö

rtrotts dem p

å

 grund av deras st

ä

llning eller som de har erfarit i samband d

ä

rmed. De kategorier som n

ä

mns 

ä

r advokater, l

ä

kare, tandl

ä

kare, barnmorskor, sjuksk

ö

terskor, kuratorer vid familjer

å

dgivningsbyr

å

er som drivs av komrauner, landstlngskomrauner, f

ö

rsaralingar

Prop. 1981/82:186

93

och kyrkliga samf

ä

lligheter, samt deras bitr

ä

den. F

ö

r­h

ö

rsf

ö

rbudet g

ä

ller oavsett om de nu angivna yrkeskatego­rierna 

ä

r verksamma i allm

ä

n eller privat tj

ä

nst.

F

ö

rbudet 

ä

r emellertid inte undantagsl

ö

st. F

ö

r det f

ö

rsta kan vittnesf

ö

rh

ö

r vara medgivet i lag. F

ö

r det andra kan den till vilkens f

ö

rm

å

n tystnadsplikten g

ä

ller samtycka till f

ö

rh

ö

ret. Om det 

ä

r fr

å

ga om ett m

å

l ang

å

ende ett brott f

ö

r vilket straffminimum ar f

ä

ngelse 1 tv

å

å

r eller mer (fj

ä

rde stycket), g

ä

ller f

ö

rh

ö

rsf

ö

rbudet endast den som 

ä

r f

ö

rsvarare i brottm

å

l.

Best

ä

mraelserna 1 36 kap. 5 

§

 RB 

ä

r till

ä

mpliga ocks

å

 i fr

å

ga om vittnesf

ö

rh

ö

r under en f

ö

runders

ö

kning i brott­m

å

l (23 kap. 13 

§

 RB). Ett vittnesf

ö

rh

ö

r under f

ö

runder­s

ö

kningen f

å

r emellertid inte 

ä

ga rum innan unders

ö

kning­en har fortskridit s

å

 l

å

ngt att n

å

gon sk

ä

ligen kan miss­t

ä

nkas f

ö

r brottet.

I 38 kap. 8 

§

 RB finns f

ö

reskrifter om skyldighet att tillhandah

å

lla domstolar allra

ä

nna handlingar. Om en all­m

ä

n handling kan antas ha betydelse som bevis, f

å

r en domstol enligt f

ö

rsta stycket i paragrafen f

ö

rordna att handlingen skall tillhandah

å

llas domstolen. Pr

ö

vningen av handlingens bevisv

ä

rde skall domstolen g

ö

ra innan domsto­len f

ö

rordnar att handlingen skall l

ä

mnas ut. I andra stycket anges vissa undantag fr

å

n editionsplikten enligt f

ö

rsta stycket. I f

ö

rsta hand g

ä

ller undantag som svarar mot f

ö

rbuden mot vittnesf

ö

rh

ö

r i 36 kap. 5 

§

 RB.

Prop.  1981/82:186

94

4

BEHOV AV F

Ö

RFATTNINGS

Ä

NDRINGAR

4.1       Inledning

Som tidigare har sagts torde de erfarenheter som man hit­tills har av den nya sekretesslagen i huvudsak vara posi­tiva. De praktiska problem som lagen 

ä

nd

å

 p

å

st

å

s ha gett upphov till i inledningsskedet sammanh

ä

nger med regle­ringen av sekretessen mellan myndigheter. S

ä

rskilt har uppm

ä

rksamheten riktats mot uppgiftsl

ä

mnande fr

å

n myndig­heter p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det och p

å

 socialtj

ä

nst-omr

å

det .

Den fr

å

ga som kanske har uppm

ä

rksammats mest g

ä

ller upp­giftsl

ä

mnandet fr

å

n sjukv

å

rdsinr

ä

ttningar till polisen. N

ä

r det g

ä

ller detta uppgiftsl

ä

mnande synes raan inom s

å

v

ä

l sjukv

å

rden som polisen mena att polisens behov av information inte blir tillr

ä

ckligt tillgodosett till f

ö

ljd av sekretessregleringen, 

ä

ven med h

ä

nsyn tagen till de begr

ä

nsningar som finns 1 sekretessen (1 kap. 5 

§

 samt 14 .kap. 1 och 2 

§§

 SekrL). Vad man i f

ö

rsta hand har re­agerat emot

ä

r att sekretessen i stor utstr

ä

ckning hind­rar att uppgifter l

ä

mnas till polisen, d

å

 misstanke finns om allvarligare brottslighet. Det har ocks

å

 p

å

pekats att m

ö

jligheterna att verkst

ä

lla delgivningar p

å

 sjukv

å

rds­inr

ä

ttningar har f

ö

rs

ä

mrats.

N

ä

r det g

ä

ller uppgiftsl

ä

mnande fr

å

n socialtj

ä

nstmyndig­heterna har i st

ä

llet sagts att den nya sekretesslagen skulle l

ä

gga hinder 1 v

ä

gen f

ö

r ett effektivt saraarbete mellan 'de olika socialtj

ä

nstmyndigheterna. 

Ä

ven samarbe­tet mellan socialtj

ä

nstmyndigheter och andra myndigheter, exempelvis skolan, polisen och sjukv

å

rdsinr

ä

ttningar p

å­

st

å

s ha f

ö

rsv

å

rats.

Prop. 1981/82:186

95

En synpunkt som har framf

ö

rts 

ä

r att generalklausulen 1 14 kap. 3 

§

 SekrL borde vara till

ä

mplig b

å

de p

å

 h

ä

lso-och sjukv

å

rdsomr

å

det och p

å

 socialtj

ä

nstomr

å

det. Tanken bakom denna uppfattning torde vara att ett gott samarbete mellan myndigheter, s

å

v

ä

l v

å

rdmyndigheter som andra myn­digheter, f

ö

ruts

ä

tter att myndigheterna mera fritt f

å

r best

ä

mma om n

ä

r uppgifter om enskilda f

å

r l

ä

mnas ut.

En annan 

å

sikt som har f

ö

rts fram 

ä

r att uppgifter ora en enskilds adress aldrig skulle kunna hemligh

å

llas f

ö

r and­ra myndigheter med st

ö

d av 7 kap. 1 

§

 SekrL. Detta inne­b

ä

r att man inte skulle kunna hemligh

å

lla vare sig upp­gifter om vilka patienter som finns p

å

 en sjukv

å

rdsin­r

ä

ttning eller uppgifter som en patient kan ha l

ä

mnat om en hemadress till sjukv

å

rdsinr

ä

ttningen. Liknande syn­punkter har framf

ö

rts d

å

 det g

ä

ller de adressuppgifter som socialtj

ä

nsten kan ha om sina klienter.

En av utg

å

ngspunkterna vid utformningen av sekretessen p

å 

v

å

rdomr

å

dena var att regleringen borde g

ö

ras s

å

 enkel och enhetlig som m

ö

jligt. D

ä

remot var det inte fr

å

ga om att man skulle 

å

stadkomma n

å

gra mera omfattande sakliga 

ä

nd­ringar (jfr prop. 1979/80:2, Del A, s. l65). Mot denna bakgrund kan det vara l

ä

mpligt att analysera de problem som den nya sekretesslagen p

å

st

å

s ha orsakat i inled­ningsskedet och unders

ö

ka om lagen har f

ö

rt med sig n

å

gra v

ä

sentliga 

ä

ndringar i f

ö

rh

å

llande till vad som g

ä

llde tidigare. Om s

å

ä

r fallet, f

å

r man ta st

ä

llning till om dessa effekter varit avsedda eller inte. Om oavsedda och icke 

ö

nskv

ä

rda effekter har uppkommit, f

å

r man givetvis 

ö

verv

ä

ga vilka 

ä

ndringar som b

ö

r genomf

ö

ras. En s

å

dan analys skall 1 det f

ö

ljande g

ö

ras, f

ö

rst f

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det och sedan f

ö

r socialtj

ä

nstomr

å

det.

Prop. 1981/82:186

96

4.2       Uppgiftsl

ä

mnande fr

å

n sjukv

å

rdsinr

ä

ttningar

4.2.1     Till en annan sjukv

å

rdsinr

ä

ttning

Som ovan har sagts medger den nya sekretesslagen att upp­gifter l

ä

mnas fr

å

n en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning till en annan, om uppgifterna beh

ö

vs i rent v

å

rdsyfte. En patient kan knappast lida n

å

got men, om uppgifter om honom l

ä

mnas ut 1 s

å

dana fall. Det normala 1 dessa situationer torde dock vara att man f

ö

rst inh

ä

mtar patientens samtycke, ora detta 

ä

r m

ö

jligt. Med ett saratycke kan uppgifterna alltid l

ä

m­nas vidare utan att n

å

gon skadebed

ö

mning beh

ö

ver g

ö

ras. Ett samtycke beh

ö

ver inte vara uttryckligt. Ocks

å

 ett tyst, s.k. presumerat. samtycke f

å

r godtas. Vid rent rutinm

ä

ssiga 

å

tg

ä

rder - patientens Journal skall t.ex. 

ö

verf

ö

ras till en annan sjukv

å

rdsinr

ä

ttning i samband med att patienten sj

ä

lv f

ö

rs 

ö

ver dit - torde saken vara s

å 

uppenbar att patienten inte beh

ö

ver tillfr

å

gas (Jfr KU 1979/80:37 s. 23).

I f

ö

rarbetena till sekretesslagen s

ä

gs att det kan synas tveksamt om uppgifter kan l

ä

ranas fr

å

n den allra

ä

nna sjuk­v

å

rden till en privatpraktiserande l

ä

kare eller en f

ö

re­tagsl

ä

kare. F

ö

r-den h

ä

ndelse patientens samtycke till att uppgiften l

ä

mnas inte kan inh

ä

mtas, b

ö

r eiiiellertld enligt f

ö

rarbetena uppgiften 

ä

nd

å

 kunna l

ä

mnas ut, om den i tr

ä

ngande fall beh

ö

vs f

ö

r en medicinsk behandling av den som uppgiften r

ö

r. I s

å

dana fall kan det knappast h

ä

vdas att patienten lider men ora uppgiften l

ä

ranas ut (prop. 1979/80:2i Del A, s. l68).

De m

ö

jligheter som sekretesslagen ger att i de angivna fallen l

ä

mna ut uppgifter torde i allt v

ä

sentligt 

ö

ver­ensst

ä

mma med vad som g

ä

llde tidigare. Det har inte hel­ler gjorts g

ä

llande att den nya sekretesslagen skulle ha

Prop. 1981/82:186

97

medf

ö

rt n

å

gra op

å

kallade

inskr

ä

nkningar i m

ö

jligheterna

att l

ä

rana uppgifter fr

å

n

en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning till en

annan. Det saknas d

ä

rf

ö

r

anledning att p

ä

 denna punkt

f

ö

resl

å

 n

å

gra 

ä

ndringar.

4.2.2          Till en annan v

å

rdsektor

Av f

ö

rarbetena till sekretesslagen framg

å

r, som tidigare har sagts, att ett visst utryinme finns att l

ä

mna uppgif­ter till en annan v

å

rdsektor i syfte att bist

å

 en pati­ent. I princip torde det b

ö

ra r

ö

ra sig om en tr

ä

ngande situation. 

Ä

ven h

ä

r b

ö

r naturligtvis det normala vara att ett samtycke f

ö

rst inh

ä

mtas. Om patienten mots

ä

tter sig att en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning l

ä

mnar ut uppgifter till en annan v

å

rdsektor, torde skaderekvisitet n

ä

stan alltid vara uppfyllt. D

ä

rmed g

ä

ller ocks

å

 sekretess f

ö

r uppgif­terna. Dessa kan d

å

 l

ä

mnas ut bara ora det g

ä

ller begr

ä

ns­ningar i sekretessen (Jfr avsnitt 3-4).

Ä

ven n

ä

r det g

ä

ller uppgiftsl

ä

mnande fr

å

n en sjukv

å

rdsin­r

ä

ttning till en annan v

å

rdsektor torde dennya sekre­tesslagen 1 huvudsak 

ö

verensst

ä

raraa med

ä

ldre r

ä

tt. N

å

gra 

ä

ndringar 

ä

r knappast p

å

kallade h

ä

r.

4.2.3          Till skolan

Vad g

ä

ller m

ö

jligheterna att l

ä

rana uppgifter fr

å

n en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning till skolan saknas det som tidigare har sagts uttalanden i f

ö

rarbetena. Av det i avsnitt 3.3 citerade uttalandet i prop. 1979/80:2 ora sekretessen p

å 

skolomr

å

det framg

å

r dock att ett visst utrymme finns att l

ä

mna uppgifter fr

å

n exempelvis en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning. En s

å

dan m

ö

jlighet kan ha praktisk betydelse f

ö

r samarbe­tet mellan h

ä

lso- och sjukv

å

rden och skolan. I 

ö

vriga fall fordras det i princip samtycke. Om samtycke finns

7 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

98

att l

ä

mna ut uppgifter, m

å

ste man - som alltid vid sam­tycke - uppm

ä

rksamma om uppgifterna ang

å

r fler 

ä

n en per­son. Uppgifterna kan r

ö

ra t.ex. b

å

de en elev och dennes f

ö

r

ä

ldrar. F

ö

r att sekretessen skall vika i s

å

dana fall beh

ö

vs samtycke fr

å

n s

å

v

ä

l eleven som f

ö

r

ä

ldrarna.

Hittillsvarande erfarenheter av den nya sekretesslagen kan inte s

ä

gas ha visat att lagen har f

ö

r

ä

ndrat r

ä

tts­l

ä

get n

ä

mnv

ä

rt p

å

 detta omr

å

de j

ä

mf

ö

rt med vad som g

ä

llde enligt den 

ä

ldre regleringen. Inte heller h

ä

r synes n

å

gon 

ä

ndring p

å

kallad.

4.2.4     Till polis och 

å

klagare

Inledning

Som har sagts ovan 

ä

r det i f

ö

rsta hand polisens m

ö

jlig­heter att f

å

uppgifter fr

å

n h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det som har uppm

ä

rksammats under den tid som den nya sekre­tesslagen har varit i kraft. Det har s

å

lunda gjorts g

ä

l­lande att sekretesslagen f

ö

rsv

å

rar polisens verksamhet. Polisen f

å

r inte erforderliga uppgifter fr

å

n sjukv

å

rds­inr

ä

ttningar f

ö

r sin hj

ä

lpande verksamhet, f

ö

r sin del-givningsverksamhet och f

ö

r sin spanande och utredande verksamhet. Motsvarande problem torde i viss m

å

n uppkomma ocks

å

 f

ö

r 

å

klagarna. N

å

gon anledning att g

ö

ra skillnad mellan polis och

å

klagare i detta sammanhang f

ö

religger inte. F

ö

r enkelhetens skull talas emellertid i det f

ö

l­jande om uppgiftsl

ä

mnande till polisen.

Till en b

ö

rjan kan h

ä

r erinras om vad som 1 det f

ö

re­g

å

ende har sagts om polisens hj

ä

lpande verksamhet. Upp­gifter som polisen kan beh

ö

va i s

å

dana fall fr

å

n sjuk­v

å

rdsinr

ä

ttningar torde n

ä

stan aldrig vara sekretess­belagda. I dessa situationer b

ö

r en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning

Prop. 1981/82:186

99

allts

å

 regelm

ä

ssigt kunna l

ä

mna polisen beg

ä

rda upp­gifter.

Uppgifter som polisen kan beh

ö

va i sin delglvningsverk-samhet och sin verksamhet f

ö

r spaning m.m. torde d

ä

remot m

å

nga g

å

nger vara sekretessbelagda. Det 

ä

r uppenbart att det skulle vara av v

ä

rde f

ö

r polisen, om man i nyssn

ä

mnda verksamheter kunde f

å

 alla 

ö

nskade uppgifter fr

å

n sjuk­v

å

rdsinr

ä

ttningar. H

ä

nsynen till den enskilde g

ö

r emel­lertid att en gr

ä

ns m

å

ste s

ä

ttas f

ö

r uppgiftsl

ä

mnandet. Fr

å

gan 

ä

r d

å

 om den gr

ä

ns som den nuvarande sekretess­lagen uppst

ä

ller kan anses rimlig.

F

ö

r besvarande av denna fr

å

ga kan det till en b

ö

rjan vara l

ä

mpligt att dela in uppgifterna i tv

å

 kategorier, n

ä

mli­gen uppgifter om sj

ä

lva det f

ö

rh

å

llandet att en person v

å

rdas p

å

 en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning (i det f

ö

ljande f

ö

r enkelhetens skull kallade adressuppgifter) samt andra uppgifter sora sjukv

å

rdspersonalen kan ha k

ä

nnedom om.

Adressuppgifter

En

å

sikt som har f

ö

rts fram 

ä

r att adressuppgifter, som allts

å

 kan vara sekretessbelagda enligt 7 kap. 1 

§

 SekrL, aldrig skall f

å

 hemligh

å

llas f

ö

r polisen med st

ö

d av denna best

ä

mmelse. En s

å

dan ordning skulle givetvis vara av stor praktisk betydelse f

ö

r polisen. Den skulle ocks

å 

i h

ö

g grad f

ö

renkla bed

ö

mningen av sekretessfr

å

gor i det dagliga arbetet p

å

 sjukv

å

rdsinr

ä

ttningarna. Fr

å

gan blir d

ä

rmed om "det motst

å

ende intresset, n

ä

mligen intresset att skydda patienternas integritet, 

ä

r s

å

 starkt att en 

ä

ndring 1 det angivna h

ä

nseendet inte b

ö

r genomf

ö

ras.

Mot en ordning som inneb

ä

r att adressuppgifter skall vidarebefordras till polisen utan en n

ä

rmare pr

ö

vning i

Prop. 1981/82:186

100

det s

ä

rskilda fallet kan riktas inv

ä

ndningar av principi­ell natur. Det r

å

der inte n

å

gon tvekan om att sjukv

å

rden h

ö

r till de omr

å

den d

ä

r kraven p

å

 sekretess kring enskil­das personliga f

ö

rh

å

llanden g

ö

r sig starkast g

ä

llande. Sekretessen har h

ä

r gamla traditioner, och l

ä

karsekre­tessen 

ä

r ett v

ä

sentligt inslag i l

ä

karetiken. Det skydd som sekretessen ger har stor betydelse f

ö

r de personer som av olika anledningar kommer i kontakt raed sjukv

å

rden. Dessa personer f

ö

rv

ä

ntar sig nog inte s

ä

llan att ocks

å

uppgift om sj

ä

lva det f

ö

rh

å

llandet att de vistas p

å

 ett sjukhus h

å

lls hemliga. Mot denna bakgrund kan det g

ö

ras g

ä

llande att inte ens en adressuppgift b

ö

r kunna l

ä

ranas ut till polisen eller till n

å

gon annan myndighet i vidare m

å

n 

ä

n som f

ö

ljer av reglerna om skadepr

ö

vning resp. den enskildes samtycke.

Man kan emellertid inte bortse fr

å

n att den nuvarande ordningen medf

ö

r problem i samarbetet mellan sjukv

å

rden och polisen och att regleringen d

ä

rigenom orsakar st

ö

r­ningar i viktiga samh

ä

lleliga funktioner. Det f

ö

religger d

ä

rf

ö

r ett starkt intresse att skapa regler sora l

ö

ser denna konflikt och som samtidigt 

ä

r s

å

 klara att de inte orsakar on

ö

diga komplikationer i detta samarbete. F

ö

r den avv

ä

gning som h

ä

r m

å

ste g

ö

ras 

ä

r det n

ö

dv

ä

ndigt att n

ä

r­mare analysera hur 

ö

mt

å

liga adressuppgifterna 

ä

r.'

Av intresse

f

ö

r en s

å

dan analys 

ä

r f

ö

ljande uttalande av

Welamson om

de f

ö

rtroendesituationer som avses i regeln 1

36 kap. 5 

§

r

ä

tteg

å

ngsbalken om vittnesplikten (L

ä

kar­

sekretessen

s. 44 f :

En synnerligen vansklig och omtvistad fr

å

ga 

ä

r, huruvida l

ä

kare kan vara f

ö

rhindrad att yppa att han 

ö

verhuvud konsulterats av viss angiven person. Kan ra.a.o. sj

ä

lva upps

ö

kandet av l

ä

kare t

ä

nkas vara att

Prop. 1981/82:186

101

betrakta s

å

sora ett f

ö

rtroende i lagens mening? Fr

å­

gan torde visserligen endast s

ä

llan kunna f

å

 prak­tisk betydelse betr

ä

ffande vittnesm

å

l men m

å

 likv

ä

l h

ä

r behandlas med h

ä

nsyn ocks

å

 till den betydelse den har f

ö

r upplysningar avseende annat 

ä

n bevisning i r

ä

tteg

å

ng.

Det kan ligga n

ä

ra till hands att i princip besvara den st

ä

llda fr

å

gan jakande. Redan det f

ö

rh

å

llandet att en person konsulterat viss l

ä

kare kan Ju otvi­velaktigt vara 

ä

gnat att 

å

tminstone ge en antydan om f

ö

rh

å

llanden sora han 

ö

nskar hemligh

å

lla. Detta kan visserligen knappast s

ä

gas g

ä

lla allm

ä

npraktiserande l

ä

kare utom i mycket speciella fall. Men betr

ä

ffande l

ä

kare som uteslutande behandla eller specialiserat sig p

å

 vissa sjukdomar l

å

ter det sig i och f

ö

r sig sv

å

rligen f

ö

rneka. Det m

å

ste 

å

 andra sidan medgivas, att raed h

ä

nsyn till ratlo legis skyddsbehovet h

ä

rut­innan typiskt sett framtr

ä

der f

ö

rh

å

llandevis ut­tunnat, samtidigt som en sekretess omfattande 

ä

ven sj

ä

lva bes

ö

ket skulle f

ö

ranleda betydande sv

å

rig­heter i praktiken. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill f

å

r det m

ö

jli­gen antagas, att sj

ä

lva det f

ö

rh

å

llandet, att en person bes

ö

kt viss l

ä

kare, icke kan s

å

som f

ö

rtroende omfattas av r

ä

ttslig tystnadsplikt.

Detta f

ö

rsiktiga uttalande ger ett visst st

ö

d f

ö

r upp­fattningen att adressuppgifter knappast kan anses vara s

å

dana f

ö

rtroendeuppgifter som avses i 36 kap. 5 

§

 RB. Det betyder att adressuppgifter alltid skulle f

å

 l

ä

mnas av sjukv

å

rdspersonal vid vittnesf

ö

rh

ö

r. Rent allm

ä

nt kan man nog ocks

å

 v

å

ga p

å

st

å

 att adressuppgifterna som s

å

dana inte

ä

r s

ä

rskilt 

ö

mt

å

liga. Att man s

ö

ker upp ett sjukhus vid skada, sjukdom, havandeskap etc. 

ä

r 1 och f

ö

r sig inget uppseendev

ä

ckande. Men om adressuppgiften medger

Prop. 1981/82:186

102

att man kan dra n

ä

rmare slutsatser om orsaken till be­s

ö

ket kan problem uppkomma. Adressuppgiften kan t.ex. avsl

ö

ja att patienten s

ö

kt v

å

rd f

ö

r en k

ö

nssjukdom eller en psykisk sjukdom. Uppgifter av detta slag m

å

ste man p

å 

goda grunder anta att patienten inte 

ö

nskar spridda. Patientens intresse i detta avseende minskar emellertid 1 styrka, om uppgifterna inte vidarebefordras till n

å

gon annan

ä

n polisen; det kan inte vara s

ä

rskilt chikanerande f

ö

r patienten att n

å

gon eller n

å

gra befattningshavare hos denna f

å

r k

ä

nnedom om uppgifterna. D

ä

rtill komraer att uppgifterna normalt blir hemliga ocks

å

 hos polisen.

Vad som nu har anf

ö

rts leder n

ä

rmast till slutsatsen att det b

ö

r vara m

ö

jligt f

ö

r polisen att f

å

 uppgift om att n

å

gon v

å

rdas p

å

 en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning 

ä

ven om polisen d

ä

rigenom f

å

r k

ä

nnedom om att personen i fr

å

ga lider t.ex. av en k

ö

nssjukdom eller av psykiska besv

ä

r.

Ett s

ä

rskilt problem erbjuder det fallet att en adress­uppgift avsl

ö

jar att n

å

gon har s

ö

kt sig till en sjuk­v

å

rdsinr

ä

ttning f

ö

r att f

å

 v

å

rd f

ö

r en skada som han har 

å

dragit sig i samband med att han har beg

å

tt brott. Situationen 

ä

r i viss m

å

n densararaa n

ä

r en efterspanad person s

ö

ker v

å

rd f

ö

r exempelvis hj

ä

rtbesv

ä

r eller en blindtarmsinflammation.

Det kan h

ä

r h

ä

vdas att sekretessreglerna inte b

ö

r hindra polisen fr

å

n att f

å

 fast brottslingar och f

ö

rrymda perso­ner. Men man kan ocks

å

 g

ö

ra g

ä

llande att 

ä

ven en person som har beg

å

tt brott b

ö

r ha m

ö

jlighet att v

ä

nda sig till sjukv

å

rden utan att detta omedelbart leder till att han blir gripen av polisen. Det sistn

ä

mnda intresset blir mera framtr

ä

dande Ju lindrigare brottsligheten 

ä

r.

Fr

å

gan blir d

å

 hur denna intressekonflikt b

ö

r l

ö

sas. Vil­ket intresse v

ä

ger tyngst - ett v

ä

l fungerande samarbete

Prop. 1981/82:186

103

mellan sjukv

å

rden och polisen eller intresset att skydda patienterna ocks

å

 i s

å

dana fall d

å

 de i st

ö

rre eller mindre utstr

ä

ckning har brutit mot samh

ä

llets spelregler? Vad g

ä

ller 

ä

ldre r

ä

tt torde adressuppgifter i betydande utstr

ä

ckning ha kunnat l

ä

mnas till polisen 

ä

ven i de fall som det h

ä

r 

ä

r fr

å

ga om. Det kan allts

å

 h

ä

vdas att en ordning som inneb

ä

r att adressuppgifter skulle f

å

 l

ä

mnas till polisen utan hinder av 7 kap. 1 

§

 SekrL inte skulle medf

ö

ra n

å

gon avg

ö

rande f

ö

r

ä

ndring j

ä

mf

ö

rt med vad som g

ä

llde enligt 

ä

ldre r

ä

tt. Det b

ö

r ocks

å

 framh

å

llas att 

ä

ven den nu g

ä

llande regleringen inneb

ä

r att adressupp­gifter i viss utstr

ä

ckning kan l

ä

mnas till polisen. Som framg

å

r av det f

ö

reg

å

ende (avsnitt 3-3) torde n

ä

mligen adressuppgifter p

ä

 f

ö

rfr

å

gan kunna l

ä

mnas till polisen i s

å

dana fall d

å

 polisen k

ä

nner till eller p

å

 goda grunder antar att en misst

ä

nkt person finns p

å

 ett sjukhus. Mot bakgrund av vad som nu har sagts kan det g

ö

ras g

ä

llande att det i J

ä

mf

ö

relse med den 

ä

ldre regleringen knappast kommer att leda till ett n

ä

mnv

ä

rt s

ä

mre skydd f

ö

r patien­ternas intressen, om polisen f

å

r tillg

å

ng till adressupp­gifter fr

å

n sjukv

å

rdsinr

ä

ttningarna.

Slutsatsen av den genomg

å

ng som har gjorts 1 det f

ö

re­g

å

ende blir att 

ö

verv

ä

gande sk

ä

l talar f

ö

r en enhetlig regel om att adressuppgifter f

å

r l

ä

mnas till polisen utan hinder av 7 kap. 1 

§

 SekrL. Med adressuppgift f

ö

rst

å

s h

ä

r, som tidigare har sagts, uppgift om att n

å

gon vistas p

å

 en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning. N

å

gra andra adressuppgifter, t.ex. uppgift om en patients hemadress, avses d

ä

remot inte.

En s

å

dan regel kan utformas sora en skyldighet f

ö

r h

ä

lso-och sjukv

å

rdspersonalen att l

ä

rana uppgifter till poli­sen. Men den kan ocks

å

 ges den inneb

ö

rden att personalen f

å

r en r

ä

tt men inte en skyldighet att l

ä

mna uppgifterna;

Prop. 1981/82:186

104

h

ä

rigenom skulle bl.a. 

ö

ppnas en m

ö

jlighet f

ö

r personalen att ta h

ä

nsyn till mera undantagsbetonade fall. En regel av det sistn

ä

mnda slaget skulle emellertid skapa os

ä

ker­het hos personalen p

å

 sjukv

å

rdsinr

ä

ttningarna ocks

å

 f

ö

r ganska vanliga situationer. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill och till arten av den information det h

ä

r 

ä

r fr

å

ga om b

ö

r regeln utforraas som en uppgiftsskyldighet.

Uppgiftsskyldigheten b

ö

r begr

ä

nsas till s

å

dana fall d

å

polisen beg

ä

r uppgifterna f

ö

r ett s

ä

rskilt fall. Det 

ä

r allts

å

 inte meningen att h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen skall l

ä

mna ut uppgifterna p

å

 eget initiativ. Med ut­trycket "f

ö

r s

ä

rskilt fall" menas att uppgiften skall efterfr

å

gas t.ex. med anledning av en inledd f

ö

runder­s

ö

kning eller som ett led 1 spaningarna efter en f

ö

rrymd mentalpatient. Eftersom regeln i klarhetens Intresse b

ö

r vara till

ä

mplig vid alla f

ö

rfr

å

gningar fr

å

n polisens sida avser den ocks

å

 s

å

dana fall d

å

 polisen s

ö

ker enskilda personer f

ö

r delgivning eller inom ramen f

ö

r sin hj

ä

l­pande verksamhet. Regeln har emellertid inte den inne­b

ö

rden att polisen skall ha generell tillg

å

ng till sjuk­husens patientregister.

Det

ä

r naturligtvis m

ö

jligt att begr

ä

nsa uppgiftsskyldig­heten ytterligare. Men man m

å

ste d

å

 ha klart f

ö

r sig att begr

ä

nsningar som f

ö

ruts

ä

tter bed

ö

mningar fr

å

n persona­lens sida kan ge upphov till till

ä

mpningssv

å

righeter. Detta motverkar str

ä

van att skapa en enkel och klar regel; personalen skall inte beh

ö

va tveka om hur den skall f

ö

rfara d

å

adressuppgifter beg

ä

rs. Man har ocks

å 

anledning att utg

å

 ifr

å

n att polisen g

ö

r sina efterfr

å

g-ningar med omd

ö

me och - s

ä

rskilt 1 delgivningsverksamhe­ten - med restriktivitet. N

å

gra ytterligare begr

ä

nsningar i uppgiftsskyldigheten f

ö

resl

å

s d

ä

rf

ö

r inte.

Prop. 1981/82:186

105

Den h

ä

r f

ö

rordade regeln b

ö

r allts

å

 utformas som en upp­giftsskyldighet. Inneb

ö

rden h

ä

rav blir att regeln bryter sekretessen (se 14 kap. 1 

§

 SekrL). Fr

å

n systematisk syn­punkt h

ö

r regeln knappast hemma i sekretesslagen. Om regeln skall passa in i en befintlig lag, st

å

r valet 1 f

ö

rsta hand mellan sjukv

å

rdslagen (1962:242) och lagen ora tillsyn 

ö

ver h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen m.fl., men man kan givetvis ocks

å

 t

ä

nka sig att ta in regeln 1 en ny lag som handlar om uppgiftsskyldighet f

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen. L

ö

sningen med en ny best

ä

mmelse i tillsynslagen f

ö

refaller vara den l

ä

mpligaste. Ett f

ö

r­slag fogas som bilaga 1 till denna promemoria.

R

ö

rande till

ä

mpningen av regeln kan till

ä

ggas att det m

å

nga g

å

nger b

ö

r vara m

ö

jligt f

ö

r sjukv

å

rdspersonalen att l

ä

rana ut adressuppgifter p

å

 ett s

å

dant s

ä

tt att 

ö

mt

å

liga uppgifter inte r

ö

js. S

å

 t.ex. kan det vara fullt till­r

ä

ckligt att raan p

å

 ett sjukhus bekr

ä

ftar att en viss patient finns d

ä

r s

å

 att han kan antr

ä

ffas med brev eller telefonsamtal eller n

å

s f

ö

r ett sammantr

ä

ffande i ett be­s

ö

ksrum e.d.

Avslutningsvis b

ö

r p

å

pekas att den omst

ä

ndigheten att en adressuppgift kan l

ä

mnas ut inte utan vidare medf

ö

r att patienten ocks

å

 f

å

r uts

ä

ttas f

ö

r f

ö

rh

ö

r eller delges en handling osv.; hans h

ä

lsotillst

å

nd kan hindra detta. S

å­

dana fr

å

gor f

å

r bed

ö

mas enligt andra regler och kan allt­s

å

 inte avg

ö

ras med ledning av sekretessregleringen.

Uppgifter som ang

å

r misstanke om gr

ö

vre brott

Som framg

å

r av det f

ö

reg

å

ende hindrar sekretesslagen m

å

nga g

å

nger att man fr

å

n sjukv

å

rden l

ä

mnar polisen s

å

dana uppgifter som den beh

ö

ver i sin spanings- och utredningsverksamhet. Det mest praktiska fallet g

ä

ller

Prop. 1981/82:186

106

adressuppgifterna som Just har diskuterats. Men polisen kan beh

ö

va ocks

å

 andra uppgifter 1 spanings- och utred­ningsverksamheten. Som exempel kan n

ä

ranas iakttagelser sora h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen har gjort betr

ä

ffande en patient, som polisen misst

ä

nker f

ö

r brott, eller vid unders

ö

kning av personer som har utsatts f

ö

r brott. Men det kan ocks

å

 vara fr

å

ga om iakttagelser sora personalen har gjort i andra saramanhang, t.ex. vem som har bes

ö

kt en viss patient eller vad som har avhandlats vid samtal mel­lan patienter eller mellan patienter och bes

ö

kare. Att sekretesslagen inte medger att uppgifter av detta slag utan vidare l

ä

ranas till polisen 

ä

r emellertid ingen ny­het, om raan j

ä

mf

ö

r raed 

ä

ldre ordning.

Vad

ä

ldre r

ä

tt egentligen innebar d

å

 polisen beg

ä

rde upp­gifter 1 sin spaningsverksamhet 

ä

r inte alldeles klart. Man fick, som ovan har sagts, skilja mellan uppgifter som hade Inh

ä

mtats 1 f

ö

rtroende och s

å

dana sora ej hade inh

ä

m­tats i f

ö

rtroende. Om det r

ö

rde sig ora f

ö

rtroendeuppgif­ter, torde de inte ha kunnat r

ö

jas f

ö

r polisen. (H

ä

r bortses d

å

 fr

å

n m

ö

jligheten att f

å

 fram uppgifterna vid vittnesf

ö

rh

ö

r.) Hade d

ä

remot uppgifterna Inh

ä

mtats i annat saramanhang, torde de ha kunnat r

ö

jas f

ö

r polisen under f

ö

runders

ö

kningen. Ett s

å

dant r

ö

jande ans

å

gs inte obeh

ö

rigt. En f

ö

ruts

ä

ttning var dock att uppgifterna l

ä

m­nades vid f

ö

rh

ö

r. Om h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen r

ö

jde uppgifterna 1 fr

å

ga i andra situationer, exempelvis l

ä

m­nade dem till polisen p

å

 eget initiativ, fick nog r

ö

jan­det anses obeh

ö

rigt.

Vid en j

ä

mf

ö

relse mellan g

ä

llande och 

ä

ldre r

ä

tt m

å

ste raan ocks

å

 beakta best

ä

mmelserna om vittnesf

ö

rh

ö

r, som i nu aktuella delar inte har 

ä

ndrats i och med den nya sekretesslagen. Sora ovan har sagts kan vittnesf

ö

rh

ö

r 

ä

ga rum redan under f

ö

runders

ö

kningen. Generellt g

ä

ller den

Prop. 1981/82:186

107

regeln att bl.a. l

ä

kare och sjuksk

ö

terskor inte f

å

r h

ö

ras som vittnen ang

å

ende n

å

got som har anf

ö

rtrotts dem p

å 

grund av deras st

ä

llning eller som de har erfarit i sam­band d

ä

rmed, s

å

vida det inte 

ä

r fr

å

ga om ett m

å

l ang

å

ende ett brott f

ö

r vilket straffminimum 

ä

r f

ä

ngelse 1 tv

å

å

r eller mer. Vittnesplikten tar med andra ord 

ö

ver sekre­tessen, om man bortser fr

å

n den begr

ä

nsning i vittnes-plikten som g

ä

ller f

ö

r uppgifter sora har inh

ä

mtats i en f

ö

rtroendesituation.

Den omst

ä

ndigheten att h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen 

ä

r skyldig att r

ö

ja vissa uppgifter vid vittnesf

ö

rh

ö

r inneb

ä

r emellertid inte att sekretesslagen medger att personalen r

ö

jer uppgifterna 1 andra situationer, exempelvis under en brottm

å

lsutredning. Uttalandet i prop. 1979/80:2, Del A, s. 398, att den som 

ä

r skyldig att r

ö

ja uppgift vid vittnesf

ö

rh

ö

r straffritt kan l

ä

mna uppgiften 

ä

ven under f

ö

runders

ö

kningen ger inte st

ö

d f

ö

r en s

å

dan uppfattning, eftersom uttalandet tar sikte p

å ä

ldre f

ö

rh

å

llanden.

Ä

ven om den 

ä

ldre regleringen var beh

ä

ftad med 

å

tskilliga oklarheter kan man allts

å

 konstatera att h

ä

lso- och sjuk­v

å

rdspersonalens m

ö

jligheter att p

å

 annat s

ä

tt 

ä

n genom vittnesf

ö

rh

ö

r inf

ö

r domstol l

ä

mna polisen uppgifter som den beh

ö

ver i sin spanande och utredande verksamhet har begr

ä

nsats J

ä

mf

ö

rt med vad den tidigare regleringen med­gav. D

ä

rmed inst

ä

ller sig fr

å

gan om n

å

gra Justeringar b

ö

r g

ö

ras i nuvarande regler.

Som frarag

å

r av det f

ö

reg

å

ende har sekretessen p

å

 h

ä

lso-och sJukv

å

rdsorar

å

det utforraats med h

ä

nsyn till att kravet p

å

sekretess f

ö

r enskildas personliga f

ö

rh

å

llanden g

ö

r sig s

ä

rskilt starkt g

ä

llande p

å

 detta omr

å

de. Sekretess­skyddet f

å

r emellertid inte ges en s

å

dan utformning att

Prop. 1981/82:186

108

det f

ö

rsv

å

rar den del av polisens spanings- och utred­ningsverksamhet som 

ä

r inriktad p

å

 den s

ä

rskilt allvar­liga brottsligheten. Eftersom utredningen visar att s

å 

har blivit fallet, m

å

ste polisens m

ö

jligheter att f

å 

Information f

ö

rb

ä

ttras.

D

å

 det g

ä

ller att best

ä

mma omfattningen av ett vidgat uppgiftsl

ä

mnande, kan erinras ora den skyldighet som sjuk­v

å

rdspersonalen har att vittna i m

å

l ang

å

ende gr

ö

vre brott. Som nyss har sagts g

ä

ller h

ä

r den regeln att vittnesplikt betr

ä

ffande anf

ö

rtrodda uppgifter endast g

ä

ller, om det 

ä

r fr

å

ga om ett m

å

l ang

å

ende ett brott f

ö

r vilket straffminimum 

ä

r f

ä

ngelse i tv

å

å

r eller mer. Det kan vara rimligt att ta vittnespliktens omfattning i f

ö

r­troendefallen till utg

å

ngspunkt f

ö

r en regel om polisens m

ö

jligheter att f

å

 uppgifter vid misstanke om allvarliga­re brott. Det f

ö

resl

å

s d

ä

rf

ö

r att polisen kan f

å

 uppgif­ter i s

å

dana fall d

ä

r misstanken g

ä

ller brott, f

ö

r vilket inte 

ä

r stadgat lindrigare straff 

ä

n f

ä

ngelse i tv

å

å

r. M

ö

jligheterna att f

å

 uppgifter b

ö

r dock g

ä

lla inte bara vid misstankar om fullbordade brott utan 

ä

ven vid miss­tankar om f

ö

rs

ö

k till brott. Fr

å

gan om en l

ä

ngre g

å

ende l

ä

ttnad i sekretessen diskuteras i det f

ö

ljande.

Med den h

ä

r angivna gr

ä

nsen kommer misstankar exempelvis om mord, dr

å

p och v

å

ldt

ä

kt att kunna l

ä

mnas till polisen, liksom uppgifter som 

ä

r av betydelse f

ö

r utredningen av s

å

dana brott. D

ä

remot kommer misstankar och uppgifter som r

ö

r brott som st

ö

ld och rattfylleri men ocks

å

 s

å

 allvar­liga brott som grov misshandel och r

å

n normalt inte att kunna l

ä

mnas till polisen (jfr dock 1 kap. 5 

§

 och 14 kap. 2 

§

 tredje stycket SekrL). Gr

ä

nsens praktiska bety­delse framg

å

r n

ä

rmare av bilaga 2 till denna promemoria.

Den r

ä

tt som bl.a. sjukv

å

rdsmyndigheterna har enligt g

ä

l­lande sekretesslag att g

ö

ra anm

ä

lan om misstanke om brott

Prop. 1981/82:186

109

enligt 3, 4 och 6 kap. brottsbalken mot den som inte fyllt l8 

å

r, b

ö

r inte Inskr

ä

nkas genom f

ö

rslaget i denna del (14 kap. 2 

§

 tredje stycket SekrL).

Den nya sekretesslagen inneb

ä

r att sekretessen enligt 7 kap. 1 

§

 inte hindrar, att uppgifter l

ä

mnas till polisen, om uppgiftsskyldighet f

ö

ljer av lag eller f

ö

rordning eller om det 

ä

r fr

å

ga om att anm

ä

la vissa brott mot den som inte har fyllt 18 

å

r (14 kap. 1 

§

 och 2 

§

 tredje stycket SekrL). I det f

ö

rstn

ä

mnda fallet g

ä

ller en skyl­dighet att l

ä

mna ut uppgifter trots att dessa 

ä

r sekre­tessbelagda, medan det i det sistn

ä

mnda fallet ges en frihet f

ö

r den ber

ö

rda myndigheten att bed

ö

ma vad som 

ä

r l

ä

mpligast. Om polisens m

ö

jligheter att f

å

 information skall utvidgas p

å

 nyss angivet s

ä

tt i f

ö

rh

å

llande till vad som g

ä

ller f.n., kan detta tekniskt ordnas enligt n

å

gon av de n

ä

mnda modellerna.

N

ä

r det g

ä

ller valet av modell kan erinras om att social­utskottet i sitt yttrande 

ö

ver propositionen med f

ö

rslag till sekretesslag m.m. inte ville f

ö

rorda en anm

ä

lnings­plikt (KU 1979/80:37, s. 62 ff). Utskottet anf

ö

rde bl.a. f

ö

ljande i fr

å

ga om anm

ä

lan ora att barn utsatts f

ö

r 

ö

ver­grepp:

Undantagsbest

ä

mmelserna i 14 kap. i f

ö

rslaget till sekretesslag 

ä

r inte m

ö

jliga att till

ä

mpa p

å

 detta slag av uppgiftsl

ä

mnande fr

å

n sjukv

å

rd och social­v

å

rd. N

å

gon skyldighet att polisanm

ä

la brott mot barn' finns s

å

lunda inte. Visserligen f

ö

ljer viss anm

ä

lningssky-ldlghet av brottsbalken, som i detta h

ä

nseende f

å

r anses ta 

ö

ver sekretesslagens regler (se t.ex. 3 kap. 10 

§

brottsbalken). Denna omfattar dock endast brott som 

ä

r "

å

 f

ä

rde" och g

ä

ller dess­utom bara betr

ä

ffande vissa angivna grova brott. Misshandel som ej

ä

r grov, de olika sedlighets-

Prop. 1981/82:186

110

brotten m.fl. brott faller utanf

ö

r. Att ut

ö

ver dessa brottsbalkens regler konstruera en generell anm

ä

l­ningsplikt betr

ä

ffande brott f

ö

r

ö

vade mot barn ter sig dock f

ö

renat med betydande sv

å

righeter. P

å

 sjuk­v

å

rdens och socialv

å

rdens omr

å

de finns starka sk

ä

l som talar mot att inf

ö

ra en s

å

dan anm

ä

lningsskyldig­het. Utskottet anser det d

ä

rf

ö

r tveksamt om det 

ä

r m

ö

jligt eller l

ä

mpligt att i lag eller f

ö

rordning formulera en s

å

dan allm

ä

n anm

ä

lningsplikt f

ö

r det sociala omr

å

det. I vart fall kr

ä

ver denna fr

å

ga n

ä

r­mare 

ö

verv

ä

ganden. Av detta f

ö

ljer att 14 kap. 1 

§

 1 f

ö

rslaget till sekretesslag inte f

ö

r n

ä

rvarande kan erbjuda n

å

gon l

ö

sning p

å

/problemet.

Enligt utskottet borde ber

ö

rda myndigheter allts

å

 ha fri-' het att sj

ä

lva bed

ö

ma vad som var l

ä

mpligast i varje s

ä

r­skilt fall.

Det kan inte f

ö

rnekas att en regel om uppgiftsplikt 1 f

ö

rening med - sannolikt ganska diffusa - undantagsbe­st

ä

mmelser m

å

nga g

å

nger skulle ge upphov till besv

ä

rliga avv

ä

gningar i de k

ä

nsliga situationer som det h

ä

r 

ä

r fr

å

ga om. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill och mot bakgrund av social­utskottets uttalanden b

ö

r polisens m

ö

jligheter att f

å 

information i de fall som nu avses inte grundas p

å

 en uppgiftsskyldighet. I st

ä

llet b

ö

r de ber

ö

rda ha frihet att sj

ä

lva bed

ö

ma vad som 

ä

r l

ä

mpligast i varje s

ä

rskilt fall. Regeln b

ö

r d

ä

rf

ö

r utformas p

å

 i princip samma s

ä

tt sora best

ä

mmelsen i nuvarande 14 kap. 2 

§

 tredje stycket SekrL.

En fr

å

ga som kan diskuteras 

ä

r vem som skall f

å

 l

ä

mna uppgifter till polisen: myndigheten som s

å

dan eller de enskilda befattningshavarna, ev. endast vissa av dessa. Med h

ä

nsyn till de grannlaga fr

å

gor det h

ä

r r

ö

r sig om

Prop. 1981/82:186

111

kan h

ä

vdas att det bara b

ö

r vara sjukv

å

rdsmyndigheten som skall f

å

 l

ä

mna uppgifter. En s

å

dan ordning skulle emel­lertid kunna f

ö

ra med sig 

å

tskilliga praktiska ol

ä

gen­heter. Att g

ö

ra skillnad mellan olika personalkategorier skulle ge upphov till gr

ä

nsdragningsproblem. D

ä

rf

ö

r b

ö

r samtliga befattningshavare hos myndigheten f

å

 l

ä

rana upp­gifter i de 

å

syftade fallen.

En regel av det slag som har f

ö

rordats h

ä

r b

ö

r tas in i 14 kap. 2 

§

 SekrL. Ett f

ö

rslag till 

ä

ndring av denna paragraf har fogats som bilaga 3 till denna promemoria.

I detta sammanhang b

ö

r anm

ä

rkas att tvekan kan r

å

da ora hur det nuvarande 14 kap. 2 

§

 tredje stycket SekrL f

ö

r­h

å

ller sig till reglerna 1 15 kap. 5 

§

 SekrL ora rayndig-heternas inb

ö

rdes uppgiftsskyldighet 1 s

å

dana fall d

ä

r sekretessen inte l

ä

gger hinder i v

ä

gen. Stycket inf

ö

rdes i lagen p

å

 riksdagens initiativ. Det kan ra

å

h

ä

nda h

ä

vdas att best

ä

mmelserna i 14 kap. 2 

§

 tredje stycket SekrL i sj

ä

lva verket inneb

ä

r en viss informationsskyldighet till f

ö

ljd av regeln 1 15 kap. 5 

§

 SekrL. Som framg

å

r av det nyss 

å

tergivna uttalandet av socialutskottet har detta emellertid inte varit riksdagens mening. Till undvikande av tveksamhet vid tolkningen av 14 kap. 2 

§

 tredje stycket SekrL och best

ä

mmelsen i 15 kap. 5 

§

 SekrL b

ö

r den sistn

ä

mnda regeln f

ö

rses raed ett till

ä

gg som klarg

ö

r att den inte ger upphov till n

å

gon skyldighet f

ö

r en sjukv

å

rdsmyndighet att l

ä

mna uppgifter till polisen i de fall som.h

ä

r avses.

Det b

ö

r p

å

pekas att f

ö

rslaget endast g

ä

ller h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonal i allm

ä

n tj

ä

nst. F

ö

r 

ö

vrig h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonal g

ä

ller tystnadsplikt raed ett obeh

ö

rig­hetsrekvisit, se bl.a. 6 

§

 lagen (1980:11) om tillsyn 

ö

ver h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen m.fl. (

ä

ndrad senast

Prop. 1981/82:186

112

1980:989). En s

å

dan tystnadsplikt hindrar inte att miss­tankar om i vart fall allvarligare brott framf

ö

rs till polisen.

Uppgifter som ang

å

r misstanke ora brott i andra fall

Den l

ö

sning som har f

ö

rordats i det f

ö

reg

å

ende inneb

ä

r att polisen kan f

å

 uppgifter fr

å

n sjukv

å

rdsinr

ä

ttningar ang

å

ende misstankar om mycket allvarliga brott. Som fram­g

å

r av vad sora tidigare har sagts inneb

ä

r f

ö

rslaget att misstankar om s

å

 allvarliga brott som grov misshandel och r

å

n inte kan l

ä

mnas till polisen, n

å

got som tidigare 1 viss utstr

ä

ckning torde ha varit m

ö

jligt. Det kan d

ä

rf

ö

r ifr

å

gas

ä

ttas om inte m

ö

jligheterna att l

ä

mna uppgifter till polisen b

ö

r g

ö

ras mera orafattande. En l

ö

sning som ligger n

ä

ra till hands 

ä

r att l

å

ta omfattningen av h

ä

lso-och sjukv

å

rdspersonalens vittnesplikt bli best

ä

mmande f

ö

r uppgiftsl

ä

mnandet.

En s

å

dan l

ö

sning skulle inneb

ä

ra att h

ä

lso- och sjuk­v

å

rdspersonalen skulle f

å

 l

ä

mna uppgifter till polisen inte bara enligt det tidigare f

ö

rslaget utan ocks

å

 i andra fall men d

å

 endast under f

ö

ruts

ä

ttning att uppgif­terna inte erh

å

llits i en f

ö

rtroendesituation. En s

å

dan ordning skulle eraellertid raedge ett alltf

ö

r omfattande informationsfl

ö

de fr

å

n sjukv

å

rdsinr

ä

ttningarna till poli­sen, om man inte samtidigt begr

ä

nsar h

ä

lso- och sjuk­v

å

rdspersonalens m

ö

jligheter att l

ä

mna uppgifter till s

å

dana fall d

å

 de efterfr

å

gas av polisen. Inneb

ö

rden i en s

å

dan begr

ä

nsning skulle allts

å

 vara att uppgifter inte f

å

r l

ä

mnas p

å

personalens initiativ utan endast i samband med f

ö

rh

ö

r. Med h

ä

nsyn till de avv

ä

gningar som kan bli n

ö

dv

ä

ndiga 1 dessa fall ocks

å

 fr

å

n polisens sida kan man t

ä

nka sig att st

ä

lla upp den ytterligare f

ö

ruts

ä

ttningen att uppgifterna f

å

r l

ä

mnas endast om f

ö

runders

ö

knings­ledaren beg

ä

r dem.

Prop. 1981/82:186

113

En l

ö

sning enligt de iinjer som har angetts sist skulle 

ö

verensst

ä

mma ganska n

ä

ra med vad som g

ä

llde enligt 

ä

ldre r

ä

tt. D

ä

rmed 

ä

r emellertid inte utan vidare klart att denna l

ö

sning b

ö

r v

ä

ljas. F

ö

r det f

ö

rsta kan man ifr

å

ga­s

ä

tta om inte en s

å

dan l

ö

sning medger ett uppgiftsl

ä

mnan­de till polisen som 

ä

r s

å

omfattande att sekretessen ur­holkas i alltf

ö

r h

ö

g grad. H

ä

rtill kommer att den f

ö

re­slagna regeln om skyldighet att l

ä

mna ut uppgift om att n

å

gon vistas p

å

 sjukhus 1 stor utstr

ä

ckning tillgodoser polisens informationsbehov. Man b

ö

r ocks

å

 h

å

lla i minnet att en f

ö

runders

ö

kningsledare har m

ö

jlighet att f

å

 ut uppgifter - b

å

de ur allm

ä

nna handlingar, t.ex. Journaler, och vid vittnesf

ö

rh

ö

r - efter domstolspr

ö

vning (se 23 kap. 13 och 14 

§§  

RB). En annan faktor som ocks

å

 m

å

ste beaktas 

ä

r att den h

ä

r diskuterade l

ö

sningen inte rimli­gen kan till

ä

mpas p

ä

 socialtj

ä

nstens omr

å

de (se avsnitt 4.3). Dessa omst

ä

ndigheter talar mot att man utvidgar m

ö

jligheterna f

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen att l

ä

mna uppgifter till polisen ut

ö

ver vad som har f

ö

re­slagits i det f

ö

reg

å

ende.

4.3       Uppgiftsl

ä

mnande fr

å

n socialtj

ä

nstmyndigheter

4.3.1     Principiella synpunkter

I de sociala v

å

rdlagarna fanns best

ä

mmelser om att den som var eller hade varit verksam inom resp. v

å

rdomr

å

de inte obeh

ö

rigen fick yppa vad han d

ä

rvid hade erfarit om enskildas personliga f

ö

rh

å

llanden. Det i best

ä

inmelserna ing

å

ende obeh

ö

righetsrekvisitet gav emellertid ett inte obetydligt utrymme f

ö

r uppgiftsl

ä

mnande. M

å

nga g

å

nger torde det inte ha ansetts obeh

ö

rigt att l

ä

mna uppgifter fr

å

n en myndighet till en annan. Som tidigare har sagts fick man ocks

å

 ta h

ä

nsyn till vem som fick del av uppgif­terna och vad de skulle anv

ä

ndas till.

8 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

114

Den nya sekretesslagen Inneb

ä

r, j

ä

mf

ö

rt med tidigare ord­ning, att uppgifter om enskilda kan l

ä

mnas fr

å

n en soci­altj

ä

nstmyndighet till en annan myndighet endast i be­gr

ä

nsad utstr

ä

ckning. I princip 

ä

r det endast harml

ö

sa uppgifter som kan l

ä

mnas ut. I viss utstr

ä

ckning torde man, n

ä

r man tar st

ä

llning till sekretessfr

å

gan, kunna beakta vad den mottagande myndigheten skall anv

ä

nda upp­gifterna till. Om den enskilde kan f

ö

rv

ä

ntas godta denna anv

ä

ndning av uppgifterna, 

ä

r detta ett tecken p

å

 att sekretess inte g

ä

ller f

ö

r uppgifterna. I princip skall det allts

å

 kunna antas att den enskilde kommer att ha uppfattningen att uppgiftsl

ä

mnandet tj

ä

nar hans intresse. Annars torde sekretess g

ä

lla f

ö

r uppgifterna. Visserligen finns det, som har framg

å

tt av det f

ö

reg

å

ende, regler som till

å

ter att man i vissa fall l

ä

mnar ut 

ä

ven sekretess­belagda uppgifter. Dessa regler har emellertid begr

ä

nsad betydelse p

å

 socialtj

ä

nstens omr

å

de.

Man kan allts

å

 konstatera att sekretesslagen ger uttryck f

ö

r en mer restriktiv inst

ä

llning till uppgiftsl

ä

mnande fr

å

n socialtj

ä

nsten j

ä

mf

ö

rt med tidigare r

ä

ttsl

ä

ge. Denna restriktivitet har st

ö

d i den nya socialtj

ä

nstlagen. I den lagen s

ä

gs att verksamheten skall bygga p

å

 respekt f

ö

r m

ä

nniskors sj

ä

lvbest

ä

mmander

ä

tt och integritet och att socialn

ä

mndens Insatser f

ö

r den enskilde skall ut­formas och genomf

ö

ras tillsaramans med honom (1 och 9 

§§ 

SoL). I motiven till lagen s

ä

gs ocks

å

 att samr

å

d med andra myndigheter i regel inte b

ö

r ske utan att den enskilde samtycker till det (prop. 1979/80:1, Del A, s. 364, .398).

Den nya sekretesslagens restriktiva regler om uppgifts­l

ä

mnande fr

å

n en socialtj

ä

nstmyndighet till andra myndig­heter speglar allts

å

 de v

ä

rderingar som ligger bakom den nya socialtj

ä

nstlagstiftningen. 

Ä

nd

å

 har i den allm

ä

nna

Prop. 1981/82:186

115

debatten framf

ö

rts kritik mot sekretesslagen. Det har sagts att lagen l

ä

gger hinder i v

ä

gen f

ö

r ett effektivt samarbete mellan de olika socialtj

ä

nstmyndigheterna.

Ä

ven samarbetet mellan socialtj

ä

nstmyndigheter och andra myn­digheter, exempelvis skolan och polisen, skulle f

ö

rsv

å­

ras. S

å

 t.ex. har h

ä

vdats att bek

ä

mpandet av narkotika­brottsligheten f

ö

rsv

å

ras, eftersom polisen inte kan f

å 

uppgifter fr

å

n socialtj

ä

nsten. Man kan d

ä

rf

ö

r st

ä

lla sig fr

å

gan om det nu finns anledning att inf

ö

ra begr

ä

nsningar i socialtj

ä

nstsekretessen.

Parentetiskt kan h

ä

r anm

ä

rkas att uppgiftsl

ä

mnande till polisen m

å

nga g

å

nger torde vara m

ö

jligt med st

ö

d av 1 kap. 5 

§

 SekrL. Det kan s

ä

gas att det ibland 

ä

r n

ö

dv

ä

n­digt f

ö

r att socialtj

ä

ntmyndigheterna skall kunna full­g

ö

ra sin verksamhet att sekretessbelagda uppgifter l

ä

mnas till polisen, t.ex. uppgifter om att en viss person s

ä

l­jer narkotika.

Som tidigare har sagts skall socialtj

ä

nsten bygga p

å

 fri­villighetens grund. Den enskildes samtycke m

å

ste d

ä

rf

ö

r i princip inh

ä

ratas innan sekretesskyddade uppgifter r

ö

rande honom l

ä

mnas vidare (prop. 1979/80:1, Del A, s. 419 f). F

ö

r den enskildes del inneb

ä

r denna ordning ett b

ä

ttre och klarare integritetsskydd j

ä

mf

ö

rt med vad sora g

ä

llde tidigare. Lagstiftningen har utformats s

å

 att den enskil­de skall k

ä

nna f

ö

rtroende och respekt f

ö

r socialtj

ä

nsten och s

å

 att han skall v

å

ga v

ä

nda sig till denna. Om man nu skulle 

ä

ndra reglerna och 

ö

ppna v

ä

gen f

ö

r ett 

ö

kat upp­giftsl

ä

mnande, skulle sannolikt principerna bakom social-tJ

ä

nstreformen 

ä

ventyras. Visserligen skulle man kanske kortsiktigt kunna "g

ö

ra vissa effektivitetsvinster genora att begr

ä

nsa socialtj

ä

nstsekret

é

ssen. Angel

ä

gna v

å

rdin­satser skulle Ibland kunna genomf

ö

ras l

ä

ttare. Polisens m

ö

jligheter att ingripa mot bl.a. narkotikabrottsligheten

Prop. 1981/82:186

116

skulle f

ö

rb

ä

ttras. I l

å

nga loppet skulle emellertid det f

ö

rs

ä

mrade integritetsskyddet leda till mindre f

ö

rtroen­defulla kontakter mellan den enskilde och socialtj

ä

nsten. En minskad ben

ä

genhet att ta kontakt med socialtj

ä

nsten skulle s

ä

kerligen bli f

ö

ljden, 

å

tminstone hos det klien­tel som polisen intresserar sig f

ö

r. Socialtj

ä

nstens effektivitet skulle f

ö

rs

ä

mras. Detta skulle i sin tur bl.a. f

å

 till f

ö

ljd att den vinst raan efterstr

ä

vat genom att minska sekretessen gick f

ö

rlorad. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill och d

å

 sekretess- och socialtj

ä

nstlagarna helt nyligen har antagits, b

ö

r man iaktta stor f

ö

rsiktighet, innan man beslutar sig f

ö

r att inf

ö

ra ytterligare begr

ä

nsningar i socialsekretessen.

I det v

ä

sentliga b

ö

r allts

å

 den nuvarande ordningen 1 fr

å

ga om socialsekretessen best

å

. Samtidigt st

å

r det klart att denna kan komma i konflikt med beaktansv

ä

rda motst

å

ende intressen. I avsnitt 4.2 har f

ö

reslagits vissa begr

ä

nsningar i h

ä

lso- och sjukv

å

rdssekretessen i f

ö

rh

å

l­lande till polis och 

å

klagare. Motsvarande begr

ä

nsningar b

ö

r 

ö

verv

ä

gas ocks

å

 p

å

 socialtj

ä

nstens omr

å

de.

4.3.2     Uppgifter till polis och 

å

klagare

Adressuppgifter

Vad som tidigare har anf

ö

rts om kraven p

å

 sekretess f

ö

r uppgifter om enskildas personliga f

ö

rh

å

llanden inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden g

ö

r sig i lika h

ö

g grad g

ä

llande inom socialtj

ä

nsten. Det kan t.o.m. h

ä

vdas att uppgifter som f

ö

rekommer p

å

 socialtj

ä

nstomr

å

det m

å

nga g

å

nger fak­tiskt beh

ö

ver starkare sekretess 

ä

n p

å

 h

ä

lso- och sjuk­v

å

rdsomr

å

det. Som nyss har anf

ö

rts skall socialtj

ä

nsten bygga p

å

 frivillighetens grund; f

ö

rh

å

llandet mellan den enskilde och myndigheten skall grundas p

å

 den enskildes

Prop. 1981/82:186

117

fulla f

ö

rtroende f

ö

r socialtj

ä

nsten. Att mot denna bak­grund inf

ö

ra regler om att socialtj

ä

nsten skall vara skyldig l

ä

mna polisen information om klienternas hem-adresser och liknande kan knappast komma i fr

å

ga.

D

ä

remot b

ö

r 

ö

verv

ä

gas en skyldighet f

ö

r socialtj

ä

nsten att l

ä

mna polisen uppgift att n

å

gon vistas p

å

 en v

å

rd­inr

ä

ttning. Det synes n

ä

mligen sv

å

rt att acceptera att n

å

gon genom att ta in p

å

 en samh

ä

llsinstitution - det m

å 

vara inom sjukv

å

rden eller socialtj

ä

nsten - kan g

ö

ra sig o

å

tkomlig f

ö

r de brottsutredande organen. Mot en s

å

dan ordning talar visserligen att man riskerar att enskilda personer - kanske de-mest utsatta - inte v

å

gar v

ä

nda sig till socialtj

ä

nsten. Ben

ä

genheten att s

ö

ka v

å

rd p

å

 insti­tutioner inom socialtj

ä

nsten kan komma att minska. Men man skall inte 

ö

verdriva farh

å

gorna. En intagning p

å

 en v

å

rdanstalt inom socialtj

ä

nsten 

ä

r n

ä

mligen mera s

ä

llan direkt f

ö

ranledd av att den intagne har beg

å

tt brott -n

å

got som kan vara fallet vid en sjukhusvistelse. Den f

ö

reslagna uppgiftsskyldigheten p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rds­omr

å

det talar dessutom f

ö

r att man 

å

stadkommer en lik­nande reglering ocks

å

 p

å

 socialtj

ä

nstens omr

å

de.

Avv

ä

gningen b

ö

r 

ä

ven h

ä

r leda till att polisen, p

å

 samma s

ä

tt och p

å

 samma villkor som fr

å

n h

ä

lso- och sjukv

å

rds­omr

å

det, skall f

å

 tillg

å

ng till uppgifter om att n

å

gon vistas p

å

 en v

å

rdinr

ä

ttning ("hem f

ö

r v

å

rd eller boende") efter Ingripande av socialtj

ä

nsten eller annars med dess medverkan. H

ä

r avses allts

å

 alla de olika typer av insti­tutioner som f

ö

rekommer inom den nuvarande socialv

å

rden, exempelvis barn- och ungdorashem, ungdomsv

å

rdsskolor och nykterhetsv

å

rdsanstalter (prop. 1979/80:1, Del A, s. 535)

Uppgifterna b

ö

r emellertid h

ä

r kunna l

ä

mnas inte bara fr

å

n v

å

rdinr

ä

ttningen utan ocks

å

 fr

å

n socialn

ä

mnden, som ju k

ä

nner till var klienterna finns. N

å

gra andra

Prop. 1981/82:186

118

adressuppgifter, t.ex. uppgift om en klients bostads­adress, avses som framg

å

tt d

ä

remot inte. Den h

ä

r f

ö

re­slagna 

ä

ndringen b

ö

r tas in i socialtj

ä

nstlagen. Ett f

ö

rslag fogas som bilaga 4 till denna promemoria.

Uppgifter som ang

å

r misstanke om brott

Om regler inf

ö

rs, som i st

ö

rre utstr

ä

ckning g

ö

r det m

ö

j­ligt att l

ä

mna uppgifter r

ö

rande misstankar om grova brott till polisen fr

å

n h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det, b

ö

r liknande regler g

ä

lla ocks

å

 p

å

 socialtj

ä

nstomr

å

det. P

å 

denna punkt kan det inte r

å

da n

å

gon tvekan om att samma ordning b

ö

r g

ä

lla p

å

 de b

å

da omr

å

den som det h

ä

r 

ä

r fr

å

ga om. En regel b

ö

r d

ä

rf

ö

r inf

ö

ras, som inneb

ä

r att social­tj

ä

nstpersonalen f

å

r r

ä

tt att till polisen l

ä

mna uppgif­ter som ang

å

r misstanke om brott, f

ö

r vilket inte 

ä

r stadgat lindrigare straff 

ä

n f

ä

ngelse i tv

å

å

r, eller f

ö

rs

ö

k till s

å

dant brott. Till denna kategori h

ö

r bl.a. grovt narkotikabrott. Best

ä

mraelsen b

ö

r tas in i 14 kap.. 2 

§

 SekrL (bilaga 3). En f

ö

ljd

ä

ndring b

ö

r g

ö

ras i social­tj

ä

nstlagen (bilaga 4).

N

ä

r det g

ä

ller polisens m

ö

jligheter att f

å

 information fr

å

n sjukv

å

rdsinr

ä

ttningar har i det f

ö

reg

å

ende presen­terats en l

ö

sning som utg

å

r fr

å

n tanken att den som 

ä

r skyldig att r

ö

ja uppgifter vid vittnesf

ö

rh

ö

r b

ö

r kunna l

ä

mna uppgifterna 

ä

ven vid en f

ö

runders

ö

kning. N

å

got f

ö

r­slag p

å

 denna punkt har emellertid inte lagts fram.

Den presenterade l

ö

sningen kan givetvis diskuteras ocks

å 

f

ö

r socialtj

ä

nstomr

å

det. Man finner emellertid d

å

 att samma sk

ä

l som har anf

ö

rts mot att en regel av den an­givna inneb

ö

rden Inf

ö

rs p

å

 sjukv

å

rdsomr

å

det kan anf

ö

ras ocks

å

 mot att raan inf

ö

r regeln p

å

 socialtj

ä

nstomr

å

det. Sk

ä

len synes i sj

ä

lva verket vara starkare h

ä

r. Den t

ä

nk-

Prop. 1981/82:186

119

ta l

ö

sningen skulle n

ä

mligen i stor utstr

ä

ckning urholka socialsekretessen, eftersom det i princip inte finns n

å

gon begr

ä

nsning i socialtj

ä

nstpersonalens vittnes­plikt.

Som har anf

ö

rts tillgodoses de 

ö

nskem

å

l om Information till polisen som kan finnas delvis genom den uppgifts­skyldighet som f

ö

resl

å

s i fr

å

ga om vistelse p

å

 v

å

rdin­r

ä

ttningar. I 

ö

vrigt kan en f

ö

runders

ö

kningsledare f

å

uppgifter genom editionsf

ö

rel

ä

ggande av domstol och vid vittnesf

ö

rh

ö

r. Den faktiska och r

ä

ttsliga sp

ä

rr som ligger i domstolsproceduren f

å

r i viss m

å

n anses 

ö

nsk­v

ä

rd.

Slutsatsen blir allts

å

 att den h

ä

r 

å

syftade l

ö

sningen inte heller b

ö

r inf

ö

ras p

å

 socialtj

ä

nstens omr

å

de.

4.4       Sammanfattning

F

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rden har i det f

ö

reg

å

ende presente­rats ett f

ö

rslag som

ö

ppnar en m

ö

jlighet f

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen att till polis och 

å

klagare l

ä

mna annars sekretessbelagda uppgifter som ang

å

r misstankar om de allvarligaste brotten. F

ö

rslaget inneb

ä

r att man i viss m

å

n n

ä

rmar sig den ordning som g

ä

llde f

ö

re den 1 Januari 198I. Dessutom har diskuterats en l

ö

sning som inneb

ä

r att m

ö

jligheterna att l

ä

mna uppgifter fr

å

n h

ä

lso-och sjukv

å

rdsomr

å

det till polisen vidgas ytterligare. N

å

got f

ö

rslag l

ä

ggs dock inte fram p

å

 denna punkt.

F

ö

r socialtj

ä

nsten har presenterats ett f

ö

rslag som ger samma m

ö

jligheter f

ö

r socialtj

ä

nstpersonalen att l

ä

mna uppgifter till polisen som f

ö

resl

å

s g

ä

lla p

å

 h

ä

lso- och sjukv

å

rdsomr

å

det. I j

ä

mf

ö

relse med f

ö

rh

å

llandena f

ö

re den nya sekretesslagens ikrafttr

ä

dande f

å

r m

ö

jligheterna att

Prop. 1981/82:186

120

l

ä

mna uppgifter anses begr

ä

nsade. Detta skall ses i be­lysning av de principer p

å

 vilka socialtj

ä

nstreformen vilar.

H

ä

rut

ö

ver har presenterats en l

ö

sning som s

ä

rskilt inrik­tar sig p

å

 vad som har kallats adressuppgifter. Den regel som h

ä

r f

ö

resl

å

s inneb

ä

r att personalen inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden och socialtj

ä

nsten skall f

å

 l

ä

rana uppgift till polis och 

å

klagare om att'n

å

gon vistas p

å

 en v

å

rdinr

ä

tt­ning, om uppgiften efterfr

å

gas i ett s

ä

rskilt fall. Re­geln g

ä

ller d

ä

remot inte klienternas vanliga hemadres­ser.

Prop. 1981/82:186

121

F

ö

rslagen kan 

å

sk

å

dligg

ö

ras genom f

ö

ljande tabell. Den utvisar i vilken utstr

ä

ckning uppgifter om en enskilds personliga f

ö

r­h

å

llanden kan l

ä

mnas till polis och 

å

klagare, till vissa andra myndigheter och till enskilda, om f

ö

rslagen genomf

ö

rs. Nyheterna i f

ö

rh

å

llande till den g

ä

llande regleringen har strukits under.

----- ,__ Uppgifter fr

å

n

Sjukv

å

rdsinr

ä

ttning

Uppgifter t i ll-...

Socialtj

ä

nstmyndighet

Sjukv

å

rdsinr

ä

ttning

* harml

ö

sa uppgifter

Socialtj

ä

nstmyndighet

* uppgifter i rent v

å

rdsyfte

Skolan

* samtycke

* uppgiftsskyldighet enligt lag eller f

ö

rordning

Polismyndighet

* harml

ö

sa uppgifter

Å

klagarmyndighet

* uppgifter om att n

å

gon vistas p

å 

en v

å

rdinr

ä

ttning, om uppgiften beg

ä

rs f

ö

r s

ä

rskilt fall

* misstanke om vissa brott mot under

å

rig (14:2 SekrL)

* uppgifter som ang

å

r misstanke ora brott med straffminimum 2 

å

r eller

mer (14:2 SekrL)

* samtycke

* uppgiftsskyldighet enligt lag eller f

ö

rordning

Enskilda personer

* harml

ö

sa uppgifter

* samtycke

* med f

ö

rbeh

å

ll (14:9 SekrL)

Anm

ä

rkningar till tabellen:

1)

Med harml

ö

sa uppgifter f

ö

rst

å

s s

å

dana uppgifter som kan l

ä

mnas ut efter skadepr

ö

vning enligt 7 kap. 1 resp. 4 

§

 SekrL, dvs."om det st

å

r klart att uppgiften kan r

ö

jas utan att den enskilde el­ler n

å

gon honom n

ä

rst

å

ende lider men".

2)

I samtliga fall g

ä

ller att sekretessbelagda uppgifter kan f

å 

l

ä

mnas ut enligt 1 kap. 5 

§

SekrL, dvs. om det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt f

ö

r att den utl

ä

mnande myndigheten skall kunna fullg

ö

ra sin verksam­het, samt i rena n

ö

dsituationer. 

Ä

ven andra fall kan f

ö

rekomma d

å

 uppgifter f

å

r l

ä

mnas.

Prop. 1981/82:186

122

5

BEHOV AV F

Ö

RFATTNINGS

Ä

NDRINGAR I 

Ö

VRIGT

5.1       Uppgiftsskyldighet till statens r

ä

ttsl

ä

kar­

stationer

Enligt instruktionen (1965:783, omtryckt 1974:594, 

ä

ndrad senast 1977:860) f

ö

r statens r

ä

ttsl

ä

karstationer har r

ä

ttsl

ä

karstationerna till huvudsaklig uppgift att utf

ö

ra r

ä

ttsmedicinska unders

ö

kningar. F

ö

r att dessa unders

ö

k­ningar skall kunna utf

ö

ras beh

ö

ver r

ä

ttsl

ä

karstationerna m

å

nga g

å

nger tillg

å

ng till uppgifter i 

ä

ldre Journaler m.m. Med h

ä

nsyn till den sekretess som g

ä

ller enligt 7 kap. 1 

§

 SekrL torde uppgifterna normelt inte kunna l

ä

mnas till r

ä

ttsl

ä

karstationerna. N

å

got hinder mot att l

ä

mna uppgifterna torde inte ha f

ö

relegat enligt 

ä

ldre best

ä

mmelser. Eftersom det inte finns anledning att 

å

stadkomma n

å

gon f

ö

r

ä

ndring p

å

 denna punkt, b

ö

r sekre­tessen begr

ä

nsas i de fall som avses h

ä

r.

Begr

ä

nsningen b

ö

r genomf

ö

ras genom en regel om uppgifts­skyldighet (jfr prop. 1980/81:28, s. 5 och 26 f). Denna uppgiftsskyldighet m

å

ste f

ö

reskrivas i lag (se 8 kap. 5 

§ 

regeringsformen), l

ä

mpligen 1 lagen (1980:11) om tillsyn 

ö

ver h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen m.fl. F

ö

rslag till en s

å

dan regel l

ä

ggs fram i bilaga 1.

5.2             Uppgifter f

ö

r anst

ä

llning i bevakningsf

ö

retag

Enligt lagen (1974:191) om bevakningsf

ö

retag f

å

r ett be­vakningsf

ö

retag 1 princip inte 

å

ta sig bevakningsuppdrag utan tillst

å

nd av l

ä

nsstyrelsen (auktorisation). All per­sonal hos ett auktoriserat bevakningsf

ö

retag skall vara godk

ä

nd vid pr

ö

vning med avseende p

å

 laglydnad, medbor­gerlig p

å

litlighet samt l

ä

rapllghet 1 

ö

vrigt f

ö

r anst

ä

ll­ning i s

å

dant f

ö

retag. F

ö

r denna pr

ö

vning brukar l

ä

ns­styrelserna inh

ä

mta uppgifter fr

å

n socialtj

ä

nsten. Efter

Prop. 1981/82:186

123

den nya sekretesslagens tillkomst synes socialtj

ä

nst-myndigheterna i viss utstr

ä

ckning ha v

ä

grat l

ä

nsstyrel­serna uppgifter (Jfr kammarr

ä

ttens i G

ö

teborg dom den 13 maj 1981 i m

å

l mellan l

ä

nsstyrelsen i G

ö

teborgs och Bohus l

ä

n och sociala centraln

ä

mnden i G

ö

teborg, m

å

l nr 2525-1981). Det 

ä

r uppenbarligen av vikt att l

ä

nsstyrelserna i dessa fall f

å

r s

å

 utf

ö

rliga uppgifter som m

ö

jligt. I f

ö

revarande fall b

ö

r uppgifterna emellertid kunna inh

ä

m­tas med den enskildes samtycke (Jfr 14 kap. 4 

§

 SekrL). H

ä

rtill kommer att de problem sora h

ä

r kan g

ö

ra sig g

ä

l­lande 

ö

verv

ä

gs i s

ä

rskild ordning, se departeraentspro-memorian (Ds K 1980:5) Vissa registreringsfr

å

gor i an­slutning till socialtj

ä

nstreformen. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill b

ö

r n

å

gra regler om uppgiftsskyldighet inte nu Inf

ö

ras.

5.3       Uppgifter f

ö

r verkst

ä

llighet av beslut om avvisning eller utvisning

D

å

 polisen skall verkst

ä

lla beslut om avvisning eller utvisning av en utl

ä

nning, v

ä

nder sig polisen ofta till socialtj

ä

nstmyndigheterna f

ö

r att f

å

 besked om var utl

ä

n­ningen kan vistas. Socialtj

ä

nstmyndigheterna l

ä

r 1 s

å

dana fall v

ä

gra att l

ä

mna ut uppgifter om utl

ä

nningens senast k

ä

nda adress med h

ä

nvisning till den nya sekretesslagen. F

ö

re den nya lagens ikrafttr

ä

dande torde dock polisen ha f

å

tt uppgifter om utl

ä

nningens adress 1 raotsvarande situation.

En ordning som-ger polisen r

ä

tt till uppgifter om en ut­l

ä

nnings adress f

ö

r verkst

ä

llighet av beslut om avvisning elier utvisning kan knappast st

å

 i strid med principerna bakom socialtj

ä

nsten. Polisen b

ö

r allts

å

 ha tillg

å

ng till adressuppgifter i dessa fall. Detta b

ö

r klarg

ö

ras genom en regel om uppgiftsskyldighet f

ö

r de sociala myndighe­terna. En s

å

dan regel m

å

ste finnas i lag (se 8 kap. 5 

§

regeringsformen, n

å

got bemyndigande med st

ö

d av 8 kap.

Prop. 1981/82:186

124

7

§

2 p. regeringsformen finns inte). Den b

ö

r tas in 1 utl

ä

nningslagen (1980:376). F

ö

rslag till en s

å

dan regel l

ä

ggs fram i bilaga 5.

H

ä

r kan till

ä

ggas att uppgifter kan beg

ä

ras fr

å

n social­tj

ä

nstmyndigheter ocks

å

 i andra utl

ä

nnings

ä

renden, exem­pel 1 

ä

renden om medborgarskap och permanent uppeh

å

lls­tillst

å

nd. I fall som dessa b

ö

r erforderliga uppgifter kunna inh

ä

mtas med den enskildes samtycke (jfr 14 kap. 4 

§

 SekrL). F

ö

r dessa fall b

ö

r allts

å

 sekretessen inte begr

ä

nsas.

5.4       Sekretess till f

ö

rm

å

n f

ö

r omyndiga

Som har n

ä

mnts i avsnitt 3*4.1 g

ä

ller sekretessen till skydd f

ö

r en enskild person inte gentemot den enskilde sj

ä

lv. Den enskilde kan ocks

å

 enligt 14 kap. 4 

§

 SekrL efterge sekretessen. Det har gjorts g

ä

llande att en del problem kan uppst

å

 vid till

ä

rapningen av denna regel i de fall sekretessen g

ä

ller till f

ö

rra

å

n f

ö

r en orayndig. Bl.a. har socialstyrelsen 1 skrivelse till justitiedepartemen­tet den 22 Juni 1981 pekat p

å

 att problem uppst

å

r p

å 

socialtj

ä

nstens omr

å

de.

Det

ä

r framf

ö

r allt tv

å

 situationer som har uppm

ä

rksara-mats. Den ena g

ä

ller det fall att f

ö

r

ä

ldrar inte sam­tycker till att uppgifter l

ä

mnas ut om deras barn, med resultatet att beh

ö

vliga hj

ä

lpinsatser om

ö

jligg

ö

rs. Den andra r

ö

r fr

å

gan i vilken utstr

ä

ckning uppgifter, sora ett barn har l

ä

ranat 'till en myndighet, mot barnets 

ö

nskem

å

l kan l

ä

mnas ut till f

ö

r

ä

ldrarna.

Fr

å

gan ora vad som g

ä

ller n

ä

r den till vars f

ö

rm

å

n sekre­tessen

ä

r uppst

ä

lld har en legal st

ä

llf

ö

retr

ä

dare har behandlats 1 f

ö

rarbetena till sekretesslagen (prop. 1979/80:2, Del A, s. 330). Tre typfall n

ä

mns.

Prop. 1981/82:186

125

1.

Betr

ä

ffande den som p

å

 grund av bristande mognad eller rubbning av sj

ä

lsverksamheten saknar all f

ö

r­m

å

ga till bed

ö

mning av sekretessfr

å

gan g

ä

ller att st

ä

llf

ö

retr

ä

darens samtycke kr

ä

vs och 

ä

r tillr

ä

ck­ligt. H

ä

r avses allts

å

 mindre barn samt omyndiga gravt utvecklingsst

ö

rda eller psykiskt st

ö

rda per­soner.

2.

I fr

å

ga om t.ex. ungdomar 

ä

r d

ä

remot, beroende p

å å

lder och utveckling, klientens eget samtycke ofta beh

ö

vligt och tillr

ä

ckligt.

3.

En mellankategorl bildar de fall d

å

 man b

ö

r kr

ä

va samtycke b

å

de fr

å

n den omyndige och hans st

ä

llf

ö

re­tr

ä

dare f

ö

r att uppgifter skall f

å

 l

ä

mnas ut.

I motiven n

ä

mns ocks

å

 att, om en omyndig med viss mognad och omd

ö

mesf

ö

rm

å

ga sj

ä

lv har l

ä

mnat sekretessbelagda upp­gifter exempelvis till en l

ä

kare, f

ö

rmyndaren inte b

ö

r kunna g

ö

ra anspr

å

k p

å

 att f

å

 k

ä

nnedom om uppgifterna utan samtycke fr

å

n den omyndige (Jfr Welamson, L

ä

karsekretes­sen, s. 49 och JO 1975/76 s. 332).

Det f

ö

rstn

ä

mnda problemet (f

ö

r

ä

ldrar v

ä

grar att l

ä

mna sitt samtycke till att uppgifter om deras barn l

ä

mnas ut) uppkommer s

ä

rskilt i de situationer som avses med typfall. 1. I s

å

dana fall saknar barnet all f

ö

rm

å

ga att disponera 

ö

ver den sekretess som g

ä

ller till barnets eget skydd. I dessa situationer torde de uppgifter som 

ä

r av intresse m

å

nga g

å

nger r

ö

ra inte bara barnet utan ocks

å

 andra per­soner, exempelvis barnets f

ö

r

ä

ldrar. Uppgifter som har med barnets f

ö

rh

å

llanden att g

ö

ra ang

å

r n

ä

mligen oftast relationen mellan barnet och f

ö

r

ä

ldrarna. Uppgifterna kan ang

å

ä

ven andra personer, exempelvis en styvf

ö

r

ä

lder och dennes barn.

Prop.  1981/82:186

126

N

ä

r det g

ä

ller s

å

dana uppgifter kan till en b

ö

rjan pekas p

å

 det fallet att uppgifterna finns hos en myndighet utanf

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rden och socialtj

ä

nsten. Det kan t.ex. r

ö

ra sig om uppgifter sora en kurator vid en skola har Inh

ä

mtat om en elev. Kan beh

ö

vliga samtycken inte in­h

ä

mtas i dessa fall, torde uppgifterna 1 s

ä

rskilt k

ä

nsli­ga situationer kunna l

ä

ranas till andra rayndigheter raed st

ö

d av gerenalklausulen (14 kap. 3 

§

 SekrL). Ora uppgif­terna finns inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden eller socialtj

ä

ns­ten, 

ä

r eraellertid generalklausulen inte till

ä

mplig. Vad g

ä

ller uppgifter som finns inom socialtj

ä

nsten m

å

ste er­inras om att socialtj

ä

nsten bygger p

å

 frivillighetens grund. Beslut om samarbete som inneb

ä

r uppgiftsl

ä

mnande till andra,.rayndigheter f

å

r inte fattas 

ö

ver den enskilde personens' huvud. Utg

å

ngspunkten 

ä

r d

ä

rf

ö

r den att ber

ö

rda personer i f

ö

rsta hand m

ä

ste 

ö

vertygas om vikten av att de ger sitt samtycke. Detta g

ä

ller naturligtvis 

ä

ven om uppgifterna finns inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden.

Kan samtycke inte utverkas till att uppgifter l

ä

mnas ut fr

å

n h

ä

lso- och sjukv

å

rden och socialtj

ä

nsten, torde emellertid best

ä

mraelserna i 1 kap. 5 

§

 SekrL ge visst utryrame f

ö

r att uppgifterna 

ä

nd

å

 l

ä

mnas ut. Sora har n

ä

rants i avsnitt 3.4.1 inneb

ä

r dessa best

ä

ramelser att sekretessen inte hindrar att en myndighet l

ä

mnar ut upp­gifter, om det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt f

ö

r att -myndigheten skall kunna fullg

ö

ra sin verksamhet. Best

ä

mmelserna torde fram­f

ö

r allt kunna bli till

ä

mpliga d

å

 det g

ä

ller uppgiftsl

ä

m­nande fr

å

n socialtj

ä

nsten. H

ä

r kan h

ä

nvisas till att JO i sitt remissyttrande 

ö

ver socialutredningens f

ö

rslag till socialtj

ä

nstlag har framh

å

llit att det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt, att socialn

ä

mnderna ges m

ö

jlighet att utreda barn- och ung­domsv

å

rd oberoende av f

ö

r

ä

ldrarnas vilja ocks

å

 1 fall n

ä

r v

å

rd enligt lagen raed s

ä

rskilda best

ä

mmelser ora v

å

rd av unga 

ä

nnu inte 

ä

r aktuell (prop. 1979/80:1, Del A, s. 399 f). I den h

ä

r 

å

syftade situationen 

ä

r det allts

å

 fr

å

ga ora

Prop. 1981/82:186

127

att utreda vilka ev. hj

ä

lp

å

tg

ä

rder som b

ö

r s

ä

ttas in. Be­h

ö

ver en socialn

ä

mnd samordna sina hj

ä

lpinsatser med en­skilda eller andra myndigheter, torde i sociala n

ö

dsitua­tioner erforderliga kontakter kunna tas med utomst

å

ende oberoende av f

ö

r

ä

ldrarnas samtycke.

H

ä

r b

ö

r 

ä

ven erinras om best

ä

mmelserna 1 71 

§

 SoL f

ö

r myndigheter m.fl. att "genast till socialn

ä

mnden anm

ä

la om de 1 sin verksamhet f

å

r k

ä

nnedora om n

å

got som kan Inneb

ä

ra att socialn

ä

mnden beh

ö

ver ingripa till en under­

å

rigs skydd". Best

ä

mmelserna - som allts

å

 Inneb

ä

r att ev. sekretess bryts enligt 14 kap. 1 

§

 SekrL - torde ha s

ä

r­skild betydelse f

ö

r uppgiftsl

ä

mnandet fr

å

n h

ä

lso- och sjukv

å

rden till socialtj

ä

nsten, d

å

 allts

å

generalklausu­len inte 

ä

r till

ä

mplig.    Paragrafen tar sikte p

å

 fall d

å 

brister i omsorgen om barnet eller n

å

got annat f

ö

rh

å

llan­de 1 hemmet medf

ö

r fara f

ö

r barnets h

ä

lsa eller utveck­ling. Vid riksdagsbehandlingen av paragrafen anf

ö

rde socialutskottet f

ö

ljande (SoU 1979/80:44 s. 113).

Utskottets f

ö

rslag avser 

ä

ven att f

ö

rtydliga att an­m

ä

lningsplikten inte f

ö

ruts

ä

tter att det 

ä

r.klarlagt att socialn

ä

mnden beh

ö

ver ingripa. 

Ä

ven uppgifter 'som 

ä

r sv

å

rbed

ö

mda eller obestyrkta skall allts

å 

anm

ä

las, om de tyder p

å

 att ett barn kan vara i be­hov av st

ö

d eller hj

ä

lp fr

å

n socialn

ä

mndens sida. Det ankommer h

ä

refter p

å

 socialn

ä

mnden att unders

ö

ka vilken grund som kan finnas f

ö

r uppgiften och utreda det eventuella behovet av 

å

tg

ä

rder.

Om man inom h

ä

lso- och sjukv

å

rden och socialtj

ä

nsten misst

ä

nker att ett barn far illa och anser det p

å

kallat att andra myndigheter Informeras h

ä

rom, f

å

r man allts

å

 1 f

ö

rsta hand f

ö

rs

ö

ka inh

ä

mta erforderliga samtycken. Det 

ä

r viktigt att man verkligen g

ö

r alla anstr

ä

ngningar f

ö

r

Prop. 1981/82:186

128

att f

å

 fram n

ö

dv

ä

ndiga samtycken. I de situationer som nu avses 

ä

r det s

ä

rskilt viktigt att den enskilde k

ä

nner f

ö

rtroende f

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rden och socialtj

ä

nsten. Om det 

ä

r om

ö

jligt att f

å

 erforderliga samtycken, f

å

r 

ö

verv

ä

gas om uppgifterna 

ä

nd

å

 kan l

ä

mnas ut, exempelvis med st

ö

d av 1 kap. 5 

§

 SekrL eller 71 

§

 SoL.

Det andra problemet (fr

å

gan 1 vilken utstr

ä

ckning upp­gifter, som ett barn har l

ä

mnat till en myndighet, mot barnets 

ö

nskem

å

l kan l

ä

mnas ut till barnets f

ö

r

ä

ldrar) uppkommer n

ä

rmast i typfall 3. F

ö

r

ä

ldrar har 1 sin egen­skap av v

å

rdnadshavare skyldighet att s

ö

rja f

ö

r sina barn. De skall bl.a. ut

ö

va den uppsikt 

ö

ver barnen som beh

ö

vs raed h

ä

nsyn till barnens 

å

lder och 

ö

vriga omst

ä

n­digheter. Det Inneb

ä

r att f

ö

r

ä

ldrarna ocks

å

 har r

ä

tt att f

å

 del av sekretessbelagda uppgifter sora r

ö

r barnen. N

ä

r ett barn har uppn

å

tt en viss mognad och utveckling i 

ö

vrigt anses emellertid f

ö

r

ä

ldrarna inte l

ä

ngre kunna g

ö

ra anspr

å

k p

å

 att f

å

 veta vad barnet har ber

ä

ttat t.ex. f

ö

r en l

ä

kare eller en socialassistent. N

å

gon 

å

ldersgr

ä

ns finns inte angiven till ledning f

ö

r denna bed

ö

mning. Sk

ä­

let h

ä

rtill 

ä

r naturligtvis att h

ä

nsyn m

å

ste tas till barnets mognad och utveckling i 

ö

vrigt, omst

ä

ndigheter som ju ingalunda kan avg

ö

ras enbart med ledning av bar­nets 

å

lder. Det s

ä

ger sig sj

ä

lvt att det h

ä

r m

å

nga g

å

nger uppkommer sv

å

ra gr

ä

nsdragningsproblem. I dessa fall blir det n

ä

rmast fr

å

ga om en etisk bed

ö

mning och inte om en strikt Juridisk. De h

ä

r redovisade problemen 

ä

r inte heller nya. Redan 

ä

ldre r

ä

tt f

ö

rutsatte att motsvarande bed

ö

mningar gjordes. Skulle n

å

got riktm

ä

rke 

ä

nd

å

 ges, kan s

ä

gas att barn som har kommit upp i ton

å

ren i allm

ä

nhet -men l

å

ngt ifr

å

n alltid - b

ö

r f

å

 disponera 

ö

ver sekretes­sen sj

ä

lva. I alla h

ä

ndelser l

ä

mpar sig fr

å

gan inte f

ö

r en n

ä

rmare reglering.

Prop. 1981/82:186

129

Underbilaga 1

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndring 1 lagen (1980:11) om tillsyn 

ö

ver h

ä

lso- och sjtjkv

å

rds-

personalen ra.fl.

H

ä

rigenan f

ö

reskrivs att 1 lagen (1980:11) cm tillsyn 

ö

ver h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonalen m.fl. skall inf

ö

ras en ny paragraf, 7 a 

§

, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

7 a 

§

Ut

ö

ver vad scm annars f

ö

ljer av lag eller f

ö

rordning 

ä

r h

ä

lso- och sjukv

å

rdspersonal 1 allm

ä

n tj

ä

nst skyldig att utan hinder av sekre­tess enligt 7 kap. 1 

§

 sekretess­lagen (1980:100) l

ä

mna

1.

uppgift som f

ö

r s

ä

rskilt fall beg

ä

rs av en 

å

klagarmyndlpet eller en polismyndighet om att n

å

gon vistas p

å

 en sjukv

å

rdsinr

ä

ttning,

2.

uppgift som f

ö

r s

ä

rskilt fall beg

ä

rs av den scm skall utf

ö

ra en r

ä

ttsmedicinsk unders

ö

kning.

Denna lag tr

ä

der i kraft den 1 Jioli 1982.

9 

Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

130

Underbilaga 2

Aktuella straffgränser för vissa  brott

ci_rn

±

ng

Fo_rf_/La,

grum

Minimum

Ma,

xlmum

Mord

BrB 3:1

10 

å

r f

ä

Li'

vstld

Dr

å

p

BrB 3:2

6 

å

r f

ä

10

å

r f

ä

Barnadr

å

p

BrB 3:3

f

ä

6

å

r f

ä

Misshandel

BrB 3:5

f

ä

2

å

r f

ä

Grov misshandel

BrB 3:6

1 

å

r f

ä

10

å

r f

ä

V

å

llande till annans d

ö

d

BrB 3:7

f

ä

2

å

r f

ä

Olaga tv

å

ng

BrB 4:4

b

ö

ter

2

å

r f

ä

Olaga hot

BrB 4:5

b

ö

ter

2

å

r f

ä

V

å

ldt

ä

kt

BrB 6:1

2 

å

r f

ä

10

å

r f

ä

V

å

ldf

ö

rande

BrB 6:1

f

ä

4

å

r f

ä

Frlhetskr

ä

nkande otukt

BrB 6:2

f

ä

4

å

r f

ä

Otukt raed barn

BrB 6:3

f

ä

4

å

r f

ä

Koppleri

BrB 6:7

f

ä

4

å

r f

ä

St

ö

ld

BrB 8:1

f

ä

2

å

r f

ä

Grov st

ö

ld

BrB 8:4

6 ra

å

n f

ä

6

å

r- f

ä

R

å

n

BrB 8:5

1 

å

r f

ä

6

å

r f

ä

Grovt r

å

n

BrB 8:6

4 

å

r f

ä

10

å

r f

ä

Bedr

ä

geri

BrB 9:1

f

ä

2

å

r f

ä

Grovt bedr

ä

geri

BrB 9:3

6 m

å

n f

ä

6

å

r f

ä

F

ö

rskingring

BrB 10:1

f

ä

2

å

r f

ä

Grov f

ö

rskingring

BrB 10:3

6 m

å

n f

ä

6

å

r f

ä

Skadeg

ö

relse

BrB 12:1

b

ö

ter

6

ra

å

n f

ä

Mordbrand

BrB 13:1

2 

å

r f

ä

8

å

r f

ä

Rattfylleri

1951:649

4 

§

f

ä

1

å

r f

ä

Narkotikabrott

1968:64

1 

§

b

ö

ter

2

å

r f

ä

Grovt narkotikabrott

1968:64

3 

§

2 

å

r f

ä

l

10

å

r f

ä

Iprop.   1980/81:76,   JuU  25,   rskr  211,   SFS   1981:226,

Prop. 1981/82:186

131

Underbilaga 3

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndrig 1 sekretesslagen (1980:100)

H

ä

rigenan f

ö

reskrivs att 14 kap. 2 

§

 och 15 kap. 5 

§

sekretesslagen (1980:100)

' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

14 kap. 2 

§

Sekretess hindrar inte att uppgift i annat fall 

ä

n sora avses i 1 

§

l

ä

mnas till myndighet, cm uppgiften beh

ö

vs d

ä

r f

ö

r

1.

f

ö

runders

ö

kning, r

ä

tteg

å

ng, 

ä

rende cm disciplinansvar eller skiljande fr

å

n anst

ä

llning eller annat j

ä

mf

ö

rbart r

ä

ttsligt f

ö

rfarande vid myndig­heten mot n

å

gon r

ö

rande hans deltagande i verksamheten vid den myndighet d

ä

r uppgiften f

ö

rekonmer,

2.

ompr

ö

vning av beslut eller 

å

tg

ä

rd av den myndighet d

ä

r uppgiften f

ö

rekaimer, eller

.3. tillsyn 

ö

ver eller revision hos den myndighet d

ä

r uppgiften f

ö

re-komne r.

Sekretess hindrar inte att uppgift l

ä

mnas 1 muntligt eller skriftligt yttrande av sakkunnig till domstol eller myndighet son bedriver f

ö

runder­s

ö

kning i brottm

å

l.

Sekretess enligt 7 kap. 1 och 4 

§§

   Sekretess enligt 7 kap. 1 och 4 

§§ 

hindrar inte, att anm

ä

lan g

ö

rs till  hindrar inte, att anm

ä

lan g

ö

rs till

1

Lagen omtryckt 1980:880.

Prop. 1981/82:186

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

132

å

klagarmyndighet eller polismyndig­het ang

å

ende misstanke cm brott en­ligt 3, 4 och 6 kap. brottsbalken mot den san inte fyllt aderton 

å

r.

å

klagarmyndighet eller polismyndig­het anende misstanke cm brott en­ligt 3, 4 och 6 kap. brottsbalken mot den son inte fyllt aderton 

å

r eller att uppgift, som ang

å

r miss­tanke om brott f

ö

r vilket inte 

ä

r f

ö

reskrivet lindrigare straff 

ä

n f

ä

ngelse i tv

å

å

r eller f

ö

rs

ö

k till s

å

dant brott, l

ä

ranas till en s

å

dan myndighet.

15 kap. 

5 

§

Myndighet skall p

å

beg

ä

ran av annan myndighet l

ä

mna uppgift sora den f

ö

rfo­gar 

ö

ver i den m

å

n hinder inte m

ö

ter p

å

 grund av best

ä

mraelse cm sekretess eller av h

ä

nsyn till arbetets beh

ö

riga ng.

Den 1 f

ö

rsta stycket f

ö

reskrivna skyldigheten att l

ä

mna uppgift till annan m.vndlgihet g

ä

ller inte i de fall som avses 1 14 kap. 2 

§

 tredje stycket.

Denna lag tr

ä

der 1 kraft den 1 juli 1982.

Prop. 1981/82:186

133

Underbilaga 4

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndring i socialtj

ä

nstlagen (1980:620)

H

ä

rigenan f

ö

reskrivs att 66 

§

 socialtj

ä

nstlagen (1980:620) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

66

Av 1 kap. 5 

§

 sekretesslagen (1980:100) framg

å

r att socialn

ä

mn­den utan hinder av sekretess kan polisanm

ä

la brott som hindrar n

ä

mn­dens verksamhet. Detsamma g

ä

ller enligt 14 kap. 2 

§

 tredje stycket sanma lag betr

ä

ffande vissa brott som riktar sig raot under

å

riga.

Av 1 kap. 5 

§

 sekretesslagen (1980:100) framg

å

r att socialn

ä

mn­den utan hinder av sekretess kan polisanm

ä

la brott som hindrar n

ä

mn­dens verksaraliet. Detsamma g

ä

ller enligt 14 kap. 2 

§

 tredje stycket sanma lag betr

ä

ffande vissa brott som riktar sig mot under

å

riga. Av den sistn

ä

mnda best

ä

mmelsen f

ö

ljer ocks

å

 att sekretessen inte hindrar att uppgift, som ang

å

r misstanke om brott f

ö

r vilket inte 

ä

r f

ö

reskri­vet lindrigare straff 

ä

n f

ä

ngelse i tv

å

å

r eller f

ö

rs

ö

k till s

å

dant brott, l

ä

ranas till en 

å

klagarrayn-dighet eller en polisrayndighet.

Fr

å

n socialtj

ä

nsten skall f

ö

r s

ä

r­skilt fall p

å

 beffl.ran av en 

å

kla­garmyndighet eller en polism,yndig-het, utan hinder av sekretess en­ligt 7 kap. 4 

§

 sekretesslagen (1980:100), l

ä

mnas uppgift om att n

å

gon vistats p

å

 ett hem f

ö

r v

å

rd eller boende.

Denna lag tr

ä

der i kraft den 1 Juli 1982.

Prop. 1981/82:186

134

Underbilaga 5

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndring i utl

ä

nningslagen (1980:376)

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs

ä

tt i utl

ä

nningslagen (1980:376) skall Inf

ö

ras en ny paragraf, 94 a 

§

, samt n

ä

rmast f

ö

re 94 a 

§

 en ny rubrik av nedan angivna lydelse.

Nuvarande l.ydelse

F

ö

reslagen lydelse

Uppgiftsskyldlghet

94 a 

§

Socialn

ä

mnden skall p

å

 beg

ä

ran av en polism,yndlghet l

ä

mna denna upp­gifter on en utl

ä

nnings adress, cm uppgifterna beh

ö

vs f

ö

r verkst

ä

llig­het av ett beslut ora avvisning el­ler utvisning.

Denna lag tr

ä

der i kraft den 1 juli 1982.

Prop. 1981/82:186

135

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttrandena över departementspro­memorian (Ds Ju 1981:17) Sekretesskydd och informationsbehov. Vissa frågor om sekretesslagens tillämpning inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten m.m.

1 Remissinstanser

Efter remiss har yttranden över departementspromemorian (Ds Ju 1981:17) avgetts av justitiekanslern (JK), riksåklagaren (RÅ), hovrätten för Västra Sverige, kammarrätten i Göteborg, Stockholms tingsrätt, åklagar­myndigheten i Stockholms åklagardistrikt, länsåklagarmyndigheten i Väs­ternorrlands län och Jämtlands län, rikspolisstyrelsen, polisstyrelsen i Stockholms polisdistrikt, polisstyrelsen i Malmö polisdistrikt, polisstyrelsen i Umeå polisdistrikt, socialstyrelsen, hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd, psykiatriska nämnden, statens handikappråd, riksskatteverket (RSV), postverket, skolöverstyrelsen, juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, länsskolnämnden i Malmöhus län, länsskolnämnden i Älvsborgs län, statens invandrarverk, länsstyrelsen i Stockholms län, länsstyrelsen i Östergötlands län, kronofogdemyndigheten i Stockholms distrikt samt kronofogdemyndigheten i Malmö distrikt.

Vidare har yttranden avgetts av justitieombudsmannen Tor Sverne (JO), Svenska kommunförbundet, Stockholms kommun, Göteborgs kommun, Malmö kommun. Landstingsförbundet, Stockholms läns landsting, Örebro läns landsting. Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens cen­tralorganisation (TCO), Centralorganisationen SACO/SR, Föreningen Sve­riges länspolischefer. Föreningen Sveriges polischefer, Sveriges socionom­förbund. Svenska läkaresällskapet, Sveriges läkarförbund. De handikap­pades riksförbund. Handikappförbundens centralkommitté, HCK och Föreningen Sveriges Kronofogdar.

Yttranden har dessutom kommit in från Svenska polisförbundet och Sveriges Psykologförbund.

RÅ har förutom eget yttrande överlämnat yttranden av åklagarmyndig­heten i Göteborgs åklagardistrikt, åklagarmyndigheten i Malmö åklagardis­trikt, länsåklagarmyndigheten i Älvsborgs län, länsåklagarmyndigheten i Uppsala län, länsåklagarmyndigheten i Västerbottens län, länsåklagarmyn­digheten i Kalmar län och länsåklagarmyndigheten i Örebro län. Sistnämnda åklagarmyndighet har bilagt vissa handlingar i ett ärende rörande editions­föreläggande (jfr Högsta domstolens beslut den 20 oktober 1981, Ö 1200/81. Handlingarna redovisas inte i remissammanställningen).

Stockholms tingsrätt har till sitt yttrande fogat viss skriftväxling mellan tingsrätten och sociala centralnämnden i Stockholm. Skriftväxlingen redo­visas inte i remissammanställningen.

Prop. 1981/82:186

136

Riksförsäkringsverket, som anmodats att avge yttrande, har inte funnit anledning till något särskilt uttalande.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet har förutom eget yttrande överlämnat dels en reservation av professorn Olle[REDACTED_EFTERNAMN] dels ett yttrande av en särskild arbetsgrupp i fakulteten. Arbetsgruppens yttrande görs i vissa delar till nämndens eget.

Länsstyrelsen i Östergötlands län har förutom eget yttrande överlämnat yttranden av polisstyrelsen i Mjölby polisdistrikt, sociala centralnämnden i Linköping, socialförvaltningen i Norrköping och konsultläkaren Sven[REDACTED_EFTERNAMN]. Sociala centralnämnden i Linköping (majoriteten) åberopar som sitt yttrande i huvudsak ett yttrande av socialförvaltningen i kommunen.

Stockholms kommun har som sitt yttrande åberopat en av föredragande borgarrådet upprättad promemoria. Kommunen har därjämte överlämnat yttranden av sociala centralnämnden och stadskansliet i kommunen. Sociala centralnämnden har som sitt yttrande åberopat ett av socialförvaltningen avgivet tjänsteutlåtande.

Malmö kommun har förutom eget yttrande överlämnat yttranden av sociala centralnämnden i Malmö och sjukvårdsstyrelsen i Malmö.

LO har förutom eget yttrande överlämnat ett yttrande av Svenska kommunalarbetareförbundet.

Föreningen Sveriges Kronofogdar har förutom eget yttrande överlämnat yttranden av lokalavdelningarna för Södra Sverige, för AB-län, för Norrland och för Mellersta Sverige.

Förutom de förkortningar som framgår av det föregående används i remissammanställningen förkortningarna SekrL för sekretesslagen (1980:100), SoL för socialtjänstlagen (1980:620) och tillsynslagen för lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. Vidare anges vid redovisning av remissyttrandena vissa där använda förkortningar.

2 Allmänna synpunkter

Under avsnitt 2.1 redovisas remissinstansernas allmänna inställning till förslagen i promemorian. I avsnitt 2.2 tas remissinstansernas mer allmänna synpunkter på sekretesslagen och på promemorians redogörelse för gällande rätt upp.Synpunkter som tas upp under avsnitt 2.2 innehåller inga direkta ställningstaganden till förslagen i promemorian.

2.1 Allmänna synpunkter på förslagen i promemorian

2.1.1 Inledning

Remissinstansernas allmänna inställning till förslagen i promemorian är i huvudsak positiv. Av de remissinstanser som kommer med allmänna omdömen godtar en grupp förslagen i huvudsak. Till denna grupp hör JK,

Prop. 1981/82:186

137

statens handikappråd, postverket, juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, länsskolnämnden i Malmöhus län. Svenska kommunförbundet, stadskansliet i Stockholm, Göteborgs kommun, socialförvaltningen i Norrkö­ping, Örebro läns landsting, TCO, Handikappförbundens centralkommitté, HCK, De handikappades riksförbund och konsullläkaren Sven[REDACTED_EFTERNAMN].

En större grupp tillstyrker förslagen i promemorian men förordar vidare möjligheter att lämna polis och åklagare uppgifter än promemorian medger. Till denna grupp hör RÅ, åklagarmyndigheten i Malmö åklagardistrikt, länsåklagarmyndigheten i Uppsala län, länsåklagarmyndigheten i Örebro län, länsåklagarmyndigheten i Västernorrlands län och Jämtlands län, polis­styrelsen i Stockholms polisdistrikt, polisstyrelsen i Mabnö polisdistrikt, polisstyrelsen i Umeå polisdistrikt, polisstyrelsen i Mjölby polisdistrikt, RSV, länsstyrelsen i Östergötlands län, sociala centralnämnden i Stockholm, sociala centralnämnden i Linköping, Föreningen Sveriges länspolischefer. Förening­en Sveriges polischefer och Norrlands lokalavdelning av Föreningen Sveriges Kronofogdar.

Malmö kommun, sociala centralnämnden i Malmö, Landstingsförbundet, LO och Svenska kommunalarbetareförbundet tillstyrker förslagen i prome­morian men förordar mindre lättnader i sekretessen än vad som föreslås i promemorian.

Några remissinstanser är i huvudsak positiva till förslagen i promemorian men förordar i princip ytterligare utredning. Dessa remissinstanser är åklagarmyndigheten i Stockholms åklagardistrikt, rikspolisstyrelsen och sjukvårdsstyrelsen i Malmö.

Arbetsgruppen vid juridiska fakultelsnämnden vid Uppsala universitet och Sveriges socionomförbund ifrågasätter om det redan nu finns tillräckliga skäl att göra ändringar i lagen.

2.1.2 Remissinstanser som i huvudsak godtar förslagen i promemorian

Juridiska fakuUelsnämnden vid Uppsala universitet finner att de rättspoli­tiska skäl som anförts i promemorian till stöd för en begränsning till förmån för polisens arbete av det mycket långtgående sekretesskyddet i den nya sekretesslagen har sådan tyngd, att förslagen bör läggas till grund för lagstiftning oaktat de nackdelar som onekligen kan ligga i täta författnings­ändringar. Nämnden godtar med andra ord förslagen om inskränkning av sekretesskyddet i fråga om s.k. adressuppgifter och beträffande brott för vilka lindrigaste straff är fängelse i två år liksom den föreslagna uppgifts­skyldigheten för socialnämnd om en utlännings adress, om uppgifterna behövs för verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning.

Enligt Svenska kommunförbundet är de i promemorian framlagda förslagen väl ägnade att kunna bidra till att underlätta den praktiska tillämpningen av sekretesslagen. Förbundet biträder därför de författ­ningsändringar som föreslås i promemorian. - De tolkningssvårigheter som

Prop. 1981/82:186

138

förekommit vid tillämpningen av sekretsslagen får enligt förbundet till viss del anses bero på att vid lagens utformning tillräcklig hänsyn inte har tagits till de speciella förhållanden som är kännetecknande för den kommunala verksamhetens uppbyggnad och funktion. Sekretesslagens olika bestämmel­ser har utarbetats främst med hänsyn till den statliga förvaltningens organisation och arbetsformer, medan den kommunala verksamheten endast undantagsvis blivit berörd i förarbetena till lagstiftningen. Detta i sin tur har fått till följd att samarbetet mellan kommunala nämnder och styrelser liksom mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet, när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra har försvårats eller helt uteblivit. I de fall då ett samtycke från den enskilde inte har kunnat erhållas eller presumeras har sådant uppgiftsutbyte som regel inte ansetts kunna ske från socialvårdande myndigheter till andra kommunala nämnder och verksamhetsgrenar eller till polis, sjukvårdsinrättningar eller andra myndig­heter. Även i de fall syftet med uppgiftsutbytet varit att söka återanpassa missbrukare av skilda slag eller att hjälpa enskilda till rätta genom olika åtgärder, t.ex. i en rehabiliterings- eller anpassningsgrupp bestående av representanter för olika myndigheter, har sekretesslagen ansetts lägga hinder i vägen för crforderhgt informationsutbyte inom gruppen. I förhål­lande till tidigare rättsläge har även samarbetet mellan socialvården och skolan försvårats på grund av den restriktiva inställning som de socialvår­dande kommunala organen ofta anser sig behöva inta enligt nya sekretess­lagen.

Förbundet inser att nuvarande restriktiva tillämpning av sekretesslagen på socialvärdsområdet har stöd i nya socialtjänstlagen och att respekten för människornas självbestämmanderätt och integritet måste tillmätas avgöran­de betydelse vid utlämnande av uppgifter till andra verksamhetsområ­den .Samtidigt är det betydelsefullt att erforderligt samråd kan ske med andra myndigheter även i sådana fall då den enskilde inte har lämnat sitt samtycke till en uppgiftsöverföring. Förbundet kan inte f. n. föreslå i vilken omfattning ett sådant uppgiftslämnande bör ske utöver vad som förordas i promemorian. Denna fråga är av så vital betydelse att en särskild utredning snarast bör tillsättas med uppgift att föreslå lagregler som möjliggör ett sådant utökat samarbete mellan kommunala och andra myndigheter utan hinder av gällande sekretessbestämmelser. Enligt förbundet bör i denna utredning ingå bl.a. representanter för de båda kommunförbunden.

Örebro läns landsting ser det som positivt att en översyn av gillande sekretessbestämmelser inom hälso- och sjukvårdens område har skett. Det framlagda förslaget kan visserligen inte sägas innebära några större förändringar jämfört med vad som i dag gäller, men vissa uttalanden i promemorian får anses klarlägga en del frågor som tidigare varit oklara. -Man kan konstatera att sekretesslagen medfört att det fattats vissa egen­domliga beslut i sekretessfrågor. Detta har skett vid såväl Örebro läns landsting som på andra ställen. Det har rört sig om fall där en person inte

Prop. 1981/82:186

139

erhållit uppgift om hur en nära släktings tillstånd förändrats, fall där myndighet inte erhållit uppgifter som de ansett sig berättigade till m.m., och där det för inblandade parter borde stått helt klart att uppgifter skulle ha lämnats ut. Vad beror då denna, ibland inte helt lyckade, hantering av sekretessfrågorna på? Är lagen dåligt utformad, har utbildningen av den personal som ska tillämpa lagen varit dålig, eller är lagen helt enkelt alltför svårtillämpbar?

För personal inom Örebro läns landsting har en omfattande information skett sedan lagen trädde i kraft. Praktiska fall har diskuterats och man har försökt ge anvisningar så att lagen ska kunna tillämpas på ett riktigt och en­hetligt sätt. Problemet har varit att det är omöjligt att vid en information täcka in alla uppkommande situationer där lagen ska tillämpas. Detta har då medfört att olika tolkningar har gjorts vid olika institutioner i ganska identiska fall. Detta är klart otillfredsställande. Det framstår dock som mycket tveksamt och förmodligen omöjligt att lagstiftningsvägen komma tillrätta med detta problem. Landstinget finner att lagen, i de delar som gäller för hälso- och sjukvårdsområdet, i huvudsak är acceptabel. Det måste dock konstateras att lagen är svår att tillämpa på ett riktigt och enhetligt sätt. Detta beror inte minst på det relativt stora antal personer som har att ta ställning i sekretessfrågor, och som inte alltid kan göra de bedömningar som lagen förutsätter. Följden av detta torde bli att det även i framtiden kommer att ske tveksamma och även felaktiga bedömningar i sekretessfrågor. Detta kan man inte lasta själva lagen för.

Den synpunkt som framförts att generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL skulle tillämpas även för hälso- och sjukvården anser landstinget mindre lämplig. En sådan ändring skulle innebära dels att berörd personal skulle ställas inför ytterligare svåra bedömningar, dels att patientens rätt till integritet skulle urholkas. Landstinget anser att den nu gällande lydelsen av paragrafen även framdeles bör gälla.

Sammanfattningsvis vill landstinget sålunda i huvudsak tillstyrka de föreslagna ändringarna i gällande lagstiftning i de delar de rör hälso- och sjukvårdens område. Även vad som i övrigt anförts i betänkandet kan i huvudsak godtas.

TCO tillstyrker förslagen i promemorian. TCO påpekar vidare att den nya lagstiftningen endast har gällt under kort tid. Därför bör eventulla mer ingripande förändringar än de som nu föreslagits i varje fall inte göras förrän ytterligare erfarenheter vunnits. TCO vill understryka som väsentligt att diskussionen om förutsättningarna för samverkan mellan hälso- och sjukvår­den, socialtjänsten, polisen och skolan hålls aktuell för vidareutveckling av samarbetsformer.

Handikappförbundens centralkommitté. HCK, ser det som mycket positivt att man efter en tids tillämpning av en ny lag samlar de erfarenheter som hittills finns och att man föreslår de förändringar som anses vara nödvändiga. Det är kommitténs förhoppning att ett liknande tillvägagångssätt tillämpas

Prop.  1981/82:186

140

även i fortsättningen. Beträffande själva innehållet i ändringsförslaget kan inte kommittén finna att det föreligger några risker för att den personliga integriteten hotas eller att någon skall behöva lida men med det nya förslaget. Kommittén har därför inte något att erinra.

2.1.3 Remissinstanser som förordar större möjUgheter till informations­utbyte

Hovrätten för Västra Sverige förordar en lösning som innebär betydligt större lättnader i sekretessen än som föreslås i promemorian. Promemorians förslag syftar enligt hovrätten främst till att lösa vissa problem som har uppträtt under den nya lagens första tid och som har samband med åklagar-och polismyndigheternas behov av uppgifter om personer som är intagna på sjukhus eller socialvårdsinrättningar. Hovrätten delar uppfattningen att problemen till inte ringa del beror på felaktig tillämpning. Reglerna om samtycke - vilket kan vara uttryckligt eller presumerat - torde i många av de diskuterade fallen erbjuda en förnuftig lösning. Men det måste ändå vara en fördel att problemen, i de fall då det kan ske, löses genom klara bestämmelser.

Promemorians viktigaste förslag - om lämnande till åklagar- och polismyndigheter av dels s.k. adressuppgifter, dels uppgifter som angår misstankar om grövre brott - är till innehållet desamma för sjukvården och socialtjänsten. Motivet är att inte bara sjukvården utan också socialtjänsten betraktas som en "förtroende"-verksamhet: socialverksamheten skall lik­som sjukvården bygga på respekt för människors självbestämmanderätt och integritet, socialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom. "T princip skall det", yttras det (s. 49), "alltså kunna antas att den enskilde kommer att ha uppfattningen att uppgiftslämnandet tjänar hans intresse. Annars torde sekretess gälla för uppgifterna."

Det är enligt hovrätten riktigt att vissa programbetonade bestämmelser i socialtjänstlagen kan åberopas till stöd för en sådan syn, liksom en del uttalanden i förarbetena till lagen. Men det är lätt att konstatera att social­tjänstlagen och den därtill knutna lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga lider av en inre spänning, om man betraktar dem som en helhet. De viktigaste tvångsmedlen från barnavårdslagen - omhändertagande för vård eller utredning oberoende av samtycke och förbud för vårdnadshavare att bestämma om barnets vistelseort - är inte avlägsnade, om de än har något mindre räckvidd. Socialnämnden kan visserligen inte som nu besluta om vissa andra frihetsinskränkande åtgärder, såsom föreskrifter och övervak­ning. Men det kan förmodas att befogenheten att ta initiativet till varaktiga omhändertaganden och att besluta om mer eller mindre kortvariga sådana kommer att fungera som ett verksamt påtryckningsmedel när socialnämnden utövar de vårdfunktioner som socialtjänstlagen handlar om. Frivilligheten

Prop. 1981/82:186

141

kan i många fall - inte minst i fråga om vård av unga som har begått brott -komma att framstå som mera sken än verklighet. Det är å andra sidan självklart att de sociala organ som har hand om barna- och ungdomsvården måste ha sådana tvångsbefogenheter, om de över huvud taget skall kunna fullgöra uppgifter inom brottsbalkens påföljdssystem och i övrigt fungera som instrument i kampen mot brott och annan asocialitet.

Det är betecknande att socialtjänsten har en helt annan ställning än sjukvården vid vittnesförhör med avseende på skyldighet att tillhandahålla handlingar som bevis. För den frivilliga sjukvården - som är den helt domi­nerande delen - inträder vittnes- och editionsplikt praktiskt taget bara vid mycket grova brott; det kan förutsättas att förtroenderegeln i 36 kap. 5 § rättegångsbalken omfattar nästan hela den frivilliga sjukvården. För socialtjänstens befattningshavare finns - utanför familjerådgivningen - ingen motsvarande begränsning av vittnes- och editionsplikterna. Allt som enligt domstolens prövning kan antas ha betydelse som bevis skall lämnas ut. Förklaringen är att det här knappast finns någon liknande frivillighet och därmed inte något utrymme för ett i samma mån insynsskyddat informa­tionsutbyte. De sociala organen utövar här en för de enskilda ytterst kännbar makt. Deras verksamhet med inriktning på enskilda torde nästan genomgå­ende innebära myndighetsutövning i förvaltningslagens mening. Det finns ingenting som rimligen kan motivera att de genom sina åtgärder skall kunna hindra eller försvåra den verksamhet som utövas av samhällets centrala organ för bekämpning av brott.

Hovrätten kan inte se någon annan godtagbar lösning på problemet än att man övergår till en friare förmedling av information från socialtjänstens organ till åklagar- och polismyndigheter. Det är både besvärligt och dyrbart om undersökningsledarna skall behöva begära vittnesförhör under förunder­sökningen eller utlämnande av allmänna handlingar, så snart åtalsfrågan är beroende på uppgifter från socialtjänsten.

Den angivna principståndpunkten leder inte till att socialtjänstens funktionärer måste vara skyldiga att på eget initiativ meddela åklagarna eller polisen vad som kan ha betydelse för brottsbekämpningen. Man kan väl tänka sig en uppgiftsskyldighet som inträder endast när undersökningsleda­ren begär uppgifter. Hovrätten vill däremot avråda från den ordningen att socialtjänstens funktionärer får en rätt och inte en skyldighet att lämna begärda uppgifter. Det är oacceptabelt att de får möjlighet att hantera dessa viktiga frågor efter personligt godtycke. Följden av en sådan ordning skulle f. ö. kunna bli omotiverade och för brottsutredningarna besvärande skillna­der mellan olika sociala organ.

På grund av det anförda vill hovrätten föreslå att socialtjänstens funktionärer skall vara skyldiga att under förundersökning om brott till undersökningsledaren på dennes begäran lämna sådana uppgifter som de skulle vara skyldiga att lämna vid vittnesförhör inför domstol. Reglerna om vittnesplikt och om tillhandahållande av allmänna handlingar erbjuder ett

Prop.  1981/82:186

142

medel att komma till rätta med de fall då undersökningsledaren och socialfunktionärerna inte kan enas. Därför torde inga mera ingående procedurregler behövas.

Även för sjukvårdens vidkommande skulle en regel som anknyter till vittnes- och editionsplikterna vara tillräcklig och enligt hovrättens förmodan också lämplig. Som en konsekvens av det tidigare sagda kommer en sådan regel på detta område att få liten praktisk räckvidd. Bortsett från de grövsta brotten begränsas upgiftsplikten till sådant som läkaren har inhämtat utanför förtroendesituationer.

Promemorian innehåller ingen särskild motivering till förslaget att undantaget från förtroendesekretessen inom sjukvården skall gälla inte bara vid misstanke om de grova brott där vittnesplikten har företräde utan också vid misstanke om försök till sådana brott. Ändringen kan ha skäl för sig men bör enligt hovrättens mening inte genomföras utan motsvarande ändring i 36 kap. 5 § rättegångsbalken. Det kan inte godtagas att en socialfunktionär skall ha skyldighet - eller som det föreslås i promemorian rätt - att yttra sig till polisen eller åklagaren under förundersökningen men inte till domstolen vid vittnesförhör. Hovrätten vill i detta sammanhang erinra om att den nuvarande gränsen - straffminimum vid fängelse två år- kan få besvärande konsekvenser vid vissa våldsbrott, inte minst vid grov misshandel mot närstående.

Enligt åklagarmyndigheten i Malmö åklagardistrikt har den nya sekretess­lagen ej sällan kommit att tillämpas på ett sätt som hindrat ett enligt åklagar­myndighetens uppfattning önskvärt uppgiftslämnande mellan olika myndig­heter. Det har sålunda visat sig omöjligt att vid polisutredning om narkotikabrott erhålla för bevisningen väsentliga uppgifter från socialtjänst­området. Förslagen i promemorian tar sikte på sådana möjligheter till information som är av stor betydelse för bekämpning av allvarlig kriminalitet och på polisens viktiga uppgifter att lämna samhället service inom skilda områden. Helt visst är det fråga om en besvärlig avvägning mellan viktiga samhällsintressen som står mot varandra. Enligt åklagarmyndighetens mening är den i promemorian gjorda avvägningen acceptabel men det kan ändå starkt ifrågasättas huruvida inte möjligheten till informationsutbyte mellan polis-, åklagare-, hälso- och socialvård bör kunna vidgas ytterligare. I samarbetsorgan i vilka bl.a. även ingår företrädare för nämnda verksam­hetsområden dryftas regelbundet gemensamma angelägenheter och under senare år har narkotikaproblemet varit den fråga som stått i förgrunden. Vissa projekt har genomförts i samverkan, bl.a. större insatser mot narkotikahandel på allmän plats. Med en strikt tillämpning av gällande sekretessbestämmelser kan sådana gemensamma aktioner komma att försvåras eller rent av göras omöjliga och så även om man tar i beaktande såväl i promemorian föreslagna ändringar som innehållet i 1 kap. 5 § SekrL.

Länsåklagarmyndigheten i Uppsala län anser att samarbetet under tidigare

Prop. 1981/82:186

143

år i fråga om uppgiftsutbyte mellan hälso- och sjukvården och socialtjänsten, å ena sidan, samt polisen, å andra sidan, har fungerat väl. Avsikten med den nya sekretesslagstiftningen var inte heller att på detta område göra några mera omfattande sakliga ändringar i förhållande till vad som tidigare gällde. Några skäl till sådana ändringar förelåg inte. Genom den nya sekretesslagen har emellertid direkta problem uppkommit och det är därför tillfredsställan­de att konstatera att ändringar nu övervägs. En strävan bör därvid vara att få till stånd en ordning som sakligt i allt väsentligt svarar mot vad tidigare har gällt. - Även med de förslag som finns i promemorian kommer lagstiftningen på området att bereda polisen onödiga och omotiverade svårigheter. En ändrad lagstiftning bör därför göra hälso- och sjukvårdens och socialtjäns­tens uppgiftsskyldighet gentemot polis och åklagare mera omfattande än vad som föreslås i promemorian. En ytterligare överarbetning av förslaget är därför från dessa utgångspunkter önskvärd.

Enligt länsåklagarmyndigheten i Örebro län är promemorians förslag i och för sig ett steg i rätt riktning. Förslagen är emellertid långt ifrån tillräckliga för att tillgodose brottsutredningsintresset4-allvarligare brottmål. Härmed åsyftas sådana brott, varvid straffminimum väl understiger fängelse två år men straffmaximum uppgår till sex år eller däröver.

Lånsåklagarmyndigheten i Väslernorrlands län och Jämtlands län förordar att åtminstone misstanke om allvarlig misshandel inryms bland de brott som personal inom hälso- och sjukvården samt socialtjänsten skall ha möjlighet att polisanmäla.

Enligt polisstyrelsen i Stockholms polisdistrikt är det ingen överdrift att påstå att den nya sekretesslagen har skapat problem för polisen i samarbetet med sjukvårdsinrättningar och socialtjänstmyndigheter. Störningarna har sin grund i att den tidigare tillämpade intresseavvägningen inte längre är tillåten på sjukvårds- och socialsekretessens område. En bidragande orsak är också inställningen att normalt ganska harmlösa uppgifter, såsom adress­uppgifter, i princip alltid skall anses vara omfattade av sekretess i förållande till andra myndigheter när de förvaras vid sjukvårdsinrättning eller socialtjänstmyndighet. - Rätt snart efter sekretesslagens ikraftträdande stod det klart att en revidering var nödvändig. I promemorian görs gällande att åtskilliga av de problem som har uppstått torde ha förelegat redan i den äldre regleringen. Det är ett antagande som inte stämmer överens med de erfarenheter stockholmspolisen har av äldre rätt. Några påtagliga svårigheter förelåg egentligen inte tidigare att få tillgång till i varje fall adressuppgifter från sjuk- och socialvården. Denna utväxling av uppgifter bedrevs också på ett sådant sätt och i sådan omfattning att enskilda personers intresse av sekretess - enligt gängse uppfattning - inte träddes för när. Möjligheten att avväga de skilda intressena användes således med både försiktighet och omdöme från berörda myndigheter. - Det avgörande felet med den nya lagen är att någon intresseavvägning inte är möjlig när en uppgift begärs utlämnad från vårdområdena. Det är förvånande att den praxis som växt fram under

Prop. 1981/82:186

144

gamla sekretesslagens tid inte har sanktionerats i den nya lagen, särskilt som några allvarliga invändningar inte har riktats mot den tidigare ordningen. -Så här i efterhand kan man också uttrycka förvåning över att åtstramningen passerade obemärkt under remissbehandlingen. Förhållandet kan förklaras av att remissinstanserna hade att ta del av flera, var för sig omfattande lagförslag, som drog uppmärksamheten mera till den tekniska lösningen än till sakliga förändringar, som var svåra att förutse.

I promemorian presenteras en metod för att försöka ta sig ur den uppkomna situationen. Från saklig synpunkt innehåller förslaget vissa förbättringar i förhållande till gällande rättsläge. Förbättringarna är emel­lertid inte alls tillräckliga för att förslaget som helhet skall kunna godtas. Även när det gäller den tekniska lösningen finns invändningar att göra. Metoden för nämligen med sig den nackdelen att reglerna fördelas på flera olika författningar och att rättsläget blir fastlåst. 1 praktiken kommer det sedan inte att finnas utrymme för någon sekretessbedömning av fall, som ligger vid sidan av den föreslagna uppgiftsskyldigheten. - Enligt polisstyrel­sens uppfattning finns det bara ett.jiktigt bra sätt att ändra rättsläget, nämligen att låta den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL bli tillämplig inom både hälso- och sjukvårdsområdet och socialtjänstområdet. Det är en lösning som är lagtekniskt enkel och som erbjuder den rakaste vägen tillbaka till den rimliga balans mellan sekretess och informationsbehov som rådde före 1981. Det finns inga skäl att anta - såsom antyds i promemorian - att en sådan ändring skulle leda till en mera fri och godtycklig utlämning av sekretessbelagda uppgifter. Mot en sådan utveckling talar tidigare erfaren­heter och en hävdvunnen, stor respekt för berörda sekretessintressen. Vidare kan den metod, som styrelsen förordar, kompletteras med vägledan­de resonemang och slutsatser av den typ som presenteras i promemorian.

Tillämpningen av den nya sekretesslagen har enligt polisstyrelsen i Mjölby polisdistrikt onekligen inneburit en hel del problem i polisens arbete, framför allt när det har gällt kontakter med social-, hälso- och sjukvården. De begränsningar som i dag finns i 1 kap. 5 § och 14 kap. 1 och 2 §§ SekrL kan endast till en liten del avhjälpa dessa problem. Uppgiftsutbyte mellan nämnda myndigheter och polisen ingår som ett viktigt led för att polisen skall kunna fullgöra en del av sina åligganden på ett effektivt riktigt sätt. Samtidigt respekterar polisen naturligtvis tanken på att människor som behöver stöd och vård skall kunna vända sig till härför avsedda myndigheter utan rädsla för att myndigheten skall röja uppgifter som avser deras personliga integri­tet.

Att dessa två intressen måste kollidera i en del fall är ofrånkomligt. Problemet ligger då i att hitta den avvägning mellan dessa båda intressen som kan accepteras samt i tolkningen av vad som avses med personlig integritet. Som exempel på det sistnämnda förhållandet kan nämnas uppgift om att någon vistas på en vårdinrättning. Ett klarläggande i denna fråga har skett i och med förslaget om att en dylik uppgift får lämnas ut till polisen om det

Prop. 1981/82:186

145

begärs i särskilt fall. - Problemet med intresseawägningen är dock betydligt större. Här föreslår promemorian att uppgifter som angår misstanke om brott med straffminimum på två år eller mer skall få lämnas ut. Då det endast är ett fåtal brott som finns i denna kategori anser styrelsen att promemorian härvidlag inte funnit den rätta avvägningen mellan aktuella intressen. Styrelsen ifrågasätter starkt vad samhället kan ha för intresse av att skydda den personliga integriteten i så hög grad att uppgifter rörande grova narkotikabrott, rån, koppleri, grov misshandel med flera allvarliga brott inte skall omfattas av denna uppgiftsmöjlighet.

RSV har inget att invända mot den begränsning i sekretesskyddet som föreslås. Enligt RSV:s mening är sekretesskyddet ändå omfattande. RSV hyser i och för sig förståelse för att stöd i argumenteringen hämtas från reglerna om hälso- och sjukvårdspersonalens vittnesplikt. RSV kan emeller­tid inte förstå varför dessa skall tjäna till ledning för bedömandet av sekretesskyddet för andra uppgifter än sådana som lämnats i en förtroen­desituation. RSV vill här också starkt ifrågasätta de argument som redovisas för den försiktiga hållningen vad gäller begränsningen i socialsekretessen (s. 50 promemorian).

Enligt länsstyrelsen i Östergötlands län kännetecknas inte promemorian av samma förstående inställning till ämnets svårighetsgrad som konstitutions­utskottet givit uttryck åt. Promemorian ger intryck av att de problem som förekommit i praktiken mer beror på praktikerna än på lagarna. Enligt länsstyrelsens mening är det nödvändigt att arbetet med översyn av sekretesslagen fortsätter. Det skulle vara värdefullt och ägnat att ge utrymme för ytterligare infallsvinklar, om denna översyn kunde anförtros åt personer utanför den krets inom departementet som aktivt arbetat med den nya sekretesslagstiftningen.

De ändringsförslag som nu presenteras är ej särskilt långtgående men torde något kunna underlätta vardagsarbetet och bör därför genomföras, dock med viss justering. - Länsstyrelsen ansluter sig i huvudsak till den skiljaktiga mening som intagits i regeringsrättens dom RÅ81 2:27, enligt vilken det inte kan godtagas, att enskilda medborgare skall kunna krypa bakom sekretesslagen för att söka skydd mot lagföring, exekutiva, fiskala eller andra rättsliga åtgärder. Länsstyrelsen ifrågasätter därför den föreslag­na gränsen beträffande uppgiftslämnande till åklagarmyndighet och polis­myndighet. Gränsen bör enligt länsstyrelsens mening sättas lägre. Samhället kan sålunda knappast ha intresse av att skydda den pesonliga integriteten i så hög grad att uppgifter rörande narkotikabrott, rån, koppleri, grov misshan­del m.fl. allvarliga brott inte skulle omfattas av uppgiftsmöjligheten.

Svenska polisförbundet tillstyrker i och för sig ändringarna i sekretesslagen som små steg i rätt riktning. De förändringar som föreslås är dock av alltför begränsad omfattning. Genom sekretessbestämmelsernas utformning kom­mer också i fortsättningen det nödvändiga samarbetet mellan myndigheter och andra samhällsorgan att försvåras eller omöjliggöras.

10 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

146

2.1.4 Övriga remissinstanser

Fem remissinstanser förordar mindre lättnader i sekretessen än som föreslås i promemorian. Malmö kommun anser att det är riktigt att man genom vissa erforderliga lagändringar underlättar polisens uppgifter med bl.a. för samhället väsentlig övervakande, brottsutredande och hjälpan­de verksamhet. Däremot förordar kommunen att frågan om en lagändring beträffande s.k. adressuppgifter blir föremål för ytterligare överväganden. Sociala centralnämnden i Malmö påpekar att det mycket omfattande arbetet med översynen av sekretesslagen har som målsättning att i offentlighetsprin­cipens intresse minska sekretessen så långt som möjligt samtidigt som skyddet för den enskildes integritet skall stärkas. Denna målsättning har på ett ändamålsenligt sätt kunnat uppnås genom införande av skaderekvisitet i sekretesslagen. - Enligt sociala centralnämndens hittillsvarande erfarenhe­ter har sekretesslagen i huvudsak väl svarat mot målsättningen. De svårigheter som uppkommit - ofta överdrivna i debatten - har till övervägande delen varit av övergångskaraktär och förorsakats av felaktig tillämpning. Promemorians redovisning av problemen överensstämmer väl med nämndens erfarenheter. - Det är klart att en förstärkning av den enskildes integritetsskydd kommer i konflikt med krav på effektivitet i myndighetsutövningen. I förarbetena påpekas att "men" för den enskilde innefattar också helt rättsenliga åtgärder. För det fall sekretesskyddet skall vika skall detta därför anges särskilt i lagstiftningen. Så har också skett vad avser socialsekretessen men i mycket begränsad omfattning. - Kritiken mot sekretesslagen har främst gällt att polisens arbete försvårats därför att den inte kunnat få uppgifter från socialtjänsten, uppgifter som ansetts nödvän­diga för polisens hjälpande verksamhet, delgivningsverksamhel samt spa­ning och utredning av brott. - Sociala centralnämnden menar för sin del att kritiken delvis är berättigad. Nämnden ställer sig bakom de i promemorian föreslagna ändringarna utom vad avser de s.k. adressuppgifterna.

Landstingsförbundet anser att förslagen med undantag för skyldigheten att lämna adressuppgifter, i stort innebär förbättringar och angelägna klargö­randen när det gäller en del av de tillämpningssvårigheter som utgjort problem under den första tiden sedan sekretesslagen trädde i kraft. Det finns emellertid åtskilliga andra sekretessituationer inom hälso- och sjukvården som visat sig oklart reglerade eller svårhanterade på andra sätt.

Frågan om en särskild lag om uppgiftslämnande inom hälso- och sjukvården har enligt förbundet varit aktuell i olika led i anslutning till förarbetena dll den nya sekretesslagen. I prop. 1979/80:2 (del A, s. 173) förordade föredragande departementschefen att en sådan lag skulle utfärdas, särskilt som det därigenom skulle bli lättare för allmänheten att bilda sig en uppfattning om sjukvårdssekretessens innebörd. Denna tanke övergavs emellertid senare och i prop. 1980/81:28 (s. 15) fann det då föredragande statsrådet efter vissa överväganden att en sådan lag inte borde utfärdas. I den

Prop. 1981/82:186

147

nu föreliggande promemorian antyds likväl att främlingsskapet inför lösningen med en särskild lag inte skulle vara totalt utan att en lag om uppgiftsskyldighet för hälso- och sjukvårdspersonalen alltjämt vore ett tänkbart alternativ till punktändringar i annan befintlig lagstiftning. Därvid måste dock observeras att en lag om uppgiftsskyldighet får ett snävare innehåll än den ursprungligen planerade lagen om uppgiftslämnande.

Förbundet vill för sin del bestämt hemställa att planerna på en särskild lag om uppgiftslämnande inom hälso- och sjukvården ånyo tas upp till allvarligt övervägande. Under sådana diskussioner bör man inte heller vara främ­mande för att i klarhetens intresse till och med bryta ut bestämmelserna om hälso- och sjukvårdssekretessen - gärna gemensamt med socialtjänstsekre­tessen - ur sekretesslagen för att i stället reglera hela detta sekretessområde i en fristående lag, som på ett bättre sätt än den rätt allmänt hållna nuvarande lagen beaktar den särart som kännetecknar såväl hälso- och sjukvården som socialtjänsten.

LO framhåller att syftet med de förslag som presenteras i promemorian är att förtydliga och i viss mån utöka uppgiftsskyldigheten mellan å ena sidan polismyndigheten, å andra sidan hälso- och sjukvården och socialtjänsten. LO har tidigare tillstyrkt principerna i den nya sekretesslagen och anser det tillfredsställande att den personliga integriteten har stärkts genom att man vid utlämnandet av uppgifter om personliga förhållanden måste vara förvissad om en klients medgivande eller att en skadeprövning gjorts. Sekretessen får emellertid, enligt LO:s mening, inte medföra att väsentliga samhällsintressen skadas eller att förebyggande eller vårdande insatser till skydd för enskildas liv och hälsa försvåras. - Promemorian anser att det är olyckligt att tillämpningen av lagstiftningen vållat osäkerhet vid bedömning­en och försvårat delgivningen myndigheter emellan. Till en del kan denna osäkerhet hänföras till svårigheter att tränga in i en ny lagstiftning eller bero på cn felaktig tolkning medan andra problem kan hänföras till brister i lagstiftningen. Sammanfattningsvis tillstyrker LO de lagförslag som under­lättar uppgiftsutlämnandet mellan socialtjänst, hälso- och sjukvården och polismyndighet gällande grövre brott. LO anser dock att lagförslagen angående adressuppgifter från socialtjänst och hälso- och sjukvård till polismyndighet bör övervägas ytterligare och delvis från andra utgångspunk­ter.

Svenska kommunalarbetareförbundet framhåller att den nya sekretessla­gen har varit föremål för diskussioner. Bland de frågor som har uppmärk­sammats mest och kräver en lösning finns lagens effekter på informa­tionsutbytet mellan hälso- och sjukvården och socialtjänsten å ena sidan och polis- samt åklagarmyndigheten å den andra sidan. Bristande möjlighet till informationsutbyte mellan myndigheterna/institutionerna har ibland inte bara hämmat vård/behandlingsarbetet och försvårat polisens utrednings- och spaningsarbete vid svårare brott etc, utan också hindrat information av mer enkel karaktär. Sekretessens nuvarande utformning på området har därför

Prop. 1981/82:186

148

av många uppfattats som ett irritationsmoment utan egentlig funktion. -Förbundet kan i dessa delar vidimera kritiken mot lagen. Med tanke på den enskildes rättmätiga önskemål och/eller behov av integritet och sekretess­skydd i vissa fall inom hälso- och sjukvården i allmänhet och socialtjänsten i synnerhet bör enligt förbundets uppfattning emellertid inga betydande förändringar göras på området i nu gällande sekretesslag. Men också det faktum att den kommande socialtjänstreformen bygger på samarbete, förtroende, frivillighet och integritet, vilket i princip gäller även hälso- och sjukvården, talar för ett bibehållet och starkt sekretesskydd för den enskilde. Detta understryks också i promemorian. - Förbundet har i allt väsentligt inga invändningar beträffande promemorians förslag. Bestämmelsernas slutliga utformning och tillämpning måste dock ta hänsyn till den enskildes förekommande behov av vård eller behandling i varje fall samt risken för "missbruk" av reglerna, varför kriterierna för tillgång dll adressuppgifter måste skärpas. Det får inte bli så att någon underlåter att söka nödvändig vård etc. till följd av bestämmelsernas utformning eller tillämpning. Förbundet vill emellertid i likhet med promemorian understryka vikten av att regleringen görs enhetlig för både hälso- och sjukvården och socialtjänsten samt att bestämmelserna inte får ge utrymme för tolkningsproblem. Lämpligheten att införa bestämmelser om utlämnande av adressuppgifter i tillsynslagen resp. SoL, alternativt någon annan lag, bör dock övervägas ytterligare.

Några remissinstanser är i huvudsak positiva till förslagen i promemorian men förordar ytterligare utredning.

Åklagarmyndigheten i Stockholms åklagardistrikt menar att svårigheterna för polis och åklagare att från berörda myndigheter få ut viss information är en följd av att den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen inte är tillämplig i fråga om viss sekretess angående hälso- och sjukvården och socialtjänsten. Detta begränsar polis och åklagares möjlig­heter att utfå information som kan ha stor betydelse i deras brottsbekäm­pande verksamhet. Inom socialtjänsten torde denna begränsning av infor­mationsutbytet kunna försvåra utredningar om allvarlig brottslighet med viss ekonomisk anknytning till t.ex. narkotika- och koppleribrott. Här är det nästan undantagslöst av stort värde att kunna dokumentera den misstänktes ekonomiska förhållanden och att få uppgifter om aktuella adresser där vederbörande kan anträffas. Inom hälso- och sjukvården kan nyssnämnda begränsning omöjliggöra att på ett effektivt och skyndsamt sätt utreda och klarlägga misstankar vid exempelvis våldsbrott. Även då misstanke uppkom­mer vid andra brottstyper är det av vikt att möjligheten för polis och åklagare att få information inte hämmas i alltför stor utsträckning.

Brottsförebyggande rådet (BRÅ) har av regeringen fått i uppdrag att göra en översyn av lagstiftningen mot organiserad och ekonomisk brottslighet, och bl.a. utarbeta förslag till bestämmelser som kompletterar den nya sekretesslagen avseende sekretessen mellan myndigheterna. Den arbets-

Prop. 1981/82:186

149

grupp BRÅ tillsatt har ännu ej slutfört sitt uppdrag. Då arbetsgruppens utredning kan komma att belysa den problematik som berörs i promemorian, och således även kan få betydelse för de i promemorian föreslagna lagändringarna, anser åklagarmyndigheten att promemorians förslag bör bli föremål för ytterligare överväganden då arbetsgruppen slutfört sitt upp­drag.

Rikspolisstyrelsen menar att polisen fick en hel del problem när sekretess­lagen trädde i kraft vad gäller möjligheterna att få ut såväl sekretesskyddade som offentliga uppgifter från myndigheter och andra instanser som omfattas av sekretessbestämmelserna. För tiden dessförinnan upplevde polisväsendet nämligen inga egentliga svårigheter att få de uppgifter sorn är nödvändiga för att fullgöra statsmakternas uppdrag att bedriva polisverksamhet. Eftersom den gamla sekretesslagen formellt sett inte var tillämplig på uppgiftslämnan­de mellan myndigheter, företog uppgiftsinnehavande myndighet en behovs­prövning och avvägning mellan enskilds behov av integritet och kvaliteten av begärande myndighets behov av uppgiften. Detta system var rationellt och enkelt att hantera. Den allmänt tillämpande praxisen mellan olika myndig­heter på sekretessområdet medförde under många år inga allvarligare kränkningar av medborgarnas rättmätiga krav på skydd från otillbörhga intrång i den integritetsskyddade sfären.

Att den nya sekretesslagen i inledningsskedet väsendigt hindrade polisen från att få de uppgifter som behövs i polisens preventiva, hjälpande och repressiva verksamhet ävensom polismyndighets serviceverksamhet var i inte ringa utsträckning avhängig av en alltför restriktiv tolkning hos myndigheter och andra av sekretesslagen. Man torde inte heller kunna bortse från att det i undantagsfall varit fråga om att antingen värna om det egna ansvarsområdet med negativ samverkan som följd eller avsiktligt hindra rättmätiga krav från polisens sida att utfå uppgifter. Olika myndigheter och enskilda befattningshavare har dock otvetydigt upplevt faktiska svårigheter vid tillämpningen av sekretesslagens olika lagrum, vilken effekt vissa remissinstanser, bl.a. rikspolisstyrelsen, varnade för redan 1978. Brotts­förebyggande rådets promemoria "Informationsutbyte mellan myndighe­ter" har emellertid tillrättalagt rättsläget.

På grund av att myndigheterna numera får anses väl förtrogna med den nya sekretessregleringen och dessutom tillämpar skadeprövningen och intresse­avvägningen efter sekretesslagens andemening har polisens möjligheter att utfå erforderliga uppgifter för polisverksamhetens bedrivande betydligt förbättrats. Dock återstår att lagstiftaren vidtar en del lagstiftningsåtgärder för att en ur myndighetsperspektiv realistisk och hos den breda allmänheten förankrad tillämpning av sekretesslagen skall kunna uppnås. I regel är det nu en fråga om att införa särskilda bestämmelser om skyldighet att lämna andra myndigheter sekretessuppgifter. Regeringen har också givit BRÅ i uppdrag att utreda frågan om informationsöverföring mellan myndigheterna, bl.a. i syfte att effektivisera polisens bekämpning av grov brottslighet.

Slutlig ställning till en reglering av utbytet mellan myndigheterna av

Prop. 1981/82:186

150

sekretesskyddade uppgifter kan därför inte ske förrän BRÅ slutfört sitt uppdrag. Hittills föreslagna ändringar av sekretesslagen är marginella och otillräckliga när det gäller polisens spanings- och kriminalutredningsverk­samhet.

Vad styrelsen kunnat tolka in i föreslagna lagstiftningsändringar innebär dessa en väsentlig (i praktiken redan genomförd) förändring av vissa paragrafer i sekretesslagen men ändock inte tillräcklig utvidgning av polisens möjligheter att erhålla informationer från hälso- och sjukvårdsinrättningar och socialmyndigheter. Risk finns också att nuvarande praxis kan komma att stramas åt mot bakgrund av hur motiven till lagförslaget ser ut. Styrelsen vill därvid bara peka på att det i utredningen framhållits att meningen med lagstiftningsförslaget inte är att sjukvårdspersonal skall ta egna initiativ för att polisen skall få de uppgifter den är i behov av för att utföra exempelvis sin hjälpande verksamhet. En sådan uppfattning stämmer inte heller med hur samarbetet mellan sjukvårds- och poUspersonal fungerar i praktiken. Inte sällan har polisen rättmätiga behov att få en allmän uppfattning om hälsotillståndet, bl.a. för att kunna bedöma angelägenhetsgraden av ett hjälpuppdrag eller taktiskt avgöra om tvångsåtgärder kan/bör vidtas. Det är väsentligt att lagstiftaren i samband med förändringar av sekretesslagen inte ånyo skapar förhållanden som inte upplevs såsom realistiska och godtagbara bland myndighetspersoner och medborgare i gemen. Tidigare vunna erfarenheter av myndighetspersoners förmåga och vilja att rätt hantera sekretessbelagda uppgifter ger inte heller stöd för att en överförsiktig hållning behöver intas från lagstiftarens sida. I stället bör statsmakternas förtroende för myndigheter och tjänstemän markeras även i sekretesshän­seende.

Enligt sjukvårdsstyrelsen i Malmö utgör promemorian en granskning av endast en del av de problem som kan ha uppstått i anslutning till att den nya sekretesslagen infördes. Sjukvårdsstyrelsen vill påpeka att lagen erfarenhets­mässigt kan tillämpas utan att detta ogynnsamt påverkar samarbetet mellan exempelvis sjukvården i Malmö och polismyndigheten i Malmö. Sjukvårds­styrelsen vill för sin del förorda att en arbetsgrupp tillsätts med ledamöter med erfarenheter från sekretesslagstiftningen på fältet, att nämnda arbets­grupp får i uppdrag att under ett antal år insamla problemsituationer och att analysera och värdera dessa. Först genom ett sådant arbete kan grunden läggas för eventuella förändringar i den nuvarande lagstiftningen, som trots att den genomfördes under stor tidspress och utan centralt stöd med därav följande informationsproblem, fungerar väl.

Arbetsgruppen vid juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet och Sveriges socionomförbund har ifrågasatt om det redan nu finns anledning att göra en översyn. Remissinstansernas synpunkter redovisas här gemen­samt.

Att 1980 års sekretesslag i inledningsskedet föranlett en hel del tillämp­ningssvårigheter samt kritik via massmedierna är föga förvånansvärt. Det rör sig om ett omfattande och komplicerat lagverk med flera principiellt nya

Prop. 1981/82:186

151

lösningar. Den nya lagen skall reglera ett område där det tidigare i betydande utsträckning rått osäkerhet om gällande rätt och den bristande enhetligheten i tillämpningen varit påfallande. Klart är att den nya lagen överlag inneburit större försiktighet vid myndigheternas uppgiftslämnande. Detta är en konsekvens av lagen som i stort sett svarar mot det materiella innehållet i sekretessreglerna och som inte kan anses ha varit oförutsedd av lagstiftaren. Den nya lagen har tvingat mängder av myndigheter att se över och ändra sina rutiner för informationsutbyte med omgivningen. Många befattningshavare som varit vana att relativt lätt få uppgifter från andra myndigheter har fått erfara att sekretesslagen innebär nya restriktioner i detta avseende och därigenom ställer krav på ändrat arbetssätt. Inte sällan har både befattnings­havare och privatpersoner i den nya situationen tagit kontakt med pressen som i sin tur, medvetet eller omedvetet, bidragit till att sekretesslagen ibland framtonat som en mer eller mindre misslyckad lagstiftningsprodukt. Åtskilliga uttalanden i ämnet har emellertid från saklig synpunkt varit i hög grad diskutabla. Reaktioner och effekter av detta slag torde vara ofrånkom­liga vid genomförande av en ny lag med det ytterst omfattande tillämpnings­område som det här rör sig om. Detta beror inte minst på att informations-och utbildningsbehoven med anledning av den nya lagen i många fall inte tillräckligt har tillgodosetts.

Med hänvisning härtill kan ifrågasättas om det redan något halvår efter lagens ikraftträdande finns tillräckliga skäl att ta upp de aktuella frågorna om uppgiftslämnande till översyn. Det går inte att helt frigöra sig från intrycket att promemorian främst motiverats av några tillfälliga, låt vara i massmedia väl framförda opinionsyttringar med alltför svagt underlag. Det finns till en början alltid ett visst motstånd, om man inför restriktioner för inarbetade och smidiga former av informationsutväxling. De fördelar från integritets­synpunkt som en åtstramning kan ge visar sig inte omedelbart, medan detta däremot är fallet med nackdelar i form av effektivitetsförluster. Först efter en tidsi erfarenhet, då nya arbetssätt och rutiner hunnit utvecklas, får man emellertid en god grund för den grannlaga avvägning av motstående intressen som det rör sig om vad gäller vårdsektorns relationer till polis- och åklagarmyndigheter.

När det gäller social- och sjukvårdssekretessen innebar den nya sekretess­lagen bl.a. två nyheter som kommit i blickpunkten vid lagtillämpningen. Den ena var att sekretessen konstruerades med ett starkt (omvänt) skaderekvisit med innebörden att en men-prövning skulle göras med utgångspunkt i den enskildes egen subjektiva upplevelse av integritetskränkning vid ett uppgifts­lämnande. Den andra nyheten var att sekretesskyddet skulle gälla fullt ut även vid samarbete myndigheter emellan, såvitt ej klara författningsbestäm­melser stadgade annat. En uppgift fick således ej längre lämnas ut efter en avvägning mellan sekretessintresset och den begärande myndighetens behov av ifrågavarande uppgift.

En del av de svårigheter som bl.a. polisen mött vid begäran av uppgifter

Prop. 1981/82:186

152

från vårdinstitutioner torde ha berott på missförstånd om sekretessreglernas innebörd eller onaturligt sträng och följaktligen felaktig men-prövning. Rätt tillämpad torde lagen inte utgöra något hinder i polisens renodlat hjälpande verksamhet. De brister i lagtillämpningen som rått på sina håll synes emellertid vara på god väg att avhjälpas.

När det gäller polisens möjligheter att från vårdområdet få uppgifter om enskilda personer för användning inom den brottsuppdagande och brottsut­redande verksamheten har dessa genom den nya lagen begränsats i förhållande till tidigare gällande rätt. En men-prövning enligt lagen leder sålunda normalt till att det inte utan samtycke går att lämna ut uppgifter vare sig om den enskildes vistelse på en institution eller om hans förhållanden i övrigt.

2.2 Allmänna synpunkter på sekretesslagen

2.2.7 Inledning

Det förekommer åtskiUiga mer allmänna synpunkter som inte direkt innefattar ställningstagande till förslagen i promemorian. Dessa synpukter redovisas under detta avsnitt. Synpunkterna disponeras så att först tas upp synpunkter på promemorians redogörelse för gällande rätt. Därefter kommer yttranden som närmast har med myndigheternas samarbetsmöjlig­heter att göra. Till sist redovisas särskilda synpunkter på 1 kap. 5 § och 14 kap. 4 § SekrL. Det är givet att synpunkterna ofta rör mer än en av nu nämnda frågor. De redovisas dock bara på ett ställe.

2.2.2 Myndigheternas samarbetsmöjligheter m.m.

Rikspolisstyrelsen understryker skillnaden mellan att polisen i ansöknings­ärenden, vid äventyr att ärendet eljest kan komma att avvisas eller avslås, kan tvinga fram sekretessbelagda uppgifter genom sökandens dispositions­rätt enligt 14 kap. 4 § SekrL och att så inte kan ske när det gäller ex officio-ärenden, dvs. varnings- och återkallelseärenden. Det är enligt styrelsen lika (om inte mer) väsentligt att polisen kan få fullständigt underiag i de negativa ärendena - detta även om man tar hänsyn till berörd persons intressen.

Socialstyrelsen menar att tillämpningen av bestämmelserna i den nya sekretesslagen inte har varit helt utan problem. Detta gäller kanske främst i fråga om informationsutbytet mellan hälso- och sjukvården samt polisen i olika situationer i en skala, som varierar från banala till mycket allvarliga fall. - Även i samarbetet mellan hälso- och sjukvårdens samt socialtjänstens organ och mellan självständiga organ inom resp. vårdområde har sekretess­lagens bestämmelser i många fall uppfattats och också varit ett hinder mot ett samarbete och mot verksamhetens behöriga gång. - Det är därför med viss

Prop. 1981/82:186

153

förvåning som socialstyrelsen noterar att man i promemorian hävdar att de erfarenheter som man hittills har av sekretesslagen i huvudsak torde vara positiva. Detta synes enligt styrelsens uppfattning inte vara fallet inom dess verksamhetsområden och i vart fall inte när det gäller samarbetet mellan hälso- och sjukvården samt socialtjänsten. Flera fall mellan dessa och andra vårdområden har även rönt stor uppmärksamhet i pressen. - Inte heller beror det enligt socialstyrelsens uppfattning på att åtskilliga av de problem som har uppstått torde ha förelegat enligt den gamla sekretesslagen och i några fall på felaktig tillämpning av lagen, vilket hävdas i promemorian. I sistnämnda fall vill socialstyrelsen understryka nödvändigheten av att författningar och uttalanden i förarbetena till dem skrivs så tydligt, att inga missförstånd och feltolkningar skall behöva uppstå i rättstillämpningen. - Socialstyrelsen vill även erinra om att före sekretesslagens tillkomst uppgifter kunde lämnas ut oberoende av den enskildes samtycke om utlämnandet inte missbrukades till skada för denne. Eftersom det mycket sällan kunde hävdas att en myndighet missbrukade en uppgift som den fått från en annan myndighet, kunde till följd härav i många fall uppgifter lämnas ut mellan hälso- och sjukvården samt socialtjänsten eller därifrån till annan myndighet t.ex. polisen. Detta skedde även i det fall att utlämnandet av uppgifter hos den mottagande myndigheten senare kunde medföra ett beslut som subjektivt av den enskilde uppfattades som men. Då denna möjlighet saknas i dag har den nya sekretesslagen kraftigt försvårat det samarbete som tidigare kunde ske mellan olika myndigheter.

Enligt hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd är det, när det gäller uppgiftslämnade mellan myndigheter, framför allt förhållandet mellan sjukvårdsinrättningar och polisen som kommit i blickpunkten. - När polisen i sin spanande och brottsutredande verksamhet begär uppgifter om en person finns intagen på ett sjukhus hindrar sekretessreglerna i betydande omfattning ett utlämnande härav. Detsamma torde gälla när polisen medverkar vid delgivningar som sker på andra myndigheters uppdrag. 1 den mån polisen behöver uppgifter från sjukvårdsinrättningar i sin rent hjälpande verksamhet torde någon sekretess som regel inte gälla för uppgifterna. - Från både sjukvårdens och polisens sida har det framförts kritik mot sekretesslagen i den meningen att denna lägger hinder i vägen för ett befogat uppgiftsläm­nande. I synnerhet har det reagerats mot att sekretessen omöjliggör ett uppgiftslämnande till polisen när misstanke finns om allvarlig brottslighet. Det har också klagats på att möjligheterna till delgivning på sjukvårdsinrätt­ningar har försvårats. Det har vidare förekommit att uppgifter vägrats polisen i situationer där denna haft en rent hjälpande funktion. - Det torde utan vidare kunna sägas att den nuvarande ordningen medför problem i samarbetet mellan sjukvården och polisen och att regleringen därigenom orsakar störningar i viktiga samhälleliga funktioner. Det framstår därför som ett starkt intresse att regler skapas som löser denna konflikt. Angeläget är

Prop. 1981/82:186

154

också att dessa regler blir så klara att de inte i onödan komplicerar detta samarbete.

Diskussionen på handikappområdet har enligt statens handikappråd i samband med den nya sekretesslagens ikraftträdande framför allt kommit att koncentreras till sekretessfrågor i samband med handläggning av ärenden i samarbetsgrupper av olika slag, t.ex. vad gäller arbetet i de s. k. reha-grupperna. I reha-grupperna återfinns företrädare för försäkringskassa, sjukvård, social- och arbetsvärd. - I den diskussion som förevarit har dock uttalats att arbetet i dessa grupper har ett klart vårdsyfte och innebär ett för den enskilde positivt rehabiliteringsförlopp. Detta torde även gälla andra lokala sammansatta grupper t.ex. vårdlagen inom primärvården. Utlämnan­de av sekretessbelagd uppgift i sådana grupper kan därför på goda grunder och till övervägande del antas ske med och till stor del bygga på den enskildes medgivande och aktiva medverkan. - Rådet vill dock i sammanhanget särskilt peka på en frågeställning som uppkommit och där det enligt vår mening föreligger behov av att ytterligare klarlägga rättsläget. Det gäller frågan om att det kan föreligga olika sekretesskydd på olika myndigheter. Enligt rådets mening är det inte alltid möjligt att utgå ifrån att den enskilde är informerad om att de av honom ursprungligen lämnade uppgifterna i ett senare led kan komma att lämnas ut av en annan myndighet med stöd av ett annat sekretesskydd. - Enligt rådets uppfattning bör det i sådana fall, innan uppgiften lämnas ut, alltid kunna styrkas att den enskilde varit informerad om detta förhållande. En lösning kan vara att den enskilde vid det första informationstillfället skriftligen intygar att han är informerad om denna möjlighet. - En annan lösning på detta problem kan vara att t.ex. reha-grupperna betraktas som en myndighet med gemensam administration och förvaltning. På detta sätt lär sekretessen inte hindra ett uppgiftslämnan­de mellan de olika parterna i gruppen (myndigheten). Gruppen (myndighe­ten) bör vidare i de fall samtycke icke kan erhållas vid uppgiftslämnande alltid iaktta det strängaste i gruppen representerade sekretesskyddet.

/?5'K erinrar om att verket redan i sitt yttrande över departementsprome­morian (Ds Ju 1977:11) Handlingssekretess och tystnadsplikt ansåg att det tedde sig stötande att rättsenliga åtgärder skulle kunna anses medföra skada eller men för den enskilde. RSV tvivlar på att det överensstämmer med allmänhetens rättsuppfattning att en brottsling skall kunna gömma sig undan exempelvis på ett sjukhus (jfr här 17 kap. 11 och 12 §§ brottsbalken). - Den avvägning som myndigheterna enligt 14 kap. 3 § SekrL har att göra i andra fall än de nu aktuella blir i det närmaste omöjlig på grund av den tankegång angående skada och men som bygger upp sekretesslagen. Att indrivnings­verksamheten dessutom i förarbetena till sekretesslagen nämns som exempel på skada eller men gör inte saken bättre. Det nu sagda vinner i viss mån stöd av en jämförelse mellan argumenteringen i det nu framlagda förslaget och den argumentering som presenterats i BRÅ:s lägesrapport (PM 1980:4) Informationsutbyte mellan myndigheter.

Prop. 1981/82:186

155

Juridiska fakultelsnämnden vid Uppsala universitet ssimt Sveriges socio­nomförbund erinrar om promemorians uttalanden om möjligheterna att lämna uppgifter från vårdsektorn till psykologer och kuratorer i skolan. Några lagändringar föreslås inte men promemorian innehåller här (s. 18, 21 och 32) påståenden om innebörden av gällande rätt som är missvisande. Man citerar ett uttalande vid sekretesslagens tillkomst angående önskvärdheten av att samma skaderekvisit skall gälla för skolpsykologer och kuratorer som för social- och sjukvården. Departementschefen anför på denna punkt att även om förutsättningarna för samarbete och uppgiftsläm nande myndigheter emellan inte är avhängiga av att likartad sekretess gäller kan man inte bortse från att en sådan ordning kan ha vissa praktiska fördelar för de funktionärer som berörs. I promemorian dras härav den slutsatsen att k änsliga uppgifter "i viss utsträckning" utan samtycke från den enskilde kan lämnas från vårdsektorn till skolans psykologer och kuratorer. Bortsett från att uttalandet inte ger någon användbar vägledning för lagtillämpningen, torde det vara sakligt diskutabelt. Överensstämmande skaderekvisit innebär inte i sig att det öppnas möjlighet för ett informationsflöde utan den enskildes samtycke. Om man från en vårdinstitution önskar att i ett enskilt fall ta kontakt med skolan måste utgångspunkten vara att berörda klienters samtycke skall inhämtas. Ges ej samtycke får man utgå från att uppgifts­lämnandet skulle innebära sådant men som avses i skaderekvisitet. Bortsett från sällsynta fall av nöd eller av acceptabla former av s.k. tyst samtycke betyder detta att uppgifter ej i någon nämnvärd utsträckning kan lämnas utan uttryckligt samtycke av eleven och/eller vårdnadshavare. - Det nämnda motivuttalandet måste främst antas syfta på att iderititeten i fråga om skaderekvisit ger bättre förutsättningar för vårdpersonal att erhålla berörda personers samtycke till att kontakt tas med skolan. F. ö. kan erinras om att social- och sjukvårdssekretessen samt den starka formen av skolsekretess knappast kan betraktas som likvärdiga enbart på grund av konstruktionen medetromvänt skaderekvisit.-öen senare sekrdtesien ärsvagaredels genom att den i förhållande till massmedierna står tillbaka för meddelarfriheten, dels genom att den tillåter att uppgifter lämnas till andra myndigheter efter en intresseavvägning i enlighet med generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL. Av anförda skäl kan ett mera omfattande uppgiftslämnande i förevarande fall inte grundas på vad som har anförts i promemorian. Anser man att behov föreligger av att lämna uppgifter över huvudet på klienterna fordras en lagändring. Något sådant behov har inte påvisats. Det nuvarande rättsläget är att föredra utifrån intresset att bygga upp ett verkligt förtroende för socialtjänsten.

Enligt länsstyrelsen i Stockholms län kan det. när de;t gäller sekretessen mellan olika myndigheter inom socialtjänstområdet, finnas skäl att överväga lättnader i sekretessen så att ett effektivt samarbete kan äga rum. - Om en person flyttar från en kommun till en annan kan enligt nu gällande sekretessbestämmelser utan dennes samtycke endast en begränsad del av

Prop. 1981/82:186

156

sociala centralnämndens information om de personliga förhållandena över­lämnas till sociala centralnämnden i den nya kommunen. Detta gäller i synnerhet om personen i fråga inte är barn eller ungdom. Det finns säkert värdefull information om den enskildes personliga förhållanden som därigenom inte kan användas på grund av att denne råkat flytta till annan kommun. Det personliga integritetsskyddet borde här inte utgöra hinder för uppgiftens överlämnande. På grund härav kan det vara svårt att få erforderligt samtycke till uppgiftens överlämnande trots att det är till vederbörandes fördel.

Länsstyrelsen i Östergötlands län påpekar att samarbetsproblem delvis kan undanröjas med hjälp av 1 kap. 5 § SekrL. Den bestämmelsen skall dock enligt förarbetena tillämpas restriktivt. En författningsändring synes därför lämpligen böra ske t.ex. genom dllägg till 1 kap. 5 § SekrL. Länsstyrelsen är ej främmande för att det kan visa sig nödvändigt att låta generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL gälla också inom i vart fall vissa områden av socialtjänsten. Nuvarande förhållanden tenderar tyvärr att kunna användas av den som vill ha alibi för att slippa samarbeta för den enskildes bästa, sett i något större sammanhang.

Göteborgs kommun förordar att sekretessen mellan olika sociala nämnder inom en kommun regleras genom uttrycklig bestämmelse i socialtjänstlagen. Om detta inte är lämpligt, bör rättsläget i vart fall klargöras genom ett uttalande i frågan i den kommande propositionen.

Malmö kommun framhåller att det finns begränsad möjlighet att lämna uppgifter till annan socialnämnd. Det kan ske dels när det är fråga om en formell överflyttning av ärende, dels om det kan anses att nämnden genom att lämna uppgift till annan nämnd anser sig fullgöra sina åligganden. Denna tolkning innebär i praktisk tillämpning risk för tvivelaktiga bedömningar. Det förefaller riktigare att direkt medge uppgiftslämnande genom författ­ningsreglering och då lämpligen även här i socialtjänstförordningen.

Beträffande uppgiftslämnande från en sjukvårdsinrättning till en annan bör enligt sjukvårdsstyrelsen i Malmö huvudprincipen vara att de uppgifter som behövs för patientens vård lämnas ut utan inskränkning. I övrigt måste skaderekvisitet i varje enskilt fall bedömas och sålunda kan i princip uppgifter ej lämnas till en företagsläkare som ej är inblandad i vården.

Stadskansliet i Stockholm påpekar att i det fall en person flyttar från en kommun till en annan endast en begränsad del av sociala centralnämndens information om de personliga förhållandena kan överlämnas till sociala centralnämnden i den nya kommunen, om samtycke saknas. Detta gäller i synnerhet om personen i fråga ej är barn eller ungdom. Det finns säkerligen en mängd värdefull information om den enskildes personliga förhållanden som därigenom inte kan användas till gagn för personen i fråga, och detta endast på grund av att denne råkat flytta till annan kommun. Det personliga integritetsskyddet torde här inte utgöra hinder för uppgiftens överlämnande. I sammanhanget bör noteras att det på grund av personens situation, trots att

Prop. 1981/82:186

157

det kan vara till gagn för honom, ofta torde vara svårt att få hans samtycke till uppgiftens överlämnande. De författningsbestämmelser som nu finns medger ett utlämnande av uppgifter på endast begränsade områden. Vad departementschefen anför i prop. 1979/80:1, del A, s. 419 (om socialtjänsten) föranleder inte heller någon annan bedömning av frågan. Det bör dock undersökas om nuvarande möjligheter att överlämna information från en social centralnämnd till en annan verkligen är tillräckligt avvägda.

Enligt JO har sekretessen myndigheter emellan formaliserats genom den nya sekretesslagen. Den möjlighet till lämplighetsavvägningar som general­klausulen erbjuder finns inte inom hälso- och sjukvården samt socialtjänsten. Till följd härav har den nya sekretesslagens tillämpning i vissa avseenden vållat praktiska svårigheter för arbetet inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten. JO anser dock att den kritik som från rnånga håll framförts mot de nya bestämmelserna om sekretess inom hälso- och sjukvård och socialtjänst i stor utsträckning är överdriven och beror på missförstånd och oförmåga att rätt tolka den nya lagstiftningen. Emellertid kan man inte bortse från att det även har framkommit uppgifter som tyder på att samarbetet mellan olika vårdmyndigheter rörande barn och ungdom har försvårats genom den nya lagstiftningen. Det är enligt JO ännu svårt att fullt ut överblicka konsekvenserna av den nya lagstiftningen. JO föreslår att man - då tillräckliga erfarenheter vunnits - gör frågan om sekretess inom hälso-och sjukvården och socialtjänsten till föremål för ytterligare övervägande särskilt med tanke på att underlätta myndigheternas samarbete inom barnavårdsområdet.

Av det år som den nya sekretesslagen har varit i kraft framgår enligt Landstingsförbundet klart att regleringen av hälso- och sjukvårdssekretessen varit behäftad med uppenbara brister, som i många fall gett anledning till problem i tillämpningen. Detta intryck förtas inte av att en del svårigheter kanske kan sägas ha varit onödiga eller överdrivna och närmast - som också framhålls i promemorian - haft sin grund i att lagen helt enkelt tolkats fel. Det måste hysas förståelse för att stressad och juridiskt outbildad hälso- och sjukvårdspersonal haft svårt att finna sig till rätta i det ofta komplicerade regelsystemet. - Med den utformning den fått grundar sig sekretesslagen på att i princip all sekretessreglering skall kunna byggas upp från den gemensamma utgångspunkten att ett skaderekvisit- "rakt" eller, som i fråga om hälso- och sjukvårdssekretessen, "omvänt" - skall \'ara uppfyllt. När det gäller sekretessen inom hälso- och sjukvården bör det observeras att den lösning som nu tagits in i lagen inte har remissbehandlats. Såväl i offentlighets- och sekretesslagstiftningskommitténs betänkande (SOU 1975:22) Lag om allmänna handlingar (remissbehundlat 1975) som i departementspromemorian (Ds Ju 1977:11) Handlin:ssekretess och tyst­nadsplikt (remissbehandlad 1977) förespråkades sålunda andra lösningar. Styrelsen erinrar om att den i sitt remissyttrande den Ifl december 1977 över den senare promemorian tillstyrkte att förtroendesekretessen inom hälso-

Prop. 1981/82:186

158

och sjukvården skulle behållas och samtidigt uttalade sig för att samma sekretessregler skulle gälla inom hälso- och sjukvården och inom socialvår­den. Sedan remissbehandlingen av promemorian avslutats stannade depar­tementet i den fortsatta beredningen av hälso- och sjukvårdssekretessens utformning för att utan ytterligare kontroll hos berörda remissinstanser föra in också denna i skaderekvisitmönstret och därmed avvisa såväl modellen med absolut sekretess som lösningen med förtroendesekretess. - Den valda metoden att samordna regleringen av hela sekretessområdet i ett enhetligt lagtekniskt system uppbyggt på en gemensam grundval utan särskilt beaktande av hälso- och sjukvårdens särart i sammanhanget (bl.a. innefat­tande ett ganska svårgenomträngligt mönster som förutsätter att uttolkaren har kännedom om en lång rad olika bestämmelser på helt skilda ställen i lagen för att han skall kunna bedöma en viss given situation riktigt), har inte visat sig lämplig. Detta belyses på ett mycket tydligt sätt genom den omfattande och i många avseenden berättigade kritik som framförts. - Enligt förbundet kan rader av exempel på tillämpningssvårigheter anföras. Det är därför förvånande att departementet inför utarbetandet av den nu förelig­gande promemorian synes ha begränsat sig till att ta upp frågor som mera av en tillfällighet kommit i dess väg och inte t.ex. genomfört en mer allsidig enkät hos hälso- och sjukvårdshuvudmännen, varigenom underlaget för en översyn av hälso- och sjukvårdssekretessen hade kunnat bli åtskilligt bredare.

Enligt Svenska läkaresällskapet synes det önskvärt att intimare samarbete kan etableras mellan mödravård och socialvård med syfte att bl.a. söka förebygga missbruk under graviditeten och därigenom förhindra livslängt lidande för väntade barn. Det är dessutom önskvärt att ett intimt samarbete kan etableras mellan socialvård och barnhälsovård för förebyggande av skadlig behandling av barn.

LO beklagar att promemorian inte innehåller några sekretessproblem som har diskuterats bl.a. i massmedia. Som exempel nämns uppgiftslämnandet mellan socialvård och skolkurator, mellan barnavårdscentral och socialvård, mellan sjukhus och socialvård, mellan företagshälsovård och sjukhus och t.o.m. svårigheter inom samma myndighet, exempelvis mellan två olika socialbyråer. Särskilt vill LO peka på de problem som kan uppstå när företagshälsovården i sitt arbete behöver uppgifter såväl för att sanera arbetsmiljöer och därmed kunna förebygga ohälsa som för att behandla enskilda anställda.

Svenska polisförbundet påpekar att det förutsattes att den nya sekretess­lagen skulle bli svår att tillämpa. För polisen uppstod formella svårigheter vid kontakter med tjänstemän i andra samhällsorgan. Kontakter där förnuft tidigare reglerat informationsutbytet visade sig svåra att upprätthålla med tillämpning av den nya sekretesslagen. I massmedia uppmärksammades en hel del fall där polisens arbete försvårades eller hindrades av den nya sekretesslagen. - Den nya lagstiftningen hade anpassats mer till den äldre ej

Prop. 1981/82:186

159

tillämpade lagstiftningen än till den praxis som fanns. Om de fall som finns av felaktig tillämpning är enstaka finns ingen anledning till oro, men är de många bör man fråga sig om det funnits anledning att bättre anpassa lagstiftningen till den praxis som utvecklats. - I förordet till promemorian påvisas att det är angeläget att det blir debatt kring de frågor som tas upp. Förbundet vill därför ta upp vissa frågor som rör uppgiftslämnandet mellan myndigheter.

Mycket av polisens arbete ingår som en nödvändig del i samspelet myndigheter emellan. Polisen har inget intresse av en mängd ovidkommande uppgifter om en enskild person. Polisen har både tystnadsplikt och meddelandeplikt bl.a. till sociala myndigheter. - Under många år har man efterlyst ett bättre samarbete mellan polis och sociala myndigheter. På många orter i landet har man efter polisens förstatligande; kylt ner samarbetet mellan sociala myndigheter och polisen. Tidigare, under polisens kommu­nala tid, var det vanligt att polisen satt med i sociala organ. Man visste när ungdomar var på ghd, man kände till bråkiga familjer m.m. Nu har kontakterna formaliserats och som regel blivit envägsinformation från polisen - i ett samhälle där individen blir alltmer utlämnad, där de tidigare medmänskliga kontakterna saknas och där många individer är utlämnade till experterna - tjänstemännen - de må vara inom socialvård, skola, sjukvård eller polis, är det ännu viktigare än tidigare att en öppnare dialog förs mellan olika myndigheter och mellan tjänstemän på olika myndigheter. - Social­vård, sjukvård, polis har många gemensamma beröringspunkter i det rent praktiska arbetet. De flesta individer som polisen har ati arbeta med är sedan långt tidigare kända både inom socialvårdande myndigheter och hos de sjukvårdande. Det är ett känt faktum att det finns en grupp individer som ger både socialvård, sjukvård och polis åtskilligt arbete. Kanske man med bättre, naturligare och öppnare kontakter myndigheter emellan kunnat rädda en del av dessa individer från fortsatt socialt förfall. - Det dagliga polisiära arbetet griper direkt in på en hel del av socialvårdande myndigheters, på sjukvårdande myndigheters och på skolans område. Att i rådande samhälls­situation bygga upp högre murar än tidigare mellan myndigheter, drabbar ytterst den individ vi har gemensamma intressen att lijälpa. Isolerar man polisen från ett absolut nödvändigt kontaktarbete med andra myndigheter bortser man helt från den sociala roll polisarbetet egentligen innebär. - Det kan aldrig vara till men för en individ att myndigheter utbyter nödvändig information om en person. För att ta några exempel - det borde överallt i landet vara helt naturligt att polisen och de sociala myndigheterna direkt på fältet kan utbyta informationer. Det kan vara om den familj som polisen i sin yttre tjänst kommer i kontakt med där den sociala misiiren orsakar polisens agerande - familjebråket där hustrun och/eller barnen far illa, där ungdomar börjar komma på glid. Där ungdomsgäng utvecklas till allt grövre brottslig­het. Det är svårt att förstå att den personliga integriteten ska vara så stark att en sekretesslag kan förhindra de nödvändiga uppgifter som behöver utbytas

Prop. 1981/82:186

160

myndigheter emellan. - På samma sätt är det oförklarligt att man på sjukhusen ska bygga upp onödiga hinder för ett praktiskt polisarbete. Ett sjukhus ska inte innebära en fristad för en brottsling. 1 dagligt polisiärt arbete är det nödvändigt att föra en öppnare dialog mellan sjukhuspersonal och polis. Det kan inte vara till men för en målsägare, ett vittne, en misstänkt som vistas eller vårdas på ett sjukhus, att polisen får önskade uppgifter. Polisen har inget intresse av uppgifter av ovidkommande art. De nödvändiga uppgifterna i ett brottmål har polisen som regel alltid fått utan krångel. Den nya sekretesslagen har dock i en del fall medfört svårigheter. Några exempel - ett brottsoffer intaget för vård - kanske gärningsmannen är gripen. Det är av stor betydelse att den utredande polismannen i ett så tidigt skede som möjligt får en preliminär uppgift om skadornas art, den skadades tillstånd, när man kan räkna med att höra den skadade osv. Det är uppgifter som är nödvändiga för polisens omedelbara utredningsarbete. Uppgifter som även är avgörande för en eventuellt misstänkts behandling - anhållande eller ej? -Hur stor utredningsapparat behöver sättas igång, behöver teknisk undersök­ning företas osv. - En konsekvens av en snävare tillämpning av sekretess­reglerna kan bli att polis och åklagare kan tvingas ta till tvångsåtgärder för att få fram för utredningen nödvändiga uppgifter. Det kan också innebära att en misstänkt får finna sig i att vara föremål för tvångsåtgärder i onödan på grund av att utredning försvåras av sekretessreglerna.

2.2.3 Synpunkter på promemorians redogörelse för gällande rått

Socialstyrelsen erinrar om uttalandet i promemorian (s. 21) att uppgifter rörande en enskild kan få lämnas ut från socialtjänsten till sjukvården under samma förutsättningar som gäller sådant informationsutbyte sjukvårdsin­rättningar emellan, nämligen att uppgifterna behövs i rent vårdsyfte. - Det må vara att uppgifter inom sjukvården t.ex. i en sjukjournal lämnas från en sjukvårdsinrättning till en annan för att underlätta behandlingen av en patient. I dessa fall synes utlämnande kunna ske på den grund att en skaderisk kan uteslutas (jfr konstitutionsutskottets betänkande 1979/80:37 s. 23). Däremot anser socialstyrelsen att utrymmet för att lämna ut uppgifter från en vårdsektor till en annan, t.ex. från socialtjänsten till sjukvården, för att bistå en klient är begränsat. Styrelsen anser därför att uttalandet inte stämmer överens med gällande bestämmelser om sekretess enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen inom socialtjänsten.

Socialstyrelsen erinrar också om vad som sägs i promemorian om uppgiftslämnande från en sjukvårdsinrättning till en annan (s. 31 f). I sammanhanget hänvisar styrelsen till prop. 1979/80:2, del A, s. 168. Styrelsen gör följande kommentarer. Även om det inte anges i propositionen måste ifrågavarande uppgifter få lämnas till t.ex. medlemmar i ett vårdlag, om uppgifterna behövs för att de skall ge behövlig vård till patienten. Sådana vårdlag kan - beroende på vårdlagets uppgifter - vara sammansatta på olika

Prop. 1981/82:186

161

sätt t.ex. med deltagare från både hälso- och sjukvården samt socialtjänsten eller enbart från endera av dessa vårdsektorer. Den nyssnämnda principen om information till medlemmarna i ett vårdlag gäller oberoende av om dessa har sin verksamhet i sluten eller öppen vård. - I och för sig kan det vara tveksamt om en uppgift kan lämnas från den allmänna vården till t.ex. en privatpraktiserande läkare eller till en företagsläkare. Om patienten samtycker kan uppgifterna naturligtvis lämnas ut. /'Wen om patientens samtycke inte har inhämtats bör uppgifterna kunna lämnas ut, om det behövs för patientens vård. I sådana fall får man räkna med att patienten skulle lämna sitt samtycke, om han hade tillfrågats. Man lär knappast kunna hävda att patienten lider men om uppgiften lämnas ut i en liådan situation. Har patienten tidigare vårdats på sjukhus förefaller det i allmänhet ligga i patientens intresse att uppgifter som finns på sjukhuset rörande honom lämnas till den privatpraktiserande läkaren, i den mån de har betydelse för hans vård. Likaså kan det vara av betydelse för patientens fortsatta vård hos den privatpraktiserande läkaren att denne får reda på resultatet av de undersökningar för vilka privatläkaren remitterat patienten till sjukhuset. Som regel torde man kunna presumera att patienten samtycker till att uppgifterna rörande honom lämnas ut i dessa fall. Härtill kommer att läkaren, trots remiss till ett sjukhus, ändå har kvar ett ansvar för patientens fortsatta vård. Detta förfarande är nödvändigt för en väl fungerande öppen vård och strider inte mot tidigare sekretessbestämmelser. - Enligt socialsty­relsens uppfattning synes det anförda inte heller strida mot nuvarande bestämmelser i sekretesslagen. Styrelsen anser därför att tolkningen av sekretessbestämmelserna har fått en alltför snäv innebörd, vilket kan inverka menligt på verksamheten i den öppna vården.

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd tar också upp' frågan om uppgifts­lämnande från en sjukvårdsinrättning till en annan, ffömnden erinrar om promemorians uttalande att då så sker det normala vara att man först inhämtar patientens samtycke om detta är möjUgt, därvid också ett tyst, s.k. presumerat samtycke får godtas. När det gäller uppgiiftslämnande från en allmän sjukvårdsinrättning till en privatpraktiserande läkare eller en företagsläkare framförs uppfattningen i promemorian att det är tveksamt om detta kan ske men att det dock bör vara tillåtet om upipgiften "i trängande fall" behövs för en medicinsk behandling av den son uppgiften rör. Det anförda finner hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd innebära en väl snäv tolkning av sekretessbestämmelserna och knappast överensstämma med hur hithörande frågor tillämpas i praktiken. I stället torde det förhålla sig så att i alla de fall där det bedöms klart att patienten inte lider något men om en uppgift lämnas ut detta sker sjukvårdsinrättningar och kliniker emellan utan föregående samtycke, vare sig öppet eller presumerat. För det övervägande antalet patienter torde detta vara förhållandet. Piaxis torde vara att samtycke begärs endast undantagsvis, t.ex. då fråga blir att lämna ut en uppgift från en psykiatrisk klinik till en somatisk sådan. Från psykiatriska

11 Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 186

Prop. 1981/82:186

162

kliniker torde f. ö. ett rutinmässigt utlämnande av patientuppgifter aldrig förekomma. -Tveksamheten i promemorian till frågan om uppgiftslämnan­de till privatpraktiserande läkare och företagsläkare framstår som svårför­ståelig. - Inom den öppna vården sker i betydande omfattning remiss för speciella undersökningar till läkare på sjukvårdsinrättning. Sådan remiss innebär regelmässigt att remitterande läkare återupptar behandlingen av patienten sedan denne genomgått den undersökning som remissen avser och utlåtande angående resultatet härav tillställts läkaren. Denne läkare behåller ansvaret för patientens fortsatta vård. Det blir därför både naturligt och nödvändigt att han får del av undersökningsresultatet. Detta gäller också i det fall specialistundersökningen skulle ge till resultat att patienten bör beredas annan fortsatt vård än den inremitterande läkaren har att erbjuda. -Bakgrunden till en remiss kan också vara att remitterande läkare funnit patientens fortsatta vård och behandling kräva resurser av annat slag än han själv förfogar över. Här överlämnas åtminstone temporärt den fortsatta vården av patienten till annan läkare. Också i dessa fall bör dock remitterande läkare hållas underrättad om resultatet av behandlingen. Att så sker torde vara en nödvändig förutsättning för en väl fungerande öppen vård. Detta torde f. ö. överensstämma med den praxis som den hittills tillämpats i svensk sjukvård. - Emellertid är det inte endast intresse för de inremitterade patienterna som motiverar att remitterande läkare hålls underrättad. Undersöknings- eller behandlingsresultatet kan också få betydelse för andra patienters framtida behandling. Företagsläkare kan anses ha ett generellt ansvar för de anställdas hälsosituation. Har exempelvis remiss skett i samband med fynd vid av företagsläkaren anordnad hälsokontroll, mäste dennes begäran att få del av undersökningsresultatet bedömas inte bara med hänsyn till intresset att få råd för behandlingen av den enskilda patienten utan också mot bakgrunden av att sådana hälsokontroller oftast har till syfte att undersöka i vad mån arbetsmiljön innehåller hälsorisker för de anställda och bestämma vilka åtgärder som ev. krävs för att undanröja dessa risker. Ett syfte med företagshälsovården är uppenbariigen att den skall verka förebyggande och bidra till att produktionsinriktning och arbetsförhållanden inte motverkar personalens hälsa. - Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd finner det angeläget att sekretessbestämmelserna ges en sådan tolkning att de inte hindrar utlämnande av uppgifter till privatpraktiserande läkare och företagsläkare i enlighet med vad ovan beskrivits.

JO erinrar om att det tidigare inom socialvården gällde att sekretesskyd­dade uppgifter rörande klienterna inte fick "obehörigen" röjas för andra rnyndigheter. Även för sjukvården gällde att sekretesskyddade uppgifter rörande patienterna inte fick "obehörigen"röjas för andra myndigheter. För sjukvårdens del kompletterades denna princip med bestämmelser om starkare sekretess i s.k, förtroendesituationer. Mot bakgrund av den då gällande huvudregeln att sekretesskyddade uppgifter inte fick "obehörigen" röjas utvecklades en praxis inom socialvården och sjukvården rörande vilka

Prop. 1981/82:186

163

uppgifter som fick lämnas ut till andra myndigheter. Genom den nya sekretesslagens ikraftträdande har uppgiftslämnandet av sekretesskyddad information mellan myndigheter formaliserats.

Enligt 7 kap. 1 och 4 §§ SekrL får uppgifter rörande e:nskilda inom hälso-och sjukvården samt socialtjänsten ej lämnas ut "om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men". Av förarbetena till sekretesslagen framgår att begreppet "men" skall tolkas utifrån den enskildes uppfattning om vad som är till skada för honom.

Sekretesskyddade uppgifter får i princip lämnas till andra myndigheter under följande förutsättningar.

1

Samtycke. Uppgift får enligt 14 kap. 4 § sekretesslagen lämnas ut med samtycke från den uppgiften rör.

2

Nödvändigt uppgiftslämnande. Av 1 kap. 5 § sekretesslagen framgår att myndighet får lämna sekretesskyddade uppgifter till andra myndigheter (och även till enskilda) om detta är nödvändigt för att myndigheten skall kunna fullgöra sina egna uppgifter. Så länge man rör sig inom den frivilliga delen av socialtjänsten resp. hälso- och sjukvården kan denna bestämmelse om "nödvändigt uppgiftsutlämnande" i princip inte tillämpas mot klientens vilja. Annorlunda förhåller det sig då fråga är om utredning om tvångsvård eller utredning till följd av att man inom socialtjänsten resp. hälso- och sjukvården enligt lag eller förordning är skyldig biträda annan myndighet med utredning eller yttrande, t.ex. yttrande till domstol enligt föräldrabal­ken.

3

Utlämnande med stöd av lag eller förordning. Orn uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning får uppgiften lämnas ut enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen. Såväl inom socialtjänsten som hälso- och sjukvården finns ett flertal exempel på sådan uppgiftsskyldighet. Hit hör även skyldighet enligt 23 kap. 6 § brottsbalken att anmäla vissa grövre brott som är "å färde".

4

Generalklausulen. Av 14 kap. 3 § sekretesslagen framgår att en myndighet efter intresseawägning får lämna ut sekretesskyddade uppgifter till annan myndighet om det är uppenbart att betydelsen av att uppgiften lämnas till denna myndighet har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Generalklausulen gäller dock inte inom socialtjän­sten och hälso- och sjukvården.

5   Nödsituation. Av 24 kap. 4 § brottsbalken framgår indirekt att myndighet

får bryta sekretesskyddet för att bl.a. förhindra allvailig fara för liv eller

hälsa.

Mot bakgrund av nu redovisade regler om i vilka fall sekretesskyddade uppgifter får utlämnas till annan myndighet kan enligt JO vissa av de uttalanden som gjorts i promemorian starkt ifrågasättas. På s. 21 sägs att uppgifter från socialtjänsten torde kunna lämnas "i samma utsträckning som mellan olika sjukvårdsinrättningar, dvs. om uppgifterna behövs i rent vårdsyfte". Detta uttalande står enligt min mening inte bara i strid med

Prop. 1981/82:186

164

sekretesslagen utan även med den i socialtjänstlagen fastlagda principen att vårdåtgärder inte skall vidtas "över klientens huvud".

Vidare sägs på s. 21 angående de sociala myndigheternas möjlighet att lämna uppgifter till polisen "Här torde finnas ett betydande utrymme för de sociala myndigheterna att lämna uppgifter till polisen. Till stor del bör uppgifterna i dessa fall vara avidentifierade. Om uppgifterna är hänförliga till enskilda individer, lär däremot sekretess många gånger gälla för uppgifter­na." Till detta kan sägas att om uppgifterna är avidentifierade saknar de i detta sammanhang intresse eftersom de då inte är sekretesskyddade. Gäller det däremot uppgifter som kan härledas till socialtjänstens klienter kan man inte från socialtjänsten lämna ut dem utom i de fall som tidigare nämnts.

Enligt sekretesslagen gäller sekretess mellan olika myndigheter och självständiga verksamhetsgrenar. Sekretessen mellan olika myndigheter gäller oavsett om dessa har likartade arbetsuppgifter. På s. 21 hävdas att sekretessen inte lär "hindra ett uppgiftslämnande mellan olika sociala distriktsnämnder och den sociala centralnämnden, om de har gemensam förvaltning". Om kommunfullmäktige beslutat att en social distriktsnämnd självständigt skall handlägga viss typ av ärende kan det enligt min mening inte bedömas på annat sätt än att den sociala distriktsnämnden i sådant sammanhang är en självständig myndighet. Det torde inte vara möjligt att kringgå den grundläggande bestämmelsen i 1 kap. 3 § sekretesslagen om sekretess mellan olika myndigheter genom att påstå att en social distrikts­nämnd ej skulle vara en självständig myndighet. Socialförvaltningen som sådan är inte en myndighet.

Beträffande utlämnande av uppgifter från hälso- och sjukvården till socialtjänsten och omvänt innehåller enligt Landstingsförbundet promemo­rian flera uttalanden som visar att öppenheten torde vara större än vad lagtexten som sådan antyder. Detta förhållande bör hälsas med stor tillfredsställelse av alla som arbetar i detta gränsskikt och som hittills många gånger sett sina möjligheter till framgångsrika resultat inskränkta av oklara och icke önskvärda sekretessbarriärer. Likväl synes det angeläget att man ännu tydligare kan markera var det fria uppgiftsutbytets gränser ligger.

2.2.4 Synpunkter på I kap. 5 § och 14 kap. 4 § SekrL

Enligt länsstyrelsen i Östergötlands lån synes det vara orealistiskt att kunna erhålla ett samtycke vid utredningar som t.ex. rör återkallelse av tillstånd att inneha vapen. Den ventil som finns i 1 kap. 5 § SekrL är ej heller alltid tillämplig. När t.ex. hjälpsökande flyttat till en annan ort, är information kanske nödvändig för den mottagande myndigheten så att denna skall kunna fullgöra sin verksamhet, men nästan aldrig för den utlämnande.

Enligt polisstyrelsen i Mjölby polisdistrikt har den nya sekretesslagen försvårat arbetet i en hel del ärenden som inte rör vår rättsvårdande verksamhet. För att kunna fatta riktiga beslut i återkallelseärenden av

Prop. 1981/82:186

165

tillstånd att inneha vapen, ordningsvaktsförordnanden, skjutning inom stadsplanelagt område m.m. är det ofta av vikt att få uppgifter från de aktuella myndigheterna. Att få ett samtycke av den det vederbör är härvidlag ganska orealistiskt att tänka sig. Den lagreglerade uppgiftsskyldigheten i vapenkungörelsen kan endast i begränsad omfattning underlätta dessa svårigheter.

Sociala centralnämnden i Linköping påpekar att det i promemorian poängteras att socialtjänstlagen bygger på principen om frivillighet. Med frivilligheten som grundtanke och det förtroende som personer skall kunna känna för att uppgifter inte lämnas ut, anser man det inte möjligt att göra andra begränsningar i sekretessen än vad som föreslås enligt ovan. I stället understryker man att inhämtande eller utlämnande av uppgifter måste ske efter samtycke från den enskilde. Mot detta resonemang har nämnden i och för sig inget att invända. Frivilligheten inom socialtjänsi:en måste respekte­ras. Det finns dock anledning att uppmärksamma vissa praktiska problem. I promemorian hävdas att socialtjänsten med stöd av 1 kap. 5 § äger rätt att lämna sekretessbelagda uppgifter till annan myndighet för att fullgöra sin verksamhet oberoende av om den enskilde lämnar samtjcke till utlämnande eller inte. - Vid riksdagens behandling av sekretesslagen gjordes en förändring i 1 kap. 5 § SekrL så att ett tillägg gjordes i 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL, där det föreskrivs att socialtjänsten obeioende av sekretess äger rätt att anmäla till åklagarmyndighet eller polismyndighet brott mot underårig. Anledningen till denna ändring var att socialtjänsten för fullgörande av sin verksamhet inte hade behov av att lämna ut uppgifter om exempelvis barnmisshandel för att kunna fullgöra sin verksafnhet. Begräns­ningen av sekretessen i detta avseende gjordes därför att samhället inte kan acceptera att en myndighet får kännedom om ett allvarligt brott mot en underårig utan att vidta åtgärder. Socialtjänsten har normalt inte anmäl­ningsskyldighet beträffande brott. - Enligt 71 § SoL har myndigheter anmälningsskyldighet, om de får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Socialutskottet framhåller beträffande denna paragraf att det inte ankommer på den myndighet som skall göra anmälan att bedöma om behov av ingripande föreligger. Exempelvis är en läkare skyldig att anmäla orn ett spädbarn tas in på sjukhus för undernäring. Av paragrafen framgår inte om läkaren har skyldighet att utöver anmälan lämna alla de uppgifter han fått kännedom om. Vissa hävdar att uppgiftsskyldigheten följer av anmälningsplikten. Andra däremot hävdar att läkaren enbart får göra anmälan och i övrigt inte lämna ut uppgifter, om den enskilde motsätter sig detta. När det gäller anmälnings­skyldigheten enligt 71 § SoL måste ett klarläggande om uppgiftsskyldigheten göras. Även om man respekterar frivilligheten inom socialtjänsten och förtroendet inom hälso- och sjukvården, kan inte sekretessen få lägga hinder i vägen för ingripande till skydd för den unge. Det kan nämligen inte anses orimligt att anta att den enskilde inte samtycker till att sekretessuppgifter

Prop. 1981/82:186

166

utlämnas. - Det bör också nämnas några andra situationer där det finns anledning anta att den enskilde inte lämnar samtycke till utlämnande av sekretessuppgifter. 1. Gravida kvinnor i riskzonen med exempelvis miss­bruksproblem. I dessa fall finns behov både för socialtjänsten och mödravården att lämna uppgifter till varandra oberoende av samtycke från den enskilde, 2. Skolungdomar med mycket svåra hemförhållanden, där behov av samarbete med skolan föreligger. 3. Uppgifter om föräldrar, som vårdas på vuxenpsykiatrisk klinik och barnen på barnpsykiatrisk klinik. I dessa avseenden kan i vissa fall föreligga behov av uppgifter oberoende av samtycke. 4. Personer med drogproblem, som vistas på sjukhus. - Detta är endast exempel på några praktiska frågeställningar. Även om nämnden instämmer i grundtanken om frivilligheten i socialtjänsten är det svårt att också uppfylla bestämmelsen i 9 § socialtjänstlagen om samverkan. Det är således inte frågan om en generell begränsning av sekretessen, utan begränsningen gäller vissa speciella situationer som närmare redogjorts för i det föregående.

Landstingsförbundet tar upp två frågor. Ett spörsmål som vållat vissa problem - även bland jurister - vid tillämpningen av reglerna om hälso- och sjukvårdssekretessen gäller förhållandet mellan skadeprövningen enligt 7 kap. 1 § och det samtycke till utlämnande av en eljest sekretesskyddad uppgift som enligt 14 kap. 4 § kan ges av den berörda patienten. Har det med andra ord varit lagstiftarens mening att en skadeprövning under alla omständigheter skall företas, varvid alternativa tillvägagångssätt kan vara att göra denna prövning endera utan att patienten själv över huvud taget blandas in eller också med patientens inställning till en begäran om samtycke som endast ett av flera underlag för själva skadeprövningen? Eller skall det finnas en möjlighet för den som förfogar över den uppgift som önskas utlämnad att direkt begära patientens samtycke och därigenom, åtminstone i de fall där inte någon annan än patienten samtidigt är berörd, befrias från att pröva om det kan uppstå någon skada? Den dominerande uppfattningen synes vara att det är den förstnämnda tolkningen som skall gälla, men det är på samma gång rimligt att detta ofta ifrågasätts. På ett ställe i den nu remitterade promemorian uttalas sålunda att man i första hand skall göra en skadebe­dömning, när det är fråga om att lämna ut uppgifter om någons personliga förhållanden från en sjukvårdsinrättning till en annan myndighet, medan det på ett annat ställe sägs att det är tillräckligt med ett samtycke utan att någon skadebedömning behöver göras, när uppgifter skall lämnas från en sjukvårdsinrättning till en annan sjukvårdsinrättning. Uttalandena klargör knappast det allmänna rättsläget.

Enligt 1 kap. 5 § SekrL utgör sekretess inte hinder mot att en uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet, I förarbetena har lagrådet, till vars uttalande föredragande departementschefen anslutit sig, anfört att denna regel skall tillämpas restriktivt. Inom hälso- och sjukvården torde regeln i praktiken

Prop. 1981/82:186

167

ganska ofta åberopas till stöd för att ett informationsutbyte skall kunna ske. Härav följer med all sannolikhet att ett så generöst utnyttjande av bestämmelsen många gånger innebär att lagstiftarens ini.entioner åsidosätts. Ett närmare klarläggande av räckvidden hos 1 kap. 5 § SekrL på hälso- och sjukvårdsområdet måste anses mycket angeläget. Med denna del av sekretessområdet sammanhänger t.ex. frågan vilket sekretesskydd som föreligger för mikrofilmade patientjournaler som sänds till ett kommersiellt laboratorium för framkallning, även om i det fallet förbehållsregeln i 14 kap. 9 § torde kunna utnyttjas.

3 Uppgifter från sjukvård och socialtjänst till poliis och åklagare 3.1 Adressuppgifter

Flertalet remissinstanser är i huvudsak positiva till promemorians förslag i denna del. En hel del förslag till jämkningar framförs dock.

Enligt RÅ bör ordet "vistas" i 7 a § 1 tillsynslagen och ordet "vistats" i 66 § andra stycket SoL bytas ut mot orden "vistas eller har vi

Åklagarmyndigheten i Göteborgs åklagardistrikt anser att den föreslagna uppgiftsskyldigheten i 7 a § 1 tillsynslagen och 66 § andra stycket SoL är välmotiverad. Endast undantagsvis torde utlämnande av dylika uppgifter vara integritetskränkande. Av ordalydelsen att döma begränsas uppgiftsläm­nandet till att avse den som vid förfrågan fortfarande vistas på sjukvårdsin­rättningen resp. hemmet. I vissa fall torde det vara lika angeläget att uppgift lämnas beträffande någon som helt nyligen har vistats där, dvs. tidpunkten för förfrågan får inte bli helt avgörande. En sådan uppgift bör inte bedömas ha större skyddsvärde från integritetssynpunkt. Därför föreslås att detta inryms i den föreslagna uppgiftsskyldigheten. En annan fråga som i praktiken kan komma att vålla tolkningsproblem är vilken grad av identifiering som erfordras av den efterfrågade. Uppgiftsskyldigheten torde omfatta även en person som inte är känd till namnet. Ett klarläggande härvidlag bör ske. Såvitt angår den föreslagna 7 a § tillsynslagen kan anmärkas att i 6 § nämnda

Prop. 1981/82:186

168

lag finns tystnadspliktsbestämmelser varför det torde vara naturligare att systematiskt placera den nya paragrafen i anslutning till dessa.

Lånsåklagarmyndigheten i Uppsala lån tillstyrker förslaget att adressupp­gifter skall kunna lämnas ut. Skyldigheten bör dock inte begränsas till hälso-och sjukvårdspersonal i allmän tjänst. I 7 a § 1 tillsynslagen bör uttrycket "om att någon vistas" ersättas med "huruvida någon vistas". - Åklagarmyn­digheten anser vidare att ordet "vistats" i 66 § andra stycket SoL bör ersättas med "vistas". Vidare ifrågasätter myndigheten om inte skyldigheten bör vara mera vidsträckt. Är det verkligen rimligt att polisen i angelägna fall skall behöva lägga ned betydande arbete och därmed kostnader för att eftersöka en bostadsadress, som en misstänkt befinner sig på och som socialtjänsten känner till. (Motsvarande fråga kan även ibland ställas på hälso- och sjukvårdens område.) Skall verkligen en myndighet på det sättet i varje fall indirekt hjälpa en person som kanske är misstänkt för ett allvarligt brott att hålla sig undan polisen. Intresset av att beivra brott kan enligt åklagarmyn­digheten många gånger vara lika starkt som den enskildes intresse av att hans vistelseort hålls hemlig vid kontakter med socialtjänsten. F. ö. får man förutsätta att en aktuell adressuppgift ändå förr eller senare skaffas fram av polisen, om den anser sig behöva denna information. Skäl finns därför även på detta område för en ändring mot en mera vidgad upplysningsplikt.

I den brottsutredande verksamheten är enligt länsåklagarmyndigheten i Västerbottens län polis- och åklagarmyndigheter många gånger beroende av att få uppgifter från personal inom såväl hälso- och sjukvården som socialvården. Fråga är i vilken utsträckning sådana uppgifter skall få lämnas av berörd personal. Det förslag som framläggs i promemorian beträffande s.k. adressuppgifter, nämligen att här ifrågavarande personal skall vara skyldig att på förfrågan utlämna uppgiften tillstyrks. Det kan ifrågasättas om inte den föreslagna bestämmelsen bör inarbetas i sekretesslagstiftningen. Det är värdefullt om samtliga regler angående sekretess finns intagna i en författning och att de inte är spridda på skilda håll. Detta var ju även en av tankarna bakom den nya sekretesslagen.

Länsåklagarmyndigheten i Kalmar län påpekar att den nya sekretesslagen har medfört att det både bland sjukvårdspersonal och polis har rått stor osäkerhet om vilka befogenheter resp. yrkeskategori haft i hithörande fråga. Det är därför tillfredsställande att promemorian har föreslagit att en ny regel i tillsynslagen införs. Promemorians strävan har varit att tillskapa en klar och enkel regel som inte skall medföra några svårigheter för den personal som har att tillämpa stadgandet. Regeln har utformats som en skyldighet för hälso-och sjukvårdspersonal att vid förfågan lämna uppgifter till polis/åklagare. Uppgiftsskyldigheten har begränsats till sådana fall där upplysningar begärs för ett särskilt fall. En längre gående uppgiftsskyldighet än den nu föreslagna kan inte anses befogad, varför förslaget i denna del tillstyrks. För socialtjänsten har i promemorian lagts fram ett motsvarande förslag. Även detta tillstyrks.

Prop. 1981/82:186

169

Enligt länsåklagarmyndigheten i Örebro län kan det förvisso tänkas situationer, då en inrättning har färskare eller säkrare uppgifter om en persons hemadress än polisen. Detta gäller också exempelvis en försäkrings­kassa och sociala organ. Är det då fråga om spaning efter cn person, som har begått allvarligt brott, exempelvis våldsbrott, och kan bedömas sorn farlig för annan, synes allmänintresset och skyddssynpunkter kraftigt överväga den efterspanades intresse av att hans adress inte röjs. Regeln om adressuppgifter bör därför inte begränsas på föreslaget sätt utan i vart fall när det gäller misstanke om brott, vara kan följa fängelse i sex år eller mera avse av vederbörande myndighet eller inrättning känd adress, där den efterspanade kan anträffas.

Hovrätten för Västra Sverige, som i princip menar att skyldigheten att lämna uppgifter till polis och åklagare bör överensstämma med vittnesplik­ten, anser att någon särskild regel om skyldighet för socialfunktionärer att lämna adressuppgifter inte behövs. Sådana uppgifter torde aldrig kunna vara undantagna från vittnes- och editionsplikt vid sidan av den speciellt skyddade familjerådgivningen, och här bör givetvis inga adressuppgifter lämnas ut. -För sjukvårdens vidkommande skulle däremot enligt hovrätten en regel om adressuppgifter i stil med den föreslagna vara värdefull i vissa hänseenden. Hovrätten vill emellertid hävda att den knappast är principiellt godtagbar. Man kan, som det också sägs i promemorian (s. 36 f), tänka sig fall då sjukvårdens förtroendefunktion kräver att inte ens adressuppgifter lämnas ut, exempelvis vid inrättningar för psykiatrisk vård eller sådana inrättningar för kroppsvård dit människor söker sig vid psykosomatiska besvär. Även det i promemorian diskuterade fallet att en efterspanad person vårdas på sjukhus för en skada eller en akut sjukdom kräver beaktande; hovrätten känner sig tveksam till det resonemang som förs i promemorian. Det är enligt hovrättens mening knappast rimligt att upplysningsplikten i de här avsedda fallen är mera vidsträckt än vittnesplikten. Eftersom man emellertid kan förutsätta att de som vårdas på sjukhus för det allra mesta gärna ser att adressuppgifter lämnas ut, bör man enligt hovrättens mening kunna överväga en regel av ungefär det innehållet; tt de här avsedda uppgifterna skall lämnas ut på begäran av undersökningsledare - vid sidan av de fall då de behövs för utredning om de grövsta brotten - om inte den sjuke eller någon nära anhörig till honom har gjort förbehåll mot det eller den sjuke eljest på rimliga grunder kan förmodas motsätta sig det, - Hovrätten vill ställa frågan om det inte är möjligt att här gå ett steg längre och föreskriva att adressuppgifter i regel skall lämnas ut till var och en som frågar. Det händer säkert ofta att människor - praktiskt taget alltid av legitima skäl - önskar upplysning huruvida någon person vårdas på ett visst sjul:hus. Det förefaller opraktiskt om varje sådan förfrågan skall behöva följas av en prövning enligt regeln i 7 kap, 1 § SekrL med omvänt skaderekvisit. Hovrätten har svårt att se några skäl mot att den nyss diskuterade regeln om utlämnande i alla fall då

Prop. 1981/82:186

170

det inte kan förmodas strida mot den sjukes önskan blir tillämplig generellt, alltså även gentemot allmänheten.

Kammarrätten i Göteborg anser att begränsningarna av sekretesskyddet för adressuppgifter är motiverade. Kammarrätten erinrar om att socialtjän­sten bygger på frivillighetens grund. Lagstiftningen har utformats så att den enskilde skall känna förtroende och respekt för de sociala myndigheterna. Det anses därför väsentligt att klienternas pesonliga integritet skyddas i görligaste mån. Även med beaktande härav är det dock inte alltid rimligt, att socialtjänstemännen skall hemlighålla adressen till personer - svenskar och utlänningar- som efterspanas av polisen för brott eller straffverkställighet. I vart fall bör polisens och åklagarnas behov av information väga tyngre än kravet på sekretess, när det är fråga om misstänkta som anhållits eller häktats i sin frånvaro. Samma bedömning kan göras, när det gäller dömda personer som rymt från kriminalvårdsanstalt eller på annat sätt undandrar sig verkställighet av frihetsstraff. - Kammarrätten föreslår därför ett tillägg till 66 § SoL med följande lydelse: Socialnämnden skall på begäran av åklagarmyndighet eller polismyndighet till sådan lämna uppgifter om adress till person, som anhållits eller häktats eller som undandrar sig verkställighet av frihetsstraff.

Enligt polisstyrelsen i Stockholms polisdistrikt rör det sig oftast om en adressuppgift när polisen begär upplysningar hos sjuk- eller socialvården om någon person. Om frågan ställs till ett sjukhus, handlar det nästan uteslutande om att få reda på om vederbörande vårdas på sjukhuset. Endast undantagsvis efterfrågas en bostadsadress. Om en liknande fråga ställs till en socialförvaltning är förhållandet vanligen det omvända, dvs. det är bostads­adressen som är av intresse för polisen. - Möjligheten för polisen att få tillgång till adressuppgifter har tidigare inte varit ifrågasatt. Det beror givetvis på att en intresseavvägning varit möjlig men det beror också på att adressuppgifter inte ansetts som ömtåliga. Det är ju egentligen helt andra typer av uppgifter man tänker på när man talar om sjukvårds- och socialsekretess. - Polisens behov av adressuppgifter uppstår av olika, vitt skilda anledningar. Det är ibland fråga om en brottsutredning, i vilken den eftersökte givetvis kan vara misstänkt men lika gärna vittne eller målsägan­de. Det kan vara fråga om en försvunnen person eller någon som skadats i en trafikolycka. Det kan till och med gälla något så odramatiskt som att behöva överlämna en handling.

Som bekant har det i polisens kontakter med sjukvården det senaste året uppstått närmast komiska situationer. Ännu fler är dock tyvärr de fall som polisen har berättigad anledning att harmas över. Som sådana måste t,ex, räknas att polisen, trots skallgång och andra resurskrävande insatser, inte kan återfinna försvunna personer eftersom de befinner sig på sjukhus och polisen förvägras den information, - Det är bra att man nu insett att förhållandet måste rättas till. Det är emellertid märkligt att hemadresser enligt  förslaget   skall   undantas  från   sjukhusens   upplysningsskyldighet.

Prop. 1981/82:186

171

Visserligen blir sådana frågor i praktiken sällan aktuella, men det är ju ändå så att det inte finns några skäl att hemlighålla harmlösa uppgifter, i all synnerhet inte vid en intresseavvägning.

På flera områden är det nödvändigt för polisen och socialvården att samarbeta. Narkotika, alkohol, prostitution och kvinnomisshandel är några i samhällsdebatten aktuella nyckelord, som manar till samverkan. Inom justitiedepartementet arbetar man just nu med utformningen av en polislag. Polisens skyldighet att samarbeta med socialtjänsten föreslås bli särskilt inskriven i den lagen. - Ungefär samtidigt presenteras i promemorian synsättet att bostadsuppgifter, som ju ligger klart i utkanten av socialsekre­tessen, inte kan med något undantag utväxlas mellan socialtjänsten och polis utan att socialtjänstreformen äventyras och socialtjänstens effektivitet försämras. - De slutsatser som dras i promemorian ger styrelsen anledning att framhålla följande. Uppgifter om bostadsadresser är genomgående harmlösa. De kan i varje fall inte anses vara mer menliga för den enskilde än uppgiften att han t.ex. vårdas på alkoholistanstalt. Socialsekretessen är utformad som ett skydd för den enskilde och inte för något samhällsorgan. Socialtjänsten och dess effektivitet kan alltså inte åberopas som sekretess-grund. Vid en intresseawägning är det självklart att den sekretess som eventuellt kan finnas i en adressuppgift bör få träda villbaka för polisens intresse av att få del av den. - Sammanfattningsvis är således styrelsen starkt kritisk mot det alltför försiktiga och i viss mån felaktiga resonemang som förs i promemorian. Styrelsen hävdar också att det i fråga om adressuppgifter finns ett så begränsat intresse av sekretess att de alltid b(jr få utväxlas mellan polisen och socialtjänsten.

Polisstyrelsen i Umeå polisdistrikt erinrar om att en u])pgift om en persons vistelse på sjukhus eller vårdinrättning är sekretessbelagd hos polisen.

Socialstyrelsen menar att sjukhusen under åberopande av sekretesslagen hittills har kunnat neka att lämna polisen uppgift om att en viss patient finns på sjukhus. Någon kritik från formell synpunkt har som regel inte kunnat riktas mot sjukhusens handlande härvidlag, men polisen har gjort gällande att dess arbete därigenom försvårats. Därför framhåller justitiedepartemen­tet att sekretesslagen inte bör få orsaka störningar i viktiga samhälleliga funktioner. För att komma till rätta med den påtalade olägenheten förordas i promemorian att det i lagen om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. bör införas en bestämmelse om skyldighet för denna personal att på begäran av åklagar- eller polismyndighet lämna ut uppgift om att viss person vistas på sjukhuset. Därmed skulle sådant uppgiftslämnande falla under bestämmelserna om uppgiftsskyldighet i 14 kap. 1 § sekretesslagen. - I den diskussion som leder fram till detta förslag framhålls i promemorian, att det knappast kan anses vara chikanerande för patienten att polisen får reda på att denne vistas på sjukhus, även om den därav kan dra slutsatsen att vederbörande patient vårdas på sjukhuset för exempelvis en könssjukdom eller för en psykisk sjukdom. Dessutom stannar ju uppgiften i normalfallet

Prop. 1981/82:186

172

hos polisen, eftersom denna också är bunden av sekretessbestämmelser. Härigenom kan patientens intresse anses vara väsentligen tillvarataget, varför socialstyrelsen kan hålla med om detta. Det bör dock påpekas att, om polisen begär en sådan uppgift som ett led i sin brottsbekämpande verksamhet, det är möjligt att utlämnandefrågan kan få en annan dimension, eftersom röjandet av uppgiften kan. med patientens ögon sett, få allvarliga konsekvenser eller eljest vara till men för honom.

Enligt förslaget skall uppgift lämnas om att någon vistas på en sjukvårds­inrättning. Oaktat det inte klart framgår i promemorian (s, 37 f) tolkar socialstyrelsen bestämmelsen på så sätt att uppgiftsskyldigheten gäller vare sig polisen känner personen till namn eller inte. Styrelsen anser att detta inte var fallet enligt äldre rätt och inte heller står i överensstämmelse med sekretesslagen. Styrelsen är emellertid beredd att i detta fall acceptera ett väl fungerande samarbete mellan sjukvården och polisen framför att skydda en patient som i större eller mindre utsträckning brutit mot samhällets spelregler. Det torde även stå i överensstämmelse med det allmänna rättsmedvetandet att en brottsling inte skall undgå lagföring bara därför att han uppsökt sjukvården.

Emellertid kan socialstyrelsen inte helt frigöra sig från tanken att många kan känna olust vid tanken på att hälso- och sjukvårdspersonalen genom den föreslagna regeln skulle bli tvungen att-oavsett om patienten samtyckt eller ej - på begäran av polisen lämna ut uppgift om att viss patient vistas på sjukhuset, även då uppgiften gäller en helt oförvitlig person. Teoretiskt kan det tänkas att regeln kan leda till att den som vill undandra sig polisens uppmärksamhet, vare sig vederbörande gjort sig skyldig till brott eller ej eller vill undvika t.ex. en delgivning rörande ett för honom obehagligt förhållande eller över huvud taget tycker att ett utlämnande av uppgifter om hans person är en integritetskränkning, av rädsla för att hans sjukhusvistelse skall bli känd för polisen, undviker att söka sjukhusvård. 1 praktiken torde risken för denna konsekvens av den förordade nya bestämmelsen vara mycket liten. Styrelsen anser, att de samhällsintressen som ligger till grund för förslaget om uppgiftsskyldighet i detta fall väger väsentligt tyngre än patienternas personliga intresse av integritetsskydd i sammanhanget. Härtill kommer att själva uppgiftslämnandet inte kan anses särskilt betungande för hälso- och sjukvårdspersonalen.

Socialstyrelsen vill även tillägga att införandet av en dylik uppgiftsskyl­dighet inte förtar behovet av rutiner inom hälso- och sjukvården, som syftar till att så långt möjligt skydda patientens integritet. Hälso- och sjukvårds­personalen bör även i fortsättningen om möjligt inhämta patientens samtycke till att uppgiften om att han vistas på sjukhuset får lämnas ut, om någon frågar efter den. Även andra vägar bör kunna prövas för att polisen inte skall behöva besväras med dylika efterforskningar, - Med stöd av det anförda tillstyrker socialstyrelsen förslagen till ändringar i 7 a § 1 tillsynsla­gen och 66 § andra stycket SoL,

Prop. 1981/82:186

173

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd finner övervägande skäl tala för en enhetlig regel om att adressuppgifter får lämnas till polisen utan hinder av sekretess. Därmed avses uppgift att någon vistas på en sjukvårdsinrättning, däremot inte andra adressuppgifter, t,ex, en patients hemadress. Adress­uppgifter som sådana kan med fog sägas vara inte särskilt känsliga ur sekretessynpunkt. Att någon uppsöker ett sjukhus vid sj ukdom eller skada är i och för sig inget märkvärdigt. Först om uppgiften kan avslöja att patienten lider av viss sjukdom, t,ex. en psykos eller en venerisk sjukdom kan det antas att patienten inte vill få uppgiften utlämnad. Patientens intresse får dock anses väsentligen tillvaratagen genom att uppgiften inte lämnas till någon annan än polisen och att den normalt blir sekretesskyddad också hos polisen. - Under vissa förhållanden kan adressuppgiften innebära att polisen får fast en brottsling. Mot en invändning att i sådana fall utlämna uppgiften kan anföras att en sådan ordning överensstämmer med vad som gällde enligt äldre rätt och att erinringar häremot inte framkommit. F. ö. torde polisen även med tillämpning av gällande sekretesslag kunna erhålla adressuppgifter i de fall polisen på goda grunder kan anta att en misstänkt brottsling vårdas på ett sjukhus. Slutligen torde det bäst överensstämma med det allmänna rättsmedvetandet att en brottsling inte skall kunna undgå lagföring endast därför att han låtit sig intagas på ett sjukhus. -1 fråga om regelns utformning är det klart att föredra en enkel och klar regel som stadgar uppgiftsskyldighet framför en bestämmelse som förutsätter bedömningar från personalens sida och som ofta torde ge anledning till tveksamhet hos personalen om uppgiften skall lämnas ut eller inte. - Under åberopande av det anförda tillstyrker hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd förslaget om uclämnande av adress­uppgifter.

Enligt psykiatriska nämnden är det fråga om en avvägning mellan motstridiga intressen. När det gäller misstanke om brott talar övervägande skäl för att uppgift om en eftersökt person finns på sjukhus lämnas ut till åklagare och polis. När polisen behöver uppgiften för delgivning eller för sin hjälpande verksamhet väger det allmännas intressse inte lika tungt. Å andra sidan kan det i dessa fall inte heller i samma utsträckning anses vara till nackdel för patienten att uppgiften att han vistas på sjukhuset lämnas ut. Det kan också vara svårt såväl för polisen som för sjukvårdspersonalen att avgöra om det är till nackdel eller inte för patienten om polisen får den begärda uppgiften. Avvägningar leder enligt psykiatriska nämndens uppfattning till att uppgiften bör få lämnas ut.

Psykiatriska nämnden har heller inte något att invända mot den föreslagna lagtekniska lösningen att i lagen om tillsyn över hälso- och sjukvårdsperso­nalen m.fl. föreskrivs skyldighet för personalen att för särskilt fall på begäran av åklagar- eller polismyndighet lämna uppgift om att någon vistas på sjukvårdsinrättningen i fråga. Av motivuttalanden bör klart framgå dels att uppgiftsskyldigheten endast avser en pågående vistelse, dels att inte bara vistelse för sluten vård på en sjukvårdsinrättning utan även besök för öppen

Prop. 1981/82:186

174

vård exempelvis på en poliklinik eller en distriktsläkarmottagning omfattas av skyldigheten. Patient bör anses vistas på sjukvårdsinrättning även om han på grund av permission tillfälligt inte befinner sig där.

Professor Olle[REDACTED_EFTERNAMN] framhåller att det, som anförs i promemorian, är riktigt att uppgifter om att någon vårdas på en sjukvårdsinrättning normalt inte är särskilt ömtåliga. Man kan dock inte bortse från att i en del fall vetskapen hos vårdbehövande att kontakt med sjukvården inte kan undanhållas polisen skulle kunna medföra att de inte vågar söka behövlig vård. I dessa fall rör det sig stundom om kroppsligt eller psykiskt sjuka människor som på mer eller mindre goda grunder anser sig eftersökta av polisen. Många har vårdbehov på grund av alkohol- eller narkotikamissbruk. - I promemorian nämns på s. 38 att det enligt tidigare gällande regler i betydande utsträckning varit möjligt att lämna ut adressuppgifter till polisen och att den nu föreslagna lagändringen inte skulle medföra någon nämndvärd förändring i förhållande till rättsläget före 1981. Här kan pekas på att det i vart fall för patienter som vårdats med anledning av alkohol- eller narkotika­missbruk inte ansetts förenligt med tidigare gällande regler om tystnadsplikt att lämna uppgift om att den eftersökte var eller hade varit patient (JO 1972 s. 302). Det går heller inte att bortse från att sjukvårdssekretessen i 1980 års sekretesslag i vissa avseenden avsiktligt gjorts starkare än tidigare gällande sekretess (jfr prop. 1979/80:2 s. 160-164). - Trots det anförda utgör promemorians förslag med den mycket restriktiva utformning det fått en acceptabel avvägning mellan de motstående intressen som föreligger i detta fall. Den sekretessbrytande regeln om uppgiftsskyldighet som föreslås skall enligt förslaget inte innebära att polisen skall ha generell tillgång till sjukhusens patientregister. Inte heller avses att hälso- och sjukvårdsperso­nalen skall lämna ut uppgifterna pä eget initiativ. Uppgiftsskyldigheten skall enligt promemorian begränsas till sådana situationer då polisen begär uppgifterna för ett särskilt fall, t,ex, med anledning av en inledd förunder­sökning eller som ett led i spaningarna efter en förrymd mentalpatient (s. 39). Då uppgiftsskyldigheten ges sådan begränsning kan förslaget i denna del tillstyrkas. - Beträffande socialvården föreslås i promemorian att skyldighet skall föreligga för socialtjänstmyndigheterna att till polisen lämna uppgift för särskilda fall att någon vistas på en vårdinrättning. Inom detta område finns påtagliga motiv för ett starkt integritetsskydd, men liksom beträffande hälso-och sjukvården framstår det som en rimlig avvägning mellan integritets-skyddsintresset och möjligheterna för polisen att fullgöra sina spanings- och utredningsuppgifter att även på socialtjänstområdet införa en ordning som innebär uppgiftsskyldighet för särskilda fall avseende adressuppgifter.

Länsstyrelsen i Stockholms lån är positiv till förslaget att åklagar- och polismyndighet på begäran i ett särskilt fall bör få tillgång till uppgift om att någon vistas på "hem för vård eller boende" efter ingripande från socialtjänsten eller annars med dess medverkan och att ändringen tas in i socialtjänstlagen, - Länsstyrelsen anser dock att övervägande skäl talar för

Prop. 1981/82:186

175

att åklagare och polis även bör kunna få tillgång till uppgifter om klienters bostadsadresser och liknande i särskilda fall, åtminstone när det är fråga om allvarligare brottslighet. Länsstyrelsen anser inte att ett sådant uppgiftsläm­nande behöver innebära att principerna bakom sociakjänstreformen även­tyras. Samhällets berättigade intresse av att polisen på eitt effektivt sätt skall kunna utreda och beivra brott och fullgöra delgivningar väger enligt länsstyrelsens mening tyngre än klienternas intresse av att inte röja sin hemvist. Uppgift härom är ju också till skillnad mot många andra uppgifter som gäller klienterna inom socialtjänsten inte av personligt ömtålig art,

JO påpekar beträffande 7 a § 1 tillsynslagen att det av promemorian framgår att uppgiftsskyldigheten endast gäller att någon vistas på en sjukvårdsinrättning. Några andra adressuppgifter, t.ex. uppgift om en patients hemadress avses däremot inte. Eftersom man i detta sammanhang i promemorian talar om adressuppgifter framstår det som tveksamt om syftet med bestämmelsen är att en sjukvårdsinrättning endast skulle vara skyldig att lämna ut uppgifter på dem som är inskrivna vid sjukhuset. Enligt JO bör utlämnande av uppgifter om patienter kunna lämnas till polis och åklagare även om patienten endast söker sig till sjukvårdsinrättningen i öppen vård. Bestämmelsen bör enligt JO kompletteras eller förtydligas i detta avseende. I praktiken kan polisen många gånger behöva få reda på om en person begett sig till sjukhus för tillfällig sjukvård efter t.ex. ett knivslagsmål eller en trafikolycka, där man misstänker brott. - I sådana fall där polisen biträder anhöriga med att leta efter försvunna personer t.ex. barn eller åldringar leder en skadeprövning till att det normalt inte finns något hinder att från sjukvårdsinrättningens sida lämna ut uppgifter till polisen av sådan karaktär.\ Något undantag från sekretessen behövs inte för sådana fall. - Enligt JO talar, då det gäller polisens brottsutredande verksamhei:, starka samhälleliga skäl för att polisen skall få uppgift från sjukvårdsinrättningar huruvida en eftersökt person vistas där. JO har så till vida ingen erinran mot den föreslagna bestämmelsen.

Det förekommer dock enligt JO även att polisen i stor utsträckning utnyttjas för delgivningar i skilda sammanhang. JO anser det stötande att sjukvårdsinrättningar rutinmässigt skall biträda polis och åklagare med att lämna ut uppgift huruvida patienter som söks för delgivning finns på sjukvårdsinrättningen. Skulle det ske en sådan inskränkning av sekretess­skyddet anser JO att man har gjort ett betydande avsteg från de värderingar som legat till grund för sekretessen inom hälso- och sjukvården. JO anser att den föreslagna bestämmelsen bör begränsas till en skyldighet för sjukvårds­inrättningar att till polis eller åklagare lämna ut uppgift cim att någon vistas på sjukvårdsinrättning om detta i särskilt fall begärs i brottsutredande syfte. Vidare bör bestämmelsen kompletteras så att den även öppnar möjlighet för åklagare och polis att få uppgift om en person vistas på en sjukvårdsinrättning om det gäller spaning efter någon som rymt från mentalsjukhus, kriminal-

Prop. 1981/82:186

176

vårdsanstalt eller på annat sätt undandragit sig beslut som gäller frihetsbe­rövande.

I likhet med vad JO har föreslagit rörande hälso- och sjukvården föreslår JO att uppgiftsskyldigheten enligt 66 § andra stycket SoL begränsas. - I lagförslaget används ordet "vistats", medan däremot i motsvarande förslag på hälso- och sjukvårdsområdet används ordet "vistas". JO förutsätter att avsikten är att bestämmelsen i socialtjänstlagen även skall innehålla ordet "vistas". Därest avsikten är att i detta avseende göra skillnad mellan hälso-och sjukvården och socialtjänsten bör detta närmare utvecklas. Eljest riskerar man att det kan uppstå missförstånd, - JO påpekar också att socialtjänstens klienter många gånger placeras på hem vars huvudman formellt inte är en myndighet, jfr 69 § SoL. Därför anser JO att det bör klargöras om det även skall föreligga skyldighet att lämna uppgift om dem som vistas på hem med privata huvudmän.

Göteborgs kommun, Örebro läns landsting. Centralorganisationen SACO/ SR, Föreningen Sveriges länspolischefer. Föreningen Sveriges polischefer och Sveriges psykologförbund tillstyrker förslagen vad gäller skyldighet att lämna ut adressuppgifter. Svenska läkaresällskapet stöder förslaget vad gäller adressuppgifter, alltså att sjukvårdsinrättning och socialtjänstmyndighet skall delge polismyndighet och åklagarmyndighet uppgifter om att någon vistas på en vårdinrättning, om uppgiften begärs för särskilt fall. Sällskapet har särskilt noterat att detta inte medför att en patient utan vidare också får utsättas för förhör eller delges en handling osv. Sådana frågor måste bedömas utifrån patientens hälsotillstånd och kan alltså inte avgöras med ledning av sekretessregleringen,

Sveriges läkarförbund delar uppfattningen att uppgift endast om en persons vistelse på sjukvårdsinrättning i de flesta fall utan hinder av sekretess bör kunna lämnas till polismyndighet vid förfrågan. Att så sker när polisen uppträder som hjälpande organ är tämligen självklart. Vad gäller "delgiv-ningsfallen" bedömer förbundet det som föga troligt att risken för att bli delgiven någon form av försändelse på en sjukvårdsinrättning i beaktansvärd utsträckning avhåller någon från att söka vård. - Något annorlunda förhåller det sig emellertid med "gripandefallen". Som påpekats i promemorian är det tänkbart att personer även med uttalat sjukvårdsbehov underlåter att söka vård om detta omedelbart leder till ett gripande. Den i förslaget valda metoden med en obligatorisk uppgiftsskyldighet torde öka risken för att vissa vårdbehövande underlåter att söka vård jämfört med den andra tänkbara lösningen, att personalen får en rätt men inte en skyldighet att lämna uppgiften. Förbundet vill därför förorda att samma tekniska lösning som föreslagits för uppgifter vid misstanke om grövre brott, nämligen en undantagsregel i sekretesslagen, införs även för adressuppgift. Regeln bör finnas i 14 kap, 2 § SekrL, - Detta skulle visserUgen medföra att regeln bUr svårare att tillämpa för sjukvårdspersonalen men detta är inte något unikt i sekretessammanhang. På en rad andra punkter har överlämnats ömtåliga

Prop. 1981/82:186

177

överväganden till personalen därför att det materiellt sett varit att föredra framför enkelhet i tillämpning (t,ex, promemorians avsnitt om sekretessen föräldrar/barn). Särskilt som den föreslagna uppgiftsskyldigheten gjorts så vidsträckt att den synes möjliggöra t.ex. att polismjndighet utfärdar en generell begäran tiU en rad sjukvårdsinrättningar med begäran om uppgift för det faU eftersökt person söker vård, anser förbunidet att vissa tillämp­ningssvårigheter är att föredra framför den "enkla regeln". Därmed möjliggörs som påpekats att hänsyn tas i mera undantagsbetonade fall. Konkret kan pekas exempelvis på situationen när starkt vårdbehövande barn i utvisningshotade familjer undandras adekvat vård på grund av familjens rädsla för verkställighet.

Några remissinstanser är kritiska till förslaget att personal inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten skall lämna uppgift tiU polis och åklagare om att någon vistas på en vårdinrättning, om uppgiften efterfrågas i ett särskilt fall.

Arbetsgruppen vid juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet delar promemorians uppfattning att s.k. adressuppgifter normalt inte är särskilt ömtåUga. Men i en del fall skulle vetskapen hos vårdbehövande, att kontakt med sjukvården inte kan undanhållas polisen, kunna medföra att de inte vågar söka behövlig vård. I dessa fall rör det sig stundom om kroppsUgt eller psykiskt sjuka människor som på mer eller mindre goda grunder anser sig eftersökta av poUsen. Många har vårdbehov på grund av alkohol- eller narkotikamissbruk. Med hänsyn till betydelsen av att även dessa personer kommer under behövlig vård anser arbetsgruppen att intresset att ge varje patient ett skydd mot menligt uppgiftslämnande väger tyngre än de i och för sig befogade önskemålen om effektivitet i polisens spani ngs- och delgivnings­verksamhel. -1 promemorian nämns på s. 38 att det enligt tidigare gällande regler i betydande utsträckning varit möjligt att lämna ut adressuppgifter till polisen och att den nu föreslagna lagändringen inte skulle medföra någon nämnvärd förändring i förhållande till rättsläget före 1.981. Arbetsgruppen vill här peka på att det i vart fall för patienter som vårdats med anledning av alkohol- eller narkotikamissbruk inte ansetts förenligt med tidigare gällande regler om tystnadsplikt att lämna uppgift om att den eftersökte var eller hade varit patient (JO 1972 s. 302). Det går heller inte att bonse från att sjukvårds­sekretessen i 1980 års sekretesslag i vissa avseenden avsiktiigt gjorts starkare än tidigare gällande sekretess (jfr prop. 1979/80:2 s. 160-164). Arbetsgrup­pen avstyrker sålunda förslaget om utlämnande till polis och åklagare av s.k. adressuppgifter.

I överensstämmelse med arbetsgruppens inställninjj till adressuppgifter från sjukvården är arbetsgruppen kritisk till förslaget i 66 § andra stycket SoL, som förefaller stå i viss motsättning tiU grundläggande tankegångar bakom den nya lagstiftningen om socialtjänst och socialsekretess. Det framgår klart av förarbetena till sekretesslagen att det varit en strävan att skapa en väsentUgt starkare socialsekretess än den som tidigare gällt. Inte

12 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

178

minst har detta ansetts befogat i förhållanden till andra institutioner, i synnerhet sådana som har andra samhällsuppgifter än polisen. I motiven (prop. 1979/80:2 s. 182) sägs att det är svårt att skapa något verkligt förtroende för socialtjänsten om denna fungerar eller befaras fungera som något av en informationscentral för andra myndigheter i deras verksamhet. Vidare uttalas att det bedömts angeläget att genom den nya lagstiftningen få till stånd en stramare reglering av informationsflödet mellan myndigheterna. I samma riktning talar utförligt förarbetena till den nya socialtjänstlagen. I promemorian sägs med rätta att kraven på sekretess inom socialtjänsten gör sig gällande i lika hög grad som inom sjukvården och att man t. o. m. kan hävda att uppgifter på det förra området många gånger faktiskt behöver starkare sekretess. I promemorian uttalas också att en ordning som tillåter utlämnande av adressuppgifter medför risk för att enskilda personer - kanske de mest utsatta - inte vågar vända sig till socialtjänsten. - Som argument för att tillåta adressuppgifter till polisen åberopas i promemorian att en intagning på en institution inom socialtjänsten mera sällan är direkt föranledd av att någon begått brott. Argumentet är knappast övertygande. Viktigare är att det finns ett konstaterat samband mellan drogmissbruk och kriminalitet samt att varje informationsväg från socialtjänsten till polisen måste befaras minska benägenheten hos vissa kriminellt belastade personer att söka vård på sociala institutioner. Arbetsgruppen avstyrker på anförda skäl lagförslaget i denna del. Liknande synpunkter framförs av Sveriges socionomförbund.

Enligt Malmö kommun finns det otvivelaktigt motiv för att underlätta poUsens arbete genom ändring i nu gällande regler. Här är det emellertid fråga om en mera svår och känslig awägning mellan samhällets intresse och den enskildes integritetsskydd. Kommunens sociala centralnämnd har inte ansett att övervägande skäl talar för att socialsekretessen bör vika för polisens intressen i detta faU. Kommunen anser att frågan om en begränsning av sekretessen på hälso- och sjukvårdsområdet och socialtjänsten bör övervägas ytterligare.

Enligt sociala centralnämnden i Malmö kan mot resonemangen i prome­morian hävdas att socialtjänstens insatser bygger på frivillighet och att nödvändiga vård- och rehabiliteringsinsatser inte skulle komma till stånd om den enskilde inte åtnjuter integritetsskydd. Frågan är om inte denna intressekonflikt utgör en av kärnfrågorna i socialtjänstens nya konstruktion. Samtidigt kan ifrågasättas just delgivningsverksamhetens speciella betydelse vid sidan om andra viktiga samhällsfunktioner. Om sekretessen får vika vid beivrandet av grövre brott, torde i vart fall en viktigare del av delgivnings­verksamheten kunna tillgodoses. Nämnden anser därför för sin del inte att övervägande skäl talar för att socialsekretessen bör vika för polisens intresse av att generellt kunna fullfölja sin delgivningsverksamhel.

Enligt Landstingsförbundets mening synes en regel att polisen i princip alltid skall kunna få reda på om en viss person finns på en sjukvårdsinrättning visserligen bli klar och entydig, men å andra sidan medföra att efterspanade

Prop. 1981/82:186

179

brottslingar som t.ex. skadats när brottet begicks i många fall inte kommer att söka vård om de då löper en uppenbar risk att "åka fast". I intressekonflikten mellan att sjukhuset skall uppfattas som en fristad för brottslingar och att sjuka eller skadade människor skall känna tvekan att söka vård av rädsla för att utlämnas till polisen måste förbundet som företrädare för de för hälso- och sjukvården ansvariga huvudmännen inta den ståndpunkten att företräde måste ges intresset att vård skall tillhandahållas närhelst den behövs och vem som än behöver den. Förbundet kan därför för sin del inte tillstyrka promemorieförslaget till den del det innebär att en skyldighet att lämna uppgifter skall införas i det nu aktuella hänseendet. Det synes angeläget att den slutUga lösningen av denna fråga samordnas med vad som skall gälla om utvisningshotade utlänningar och straff för döljande av sådana enligt utlänningslagkommitténs betänkande (Ds A 1981:8) Ett särskilt utvisnings­förfarande. Till denna bild hör även att enligt den nu aktuella promemorian skall socialtjänsten - men tydligen inte hälso- och sjukvården - åläggas att tillhandahålla poUsen en utvisningshotad utlännings s;enast kända adress. Det är viktigt att det så långt som möjHgt kan skapa:; klarhet i alla dessa situationer.

LO understryker starkt att hälso- och sjukvården hör till det område där kravet på sekretess angående personliga förhållanden gör sig starkast gällande. Sverige har lång och hävdvunnen praxis rörande sekretess kring patienters personliga förhållanden. LO har inget att invända mot att ett väl fungerande samarbete, och att ett rättmätigt uppgiftsutiämnande mellan polis och sjukvårdsmyndighet kommer till stånd i den mån ett väsentUgt samhällsintresse kräver det, men är samtidigt tveksam om vilka effekter promemorians förslag kan få. Om det nya lagförslaget skulle innebära att personer till viss del kommer att undanhålla sig behövlig sjukhusvård och då stå utanför samhällelig kontroll och bli ännu svårare för polisen att nå är svårt att bedöma. Blir effekterna dessa har förändringen visserligen åstadkommit en förbättring för polismyndigheten men samtidigt äventyrat enskildas hälsa. Effekterna i detta hänseende bör penetreras ytterUgare innan någon förändring görs.

När det gäller socialtjänstiagen vill LO påpeka att de övergripande målen i socialtjänsten ska bygga på frivillighet, samarbete, förti-oende och demokra­ti. Den föreslagna skyldigheten att lämna uppgifter till polisen vid förfrågan om att någon vistas på "hem för vård eller boende" kan äventyra de uppsatta övergripande målen för socialtjänsten. Det är enligt LO:s mening inte lämpligt att nu ändra på lagen i denna principieUt viktiga fråga. Den bör i stället bli föremål för prövning inom socialberedningen som har till uppgift att följa lagens tillämpning.

Även Svenska kommunalarbetareförbundet framför kritiska synpunkter, se avsnitt 2.1.4.

Prop. 1981/82:186

180

3.2 Uppgifter som angår misstanke om grövre brott

Flera remissinstanser tillstyrker i huvudsak promemorians förslag om att hälso- och sjukvårdspersonalen och socialtjänstpersonalen skall ha möjUghet att lämna annars sekretessbelagda uppgifter till polis och åklagare vid misstankar om de allvarligaste brotten.

Länsåklagarmyndigheten i Kalmar län menar att de föreslagna ändringar­na av sekretesslagen i det här avseendet kommer att få en marginell betydelse, eftersom endast ett fåtal lagrum anger två års straffminimum. Det kan därför ifrågasättas om inte möjligheterna att lämna upplysningar till polis och åklagare bör göras mera omfattande. Som förslaget nu föreligger har hälso- och sjukvårdspersonal ingen möjlighet att lämna upplysningar om så allvarliga brott som t.ex. stöld, rån eller grov misshandel. Det måste upplevas som otillfredsställande, både från polis- och sjukvårdspersonalens sida, att inte få resp. kunna lämna upplysningar om t.ex. grov misshandel. -Åklagarmyndigheten hänvisar till att promemorian diskuterar frågan om att utöka hälso- och sjukvårdspersonalens möjligheter att lämna upplysningar till polis och åklagare. Något längre gående förslag anses dock med hänsyn till vittnesplikten i 36 kap. 5 § rättegångsbalken inte lämpligt konstaterar myndigheten. Den sittande rättegångsutredningen kommer med största sannolikhet inte heller att föreslå någon ändring i denna paragraf. Myndigheten hänvisar vidare till 27 kap. 2 § rättegångsbalken där det stadgas två års straffminimum för att kunna beslagta ett skriftligt meddelande mellan en misstänkt och en honom närstående. Promemorians förslag i denna fråga måste anses vara den riktiga, varför förslaget tillstyrks. - För socialtjänsten har promemorian lagt fram ett förslag som ger samma möjligheter för socialtjänstpersonalen att lämna uppgifter till polisen som föreslagits gälla på hälso- och sjukvårdsområdet. De synpunkter som framförts beträffande hälso- och sjukvårdsområdet gäller, på grund av förslagens identiska utformning, även för socialtjänstens område.

Stockholms tingsrätt anser att de föreslagna ändringarna är tillfredsstäl­lande.

För det allmänna rättsmedvetandet torde det enligt psykiatriska nämnden många gånger framstå som stötande att uppgifter av detta slag inte skulle få lämnas ut. Förslaget ansluter också nära till vad som gäller om vittnesplikten i 36 kap. 5 § rättegångsbalken. Nämnden tillstyrker därför förslaget.

Enligt skolöverstyrelsen öppnar förslagen en vidare möjlighet för skollä­kare och skolsköterska att till åklagar- och polismyndighet förmedla uppgifter eller iakttagelser i fall då misstanke föreligger om sådan grövre brottslighet som nämns i förslaget. Tillfällen då den föreslagna bestämmelsen i 14 kap. 2 § tredje stycket kan komma till användning torde enligt skolöverstyrelsens uppfattning komma att finnas, men inte i större utsträck­ning. Skolöverstyrelsen ser emellertid positivt på att den nya regeln införs. -1 övrigt säger skolöverstyrelsen att man med intresse tagit del av promemorian

Prop. 1981/82:186

181

och funnit den klargörande på punkter som berör skolan.

JO påpekar att bestämmelserna i 14 kap. 2§ SekrL anknyter till de strafflatituder som gäller i fråga om skyldighet att avlägga vittnesmål för läkare m.fl. Denna avgränsning synes i och för sig lämpad.

Göteborgs kommun tillstyrker förslaget om vidgade möjligheter att till polis- och åklagarmyndighet lämna uppgifter som angår misstanke om brott med straffminimum två år eller mer.

Därutöver bör på längre sikt möjligheter skapas att lämna uppgifter som angår misstanke om grova våldsbrott, varför ett lägre straff minimum, förslagsvis ett års fängelse, bör skrivas in i bestämmelsen. En vidgad möjlighet att lämna uppgifter synes böra föranleda också överväganden om ändringar i rättegångsbalkens regler om vittnesplikt för läkare m.fl. som mottagit förtroenden.

Malmö kommun stöder helt förslaget om att sekretesskyddet skall få vika vad avser uppgift som angår misstanke om allvarliga brott med straffmini­mum två år eller mer. Det ter sig stötande att sekretesskydd för den enskildes integritet skall hindra utredning av dylika grova brott. Samma uppfattning har sociala centralnämnden i Malmö.

Sjukvårdsstyrelsen i Malmö har ej heller invändningar mot förslaget att sjukvårdspersonal skall äga rätt att anmäla en person som har begått brott eller misstänks för brott för vilket påföljden utgör minst två års fängelse. -Beträffande uppgifter från sjukvårdsinrättning till polis och åklagare finner sjukvårdsstyrelsen att justitiedepartementets tolkning på s. 19 kan diskute­ras. Polisen kan ej ha rättighet att utan husrannsakan få uppgifter om en misstänkt, icke namngiven person finns på ett sjukhus. Söker polisen en namngiven person och är beredd att utföra husrannsakan bör sjukvården naturligtvis ställa uppgifterna till förfogande för att undvika onödiga, praktiska svårigheter.

Landstingsförbundet har ingen invändning mot att en utvidgning av dispensområdet genomförs. Det förefaller dock som om bestämmelsen skulle bli praktiskt mer tillgänglig om lagtexten räknade upp de relativt få brott det är fråga om i stället för att endast ange en minimistraffsats.

Beträffande förslaget att uppgift som angår misstanke om vissa allvarliga brott ska få lämnas ut, framhåller Örebro läns landsting att sådan uppgift inte bör avse mer ingående uppgifter som en person exempelvis lämnat till en läkare. Det måste också framstå som klart att uppgiftsr inte heller ska få lämnas så att en tredje man, som inte har med något brott att göra, kan komma att lida men. I detta sammanhang nämner landstinget ett fall som inträffat i Örebro. En baby påträffades död på en äng i Örebro. Åklagaren önskade då uppgift på de kvinnor som vänt sig till mödravårdscentralen inom landstinget och som haft en beräknad nedkomst under en viss tid. Hovrätten beslöt att uppgifterna skulle tillhandahållas åklagaren. Landstinget ansågs inte ha rätt att föra talan mot hovrättens beslut. Högsta domstolen konstaterade att besvärsreglerna i sekretesslagen skulle äga tillämpning.

Prop. 1981/82:186

182

Denna tolkning kan synas något märklig, och landstinget vill genom det sagda göra departementet uppmärksam på förhållandet, även om saken inte har en direkt anknytning till departementets nu aktuella betänkande.

LO påpekar att det inte föreslås någon direkt skyldighet för myndighet att lämna ut uppgiften, utan endast att man får, och bör lämna ut sådana uppgifter angående grövre brott. Med tanke på lagförslagets karaktär, och behovet av ett förtydligande i lag angående delgivning vid grövre brott anser LO att lagförslaget har fått en rimlig lösning.

Enligt Svenska läkaresällskapet gällde före den nya sekretesslagen att förtroendeuppgifter inte kunde röjas för polisen, men att däremot uppgifter som inhämtats i annat sammanhang torde ha kunnat röjas för poUsen under förundersökning. Den nya lagen innebär att sekretess gäller för uppgift om enskildas personUga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Den nya lagen innebär således en skärpning av sekretessen. - Erfarenheten har visat att denna skärpning har inneburit att sjukvårdspersonal inte i samma utsträckning som tidigare kan lämna poUsen uppgifter. Promemorian har kommit till slutsatsen att polisens möjUgheter att få information måste förbättras när det gäller spanings- och utredningsverksamhet som är inriktad på den särskilt allvarliga brottsligheten. - Av de sektioner som yttrat sig i frågan har flertalet stött förslaget. Man har ansett att utlämnandet av sekretesskyddade uppgifter till polis eller åklagare, när det är fråga om de allvarligaste brotten, står i god överensstämmelse med äldre rättsuppfattning och ett fungerande rättssamhälle. BetänkUgheter har emellertid också framförts. Så har kirurgsektionen hävdat att förändringen skulle innebära en betydande försämring av individens sekretesskydd. Huvudskälet till sektio­nens ställningstagande har varit att det måste vara möjligt att söka vård t. ex. för skador eller akuta bukbesvär utan att uppgifter därmed blir tillgängUga för polisen. Liknande synpunkter har också framförts vid diskussion inom Sällskapets delegation för medicinsk etik. - Man står här inför en besvärlig awägning mellan viktiga samhällsintressen. Sällskapet finner det rimligt att välgrundade samhällsintressen när det gäller grov brottslighet prioriteras före värnandet om härför misstänkta personers integritet. - Sektionen för socialmedicin rekommenderar i sitt remissvar att klara och lätt användbara förklaringar och tillämpningsföreskrifter rörande offentlighet och sekretess i sjukvården utarbetas från centralt håll. Sällskapet stöder detta förslag.

Sveriges läkarförbund har ingen erinran mot att rättsläget återförs till vad som i dessa sammanhang torde ha gällt före 1.1.1981.

Sveriges Psykologförbund tillstyrker den föreslagna ändringen av 14 kap. 2 § SekrL med tiUägget att den grupp som medges rätt att lämna ut uppgifter begränsas till legitimerade yrkesutövare och inom socialtjänsten till den för verksamheten ansvarige befattningshavaren (socialchef, avdelningschef eller motsvarande).

Prop. 1981/82:186

183

Åtskilliga remissinstanser tillstyrker förslagen men förordar ännu större möjligheter att lämna polis och åklagare uppgiftet.

RÅ anser att intresset av att kunna utreda och beivra brott har fått stå tillbaka alltför mycket. Vad beträffar hälso- och sjukvå:fdsområdet kan RÅ t. ex. inte finna att den i promemorian på s. 47 diskuterade lösningen i beaktansvärd utsträckning skulle kunna äventyra något intresse som i förevarande sammanhang bör skyddas av lagstiftaren, - I fråga om socialtjänstens område är det tänkbart att en mellanväg kan väljas. För polis-och åklagarmyndigheterna är det exempelvis i narkotikautredningar många gånger av betydelse att kunna i detalj kartlägga en viss persons ekonomiska förhållanden. Om det i ett sådant faU inte kan uteslutas att olika former av sociala bidrag spelar en roll för hans ekonomi, kommer socialsekretessen ofta att utgöra ett oöverstigligt eller svårforcerat hinder i utredningsförfa­randet. Detta är enUgt RÅ otillfredsställande, inte minst emedan den enskildes intresse av att hans ekonomiska mellanhavanden med stat och kommun hemlighålls för en polis- eller åklagarmyndighet allmänt sett knappast kan sägas vara speciellt framträdande eller skyddsvärt. Samtidigt är det tydligt att en bestämmelse som medger att uppgifter av detta slag får lämnas ut inte kan antas på något avgörande sätt inverka menligt på kontakten mellan socialtjänsten och den enskilde. - RA föreslår således att den i promemorian diskuterade men icke förordade lösningen väljs, dock med den inskränkningen att på socialtjänstens område uppgiftslämnandet begränsas till att avse endast ekonomiska förhållanden.

När det gäller en för samhället så väsentiig angelägenhet som att bekämpa narkotikamissbruket främst bland ungdomar så finns det enligt åklagarmyn­digheten i Malmö verkligen anledning överväga ytterliigare möjligheter till informationsutbyte även då det i det enskilda fallet inte rör sig om misstanke om grovt narkotikabrott.

Länsåklagarmyndigheten i Ålvsborgs län finner förslagen i huvudsak utgöra en tills vidare god awägning mellan de intressen som är berörda. Emellertid bör enligt myndigheten - med hänsyn till den stora angelägen­heten av så effektiv narkotikabekämpning som möjli.t - stadgandena i 14 kap. 2 § tredje stycket och 15 kap. 5 § andra stycket :5ekrL samt 66 § SoL omfatta narkotikabrott även om detta icke är grovt. Att märka är att det vid utredningar om narkotikabrottslighet ofta är utomordentligt svårt att bedöma om dessa angår misstanke om endast narkotikabrott som ej är grovt. Sådana brott emanerar oftast från grovt narkotikabrott.

Länsåklagarmyndigheten i Uppsala län, som menar att rättsläget före 1981 bör återföras, anser förslagen alltför restriktiva. Den alternativa lösning som diskuteras på s. 47-48 i promemorian är att föredra. En sådan ordning skulle ligga ganska nära vad som gällde före den nya seknjtesslagen. En sådan reglering skulle också kunna bli enhetlig för all hälso- och sjukvårdspersonal och bl. a. därigenom göra de nu ganska komplicerade reglerna på detta område något enklare. - Även när det gäller fråga orri uppgifter som angår

Prop. 1981/82:186

184

misstanke om brott på socialtjänstens område bör ett vidgat uppgiftsläm­nande kunna övervägas.

Vad avser de grova brotten kan det enligt länsåklagarmyndigheten i Västerbottens län vara rimligt att utforma gränserna för personalens möjligheter att på eget initiativ lämna upplysningar med utgångspunkt från vittnesplikten. Det måste även vara riktigt att envar kan lämna här avsedda upplysningar och att denna möjUghet inte förbehålles någon viss personal­kategori. Vad gäller det ställningstagande, som redovisas beträffande övrig brottslighet, måste detta ur åklagarväsendets synpunkt betecknas som högst otillfredsställande. Att under hänvisning till en förundersökningsledares möjUghet att efter domstolsprövning få ta del av allmänna handlingar och hålla vittnesförhör, avvisa tanken på att utvidga berörd personals möjlighe­ter att lämna upplysningar till att även avse fall av lindrigare brott, ter sig närmast groteskt. Det kan inte vara rimligt att samhället på detta sätt lägger hinder i vägen för sin egen utredningsverksamhet avseende brottsbekämp­ning. Att samhället självt på detta sätt förhindrar polis- och åklagarmyndig­heters utredningsverksamhet kan för allmänheten verka som en bekräftelse på att vad dessa myndigheter sysslar med, är något i grunden negativt som helst inte bör stödjas. Man bör inte underskatta den inverkan en sådan bedömning kan ha på allmänhetens inställning till att i övrigt medverka vid förundersökningar m.m. Man bör håUa i minnet att det här kan röra sig om så pass grov brottslighet som rån, grov misshandel m.m. En annan sak är att man i här avsedda fall lägger hinder i vägen för den berörda personalen att på eget initiativ meddela sina kunskaper om olika förhållanden samt att s.k. förtroendematerial privilegieras och inte alls får lämnas ut. Det bör anförtros åt varje förundersökningsledare att efter dessa riktlinjer fatta beslut om att någon ur de berörda personalkategorierna skall höras. Dessa bör därefter fritt kunna meddela sina iakttagelser förutom vad gäller förtroendeuppgif­terna. Åklagarmyndigheten tror att man härigenom åstadkommer en rimlig awägning mellan den enskildes intresse av integritet och samhällets intresse av en effektiv brottsbekämpning.

Länsåklagarmyndigheten i Örebro län anser att promemorians förslag inte är tillräckligt. Själva grunden till det stränga sekretesskravet på sjukvårds-och socialtjänstområdet är att hindra att någon Uder men av att uppgifter lämnas ut. Enligt uttalanden i förarbetena till sekretesslagen måste utgångspunkten för en bedömning av om men föreligger vara den berörda personens egen upplevelse och att det därför är ofrånkomligt att helt rättsenliga åtgärder ibland kan få bedömas som skada eller men. Det anförs vidare att det står klart att sekretesslagen inte får hindra myndigheterna från att utväxla informationer då intresset av att uppgifterna lämnas ut enligt gängse värderingar bör ha företräde framför intresset av att uppgifterna inte lämnas ut. - Problemet är sålunda att finna den punkt, brytpunkten, där utlämningsintresset överväger. Lagstiftaren och promemorian har satt denna punkt vid brott med ett minimislraff om fängelse i två år. Härigenom

Prop. 1981/82:186

185

kommer många allvarliga brottstyper att falla under brytpunkten, såsom barnadråp (fängelse 1 mån - 6 år) grov misshandel i förening med vållande till annans död, även grovt vållande (fängelse 1 år- 10 år), rån (fängelse 1 år- 6 år), grov stöld, grovt bedrägeri och grov förskingring (fängelse 6 mån - 6 år), spioneri (fängelse 1 mån - 6 år) m. fl. - Åklagarmyndigheten har svårt att inse rimligheten i ett resonemang av innebörden att det skulle vara till men för personer som gör sig skyldiga till brott enligt denna exemplifiering om uppgifter i och för deras lagföring lämnades ut till polis- och åklagarmyn­digheter under förundersökning. Brytpunkten bör läggas så att sekretessen kan genombrytas beträffande brott vara är föreskrivet straff om fängelse i 6 år eller längre. - För att förhindra ett uppgiftslämnande vid "mindre allvarliga" brott enligt exemplifieringen kan man tänka sig den konstruktio­nen att den föreslagna 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL erhåller följande tillägg: "Efter rättens tillstånd må även uppgift som angår misstanke om brott vara enligt lag kan följa fängelse i 6 år eller mera lämnas till polis- eller åklagarmyndighet."

Kammarrätten i Göteborg anser det angeläget, att sjukvårds- och socialtjänstpersonalen ges rätt att i vissa fall lämna uppgifter till polis och åklagare angående misstanke om brott. När det gäller sjukvårdspersonalen och tjänstemännen inom familjerådgivningen torde det vara lämpligt att, såsom föreslås, bestämma denna rätt så att den korresponderar med dessa befattningshavares vittnesplikt. För de socialtjänstemän, vilkas tystnadsplikt regleras i 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen, finns dock inte någon begränsning av vittnesplikten. Deras rätt att lämna uppgifter behöver därför inte nödvändigtvis överensstämma med reglerna inom sjukvården och familjerådgivningen. Att ha olika bestämmelser för familjerådgivningen och socialtjänsten i övrigt strider visserUgen mot strävandena att uppnå så stor enkelhet och enhetlighet som möjligt inom sekretesslagstiftningen, men det bör inte få tillmätas avgörande betydelse. Redan nu är sekretesskyddet olika utformat för de båda verksamhetsområdena. Inom familjerådgivningen gäller sålunda absolut sekretess, medan sekretessen inom den övriga social­tjänsten begränsas av ett s.k. omvänt skaderekvisit. Enligt kammarrättens mening kan det finnas motiv för att socialtjänstemännen får rätt att röja även misstanke om lindrigare brottslighet än sådan, där minimistraffet är två års fängelse. Kammarrätten ifrågasätter därför om inte socialtjänstemännens rätt att lämna uppgifter bör konstrueras så att sekretess enligt 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen inte utgör hinder mot att lämna uppgifter till polis och åklagare, då fråga är om misstanke om brott, för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i ett år, alternativt enbart fängelse. Om gränsen sätts vid fängelse i ett år skulle socialtjänstemännen inte bli tvingade att skydda personer, som misstänks för grov misshandel och rån. Sätts gränsen vid enbart fängelse kommer upplysningsrätten även att omfatta misstankar om bl. a, frlhetskränkande otukt och koppleri.

Enligt åklagarmyndigheten i Stockholms åklagardistrikt utesluts enligt

Prop. 1981/82:186

186

förslaget ett flertal brott som enligt rådande värderingar har stort straffvärde och kan innebära stora skadeverkningar för samhället. Särskilt gäller detta den organiserade och ekonomiska brottsligheten. Om inte en utökad möjlighet att bryta sekretessen genomförs, kan detta i praktiken innebära att personer som har begått allvarliga brott rent faktiskt skyddas och erhåller en "fristad" hos berörda myndigheter. Detta inger betänkligheter och kan uppfattas som stötande hos såväl den enskilde tjänstemannen som hos allmänheten. Enligt myndigheten bör man kunna gå längre än vad som nu föreslagits i fråga om information till polis och åklagare utan att ett berättigat skydd för den personliga integriteten kan anses bli åsidosatt.

Länsåklagarmyndigheten i Västernorrlands län och Jämtlands län påpekar att förslagen i promemorian innebär att sekretessen kommer hindra att betydelsefulla uppgifter rörande brottsoffer vid grov misshandel och rån, brott för vilka lägsta straffet är bestämt till ett års fängelse, lämnas ut. Följande två exempel anförs,

1,    En kvinna förs till sjukhus och vårdas på en intensiwårdsavdelning.

Hon har misshandlats i sitt hem av maken. Kvinnan har bl, a, träffats av slag i

nacken med brott på nackkotpelaren. På läkarens fråga uppger kvinnan, att

hon blivit misshandlad, att hon inte vill göra anmälan och att hon tidigare

utsatts för misshandel. PoUsen som via larmcentralen fått kännedom om att

en skadad kvinna förts till sjukhus får vid förfrågan hos sjukhuset inget annat

besked än att kvinnan vårdas där. Kvinnans make påstår att hon ramlat i

källaren.

2.    En drogmissbrukare knivskärs i buken på grund av utebliven betalning

för narkotika. Mannen vågar inte göra anmälan på grund av rädsla för ny

misshandel. Brottet är att bedöma som grov misshandel. För läkaren är det

uppenbart vad som inträffat. Han är förhindrad att lämna upplysningar om

detta till polisen. Efter en vecka tillstöter komplikationer, mannen blir

medvetslös och avlider efter ytterligare någon dag. Chefsläkaren anmäler i

föreskriven ordning till polisen att dödsfallet inträffat. Först då framkommer

händelseförloppet och spaning kan inledas.

Fallen illustrerar att mindre tillfredsställande situationer kan uppkomma då brottsoffer i beroendeställning själva har att avgöra om betydelsefulla uppgifter skall utlämnas eller inte, S,k, tempoförluster i spaningsarbetet kan vara till avsevärt men för bevissäkring under förundersökningen, oaktat grov misshandel, oavsett målsägandens inställning, alltid omfattas av åklagares åtalsplikt. - Då stadgandet om straffminimum i 36 kap. 5 § fjärde stycket rättegångsbalken tillkom föll de grova misshandelsfallen som regel under straffbestämmelserna i 14 kap, 10 eller 11 § då gällande strafflag med två års straffarbete som lägsta straff. Man kan också erinra om att även så integritetskränkande åtgärder som telefonavlyssning enhgt de särskilda telefonavlyssningslagarna ansetts kunna ifrågakomma vid vissa brott, där allmänintresset av effektivitet i den brottsutredande verksamheten ställts i förgrunden, oaktat i dessa lagar avsedda brott delvis har straffminimum under två års fängelse, - Ur de synpunkter länsåklagarmyndigheten har att beakta förordas att åtminstone misstanke om allvarlig misshandel inryms

Prop. 1981/82:186

187

bland de brott, som personal i hälso- och sjukvård samt socialtjänst skall ha möjlighet att polisanmäla.

Rikspolisstyrelsen menar att man genom förslagen åter har givit näring åt påståendet att sjukhusen blir en sorts fristad för kriminella personer, i vart fall när misstanke om en persons kriminalitet uppkommer inom sjukvårds­området. Förslaget innebär att flertalet ekonomiska brott, även sådana som innebär stora samhällsskador, faller utanför uppgiftsrättigheten. Även brott som kan förskylla ett straff på mellan fyra och tio års fängelse faller utanför lagbestämmelsen. Man bör inte utvidga eller generalisera området för förtroendeuppgifter, I stället bör lagen anpassas till vad som hos aktuella personalkategorier uppfattas som rätt och riktigt. Att bistå polisen med uppgifter som behövs för att bekämpa grov brottslighet måste få vara en medborgerlig rättighet, även för anställda inom vårdsektorn. Redan det faktum att brottet är så allvarligt att det endast kan förskylla fängelsestraff borde därför vara tillräckligt för en informationsöverföring till polisen -givetvis skall egentliga förtroendeuppgifter inom hälso- och sjukvården kunna sekretesskyddas. Självfallet eftersträvar polisen inte att någon allmän, formell skyldighet föreligger för sjukvårdspersonal att anmäla till polisen vad man erfarit i tjänsten, - När det gäller sekretessen mellan socialtjänst och polis kan motsvarande synsätt anläggas. Man kan bara peka på det orimliga i att socialtjänstemän inte har en generell möjlighet att vidarebefordra personers uppgifter om narkotikabrott (ej grovt).

En lösning av detta problem kan delvis ske genom att bestämmelsen i 14 kap. 2 § sista stycket ändras så att även brott mot ungdomar i form av narkotikalangning undantas från sekretess. - I den allmänna debatten har alltmer uppmärksammats våldet mot kvinnor. En utredning har lagt förslag till nya åtalsregler för misshandel på enskild plats. Även efter den föreslagna lagändringen kan varken funktionär inom sjuk- och hälsovården eller socialvården lämna uppgift om grov misshandel. På socialvårdsområdet, där inte några undantag från vittnesplikten lägger hinder i vägen, borde sekretessen inte hindra ett uppgiftslämnande till polisen även när en kvinna över 18 år blivit grovt misshandlad. Även i detta fall kan önskemålet tillgodoses genom ett tillägg till nyssnämnda lagrum.

Polisstyrelsen i Stockholms polisdistrikt godtar att man i viss, rätt generös omfattning, får hemlighålla uppgifter om brott för polisen. Frågan är bara var man finner den rimliga brytpunkten för de motstående intressen som finns, -Styrelsen anser att det är en klar skillnad i sekretessvärde mellan uppgifter som erhållits i förtroende och sådana som blivit kända på annat sätt. Detta förhållande bör också komma till uttryck i lagen och dess tillämpning. Den tekniska lösningen för att åstadkomma en sådan ordning lämnar styrelsen därhän. Styrelsen menar dock att tvåårsgränsen kan godtas för förtroende­fallen. För andra fall bör gränsen vara lägre. Det är i varje fall inte rimligt att uppgifter om grov misshandel och rån skall kunna hemlighållas om man har fått vetskap om sådana brott på annat sätt än i förtroende. Förmodligen bör

Prop. 1981/82:186

188

gränsen kunna sättas vid fängelsestraff.

Polisstyrelsen i Malmö polisdistrikt sätter i fråga om inte informationsut­bytet mellan myndigheterna kunnat utvidgas ytterligare något. Det hade varit önskvärt med ett vidgat informationsutbyte mellan polis och åklagare samt hälso- och socialvård till även de fall det enbart föreligger misstanke om narkotikabrott. Att bekämpa det allvarliga narkotikamissbruket i landet ter sig för polisstyrelsen som en så betydelsefull samhällsangelägenhet att integritetsskyddet för den enskilde bort kunna uttunnas något.

Det informationsbehov, som förslaget i 14 kap, 2 § SekrL skall tillgodose, kan enligt socialstyrelsen säkerligen i många fall bli relativt omfattande. Under sådana förhållanden skulle bestämmelsen kunna komma att medföra en icke oväsentlig merbelastning på den redan nu hårt ansträngda hälso- och sjukvårdspersonalen och av denna uppfattas som ett hinder i det ordinarie sjukvårdsarbetet. Från den synpunkten Ugger det i hälso- och sjukvårdens intresse att polisen inte i obegränsad omfattning kan påfordra dylika uppgifter. Dock finns begränsningar härför inbyggda i regelförslaget. Den omständigheten att ett uppgiftslämnande endast kan komma i fråga vid misstanke om brott eller försök till brott som inte kan föranleda lindrigare straff än fängelse i två år kan i den praktiska tillämpningen medföra svårigheter. Man kan ju knappast begära att hälso- och sjukvårdspersonalen skall kunna känna till vilka minimistraffsatser som gäller för olika brott. Som exempel härpå kan nämnas om det rör sig om våldförande eller våldtäkt samt rån eller grovt rån, Å andra sidan kan man utgå från att hälso- och sjukvårdspersonalen, då sådant uppgiftslämnande blir aktuellt, kan få hjälp och vägledning av den som leder arbetet på enheten frän någon förvaltnings­jurist eller liknande, - Från patientsynpunkt kan förslaget te sig mer tveksamt. Det kan hävdas att förtroendet för sjukvården skulle komma att rubbas om den föreslagna regeln infördes. - Häremot kan dock framhållas att det basala i förtroendeförhållandet mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen är att patienten skall kunna lita på att de uppgifter, som rör hans sjukdom eller för hans möjligheter att få erforderlig vård, inte sprids till i sammanhanget obehöriga personer. Det är dock inte sådana person­uppgifter, som polisen normalt kan ha intresse av i detta sammanhang. -Sammanfattningsvis anser socialstyrelsen, att den föreslagna bestämmelsen bör tillstyrkas med hänsyn till de viktiga samhällsfunktioner den är avsedd att stödja. - Socialstyrelsen anser dock att rätten att anmäla vissa brott till en åklagarmyndighet eller en polismyndighet även bör gälla för vissa andra brott trots att lindrigaste straffet inte uppgår till fängelse i två år. Det bör gälla för narkotikabrott - inte bara grovt narkotikabrott - samt för misshandel av närstående såsom hustru, make, sambo, föräldrar eller syskon.

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd erinrar om att promemorian tar upp spörsmålet om hälso- och sjukvårdspersonalen bör få lämna uppgifter till polisen inte bara när det gäller mycket allvarliga brott utan även i andra fall, t, ex, vid grov misshandel och rån. Förutsättningen för ett uppgiftslämnande

Prop. 1981/82:186

189

härvidlag skulle enligt promemorian vara att uppgifterna inte erhållits i en förtroendesituation. - Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd finner den framförda synpunkten beaktansvärd. Emellertid torde det ställa sig svårt eller omöjligt att låta förtroendesituationen bli avgörande för om uppgiften skall få lämnas eller ej, enär förtroendesekretessen till skillnad mot tidigare inte längre gäller inom hälso- och sjukvården. Enligt ansvarsnämndens mening talar mycket för att personalen bör ges möjlighet att lämna uppgifter vid polisförhör också vid annan allvarlig brottslighet än då fråga är om ett lägsta straff om två års fängelse. Innan det går att ta slutlig stäUning till denna fråga måste dock närmare utredning göras angående förutsättningarna för ett sådant uppgiftslämnande, omfattning härav och vilken brottslighet som avses.

Enligt psykiatriska nämnden kan det ibland förekomma att en patient som är intagen på ett sjukhus vidtar olika föranstaltningar som utgör en fara för den personliga säkerheten för någon som vistas utanför sjukhuset. Det kan vara fråga om angrepp mot t. ex. en anhörig, förutvarande fästmö eller vedersakare. Bestämmelserna i brottsbalken om skyldighet att anmäla brott som är å färde är endast i begränsad omfattning tillämpliga i dessa fall. Som exempel kan nämnas att vid slämpling till grov misshandel föreligger anmälningsskyldighet men inte vid slämpling till misshandel. Sekretesslagen bör inte lägga hinder i vägen för att sjukhuspersonalen till myndigheter och enskilda personer lämnar ut uppgifter som är ägnade att skydda den hotade personen. Som jämförelse kan erinras om den uppgiftsskyldighet som åvilar överläkaren enUgt 31 § första stycket 7 sjukvårdskungörelsen (1972:676), när någon som är farlig för annan person lämnar eller avser att lämna sjukhuset. Det är dock att märka att denna skyldighet inte gäller i stämplingsfallet, dvs. när patienten under vistelsen på sjukhuset söker få annan att utföra angreppet på personen i fråga. I situationer av detta slag bör sjukvårdsper­sonalen kunna få göra sådan intresseawägning som anges i 14 kap. 3 § första stycket SekrL. Eftersom det här kan vara fråga om att lämna uppgifter till annan än myndighet bör en sådan bestämmelse införas i 7 kap. SekrL.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser förslaget om socialtjänstpersonalens möjligheter att lämna uppgifter vara angeläget. - Den föreslagna gränsdrag­ningen på minst två års fängelse innebär att brott som t, ex, grov misshandel och narkotikabrott inte innefattas. De farhågor promemorian anger om minskad benägenhet att ta kontakt med socialtjänsten om man ytterligare begränsar socialtjänstsekretessen i dessa fall anser länsstyrelsen vara överdrivna. - Undre gränsen för uppgiftslämnande bör sänkas eller utformas på ett sådant sätt att även de nämnda grova våldsbrotten och narkotikabrot­ten omfattas.

Sociala centralnämnden i Linköping anser att gränsen att lämna uppgifter till åklagarmyndighet eller polismyndighet, för att göra det möjligt att lämna uppgifter om brotten grov misshandel och rån, skall sänkas till fängelse i ett år.

Prop. 1981/82:186

190

Den föreslagna gränsdragningen på minst två års fängelse innebär enligt sociala centralnämnden i Stockholm att brott som t, ex. grov misshandel inte innefattas. De farhågor promemorian uppställer såsom minskad benägenhet att ta kontakt med socialtjänsten om man ytterligare begränsar socialtjänst­sekretessen i dessa fall anser nämnden vara överdrivna. - Straffgränsen om två år för vilka brott som skall bryta sekretessen bör sänkas eller utformas på ett sådant sätt att även de grova våldsbrotten omfattas.

Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer påpekar att problemen under senare år med sprit- och narkotikalangning till underåriga alltmer accentuerats. För samhällets del gäller det att på olika sätt bekämpa denna brottslighet. Ett verksamt sätt vore att ett tiUägg gjordes i 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL beträffande möjlighet till uppgiftslämnande i vad avser vissa brott som riktar sig mot den som inte fyllt 18 år. Föreningarna föreslår, att samma möjlighet till uppgiftslämnande även skall finnas beträffande narkotikabrott och brott mot lagen om handel med drycker.

Svenska polisförbundet framhåller att vissa typer av brott är särskilt angeläget att beivra. Att polisens arbete med sådana brott underlättas stöds säkerligen av allmänheten. Det torde t.o.m. kunna ifrågasättas om inte allmänhetens rättsmedvetande kränks om sekretessen endast skall kunna undantas beträffande brott med lägst två års minimislraff. Man sekretessbe-lägger bl. a. uppgifter beträffande barnadråp, misshandel, grov misshandel (t. ex. kvinnomisshandel), olaga tvång och olaga hot, våldförande, frihets-kränkande otukt, otukt med barn, koppleri, rån, narkotikabrott. Att det i målsägandegruppen kring dessa brott finns de allra svagaste i samhället gör att det är svårt att förstå vilket intresse rättsstaten vill skydda. - Det torde vara en sanning att om kraven på att en verksamhet ska fungera är tillräckligt stort så skaffar man sig också på något sätt möjlighet att arbeta. PoUsen måste kunna fungera i brottsbekämpningen. När möjligheten att få fram uppgifter försvåras tvingas polisen ta till tvångsåtgärder-och exklusiva spaningsmeto­der.

Några remissinstanser menar att promemorians förslag ger polis och åklagare för stora möjligheter att få uppgifter.

Arbetsgruppen vid juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet och professor Olle[REDACTED_EFTERNAMN] kan inte tillstyrka förslaget att befattningshavare inom sjukvården skall kunna utan den enskildes samtycke lämna uppgifter som angår misstanke om grövre brott till polisen. I promemorian anges som exempel iakttagelser som hälso- och sjukvårdspersonalen har gjort beträf­fande en patient, som polisen misstänker för brott, eller vid undersökning av personer som har utsatts för brott, iakttagelser som personalen gjort i andra sammanhang, t. ex, vem som har besökt en viss patient eller vad som har avhandlats vid samtal med patienter eller mellan patienter och besökare, -Med hänsyn till att någon förtroendesekretess inte längre gäller inom sjukvården innebär promemorieförslaget i denna del att sekretesskyddet försvagas även i förhållande till rättslaget före sekretesslagens ikraftträdan-

Prop. 1981/82:186

191

de. Att öppna en sådan informationskanal från sjukvården till polisen skulle motverka det förtroende som sjukvård, tillgänglig för alla kategorier vårdbehövande, är beroende av. Den föreslagna uppmjukningen av sekre­tessen kan leda till att vissa personer drar sig för att söka den vård de är i största behov av. Beträffande personer med kriminellt förflutet som kommer under behandling kan i vissa fall den föreslagna lagändringen motverka sådan öppenhet och kontakt som ger läkare m. fl. möjlighet till iakttagelser som kan vara avgörande för att ställa rätt diagnos och ändamålsenliga behandlingsförslag. - Förslaget har utformats så att man från sjukvårdens sida skall ha frihet att bedöma lämpligheten att lämna uppgifter av aktuellt slag. Skall en sådan inskränkning av sjukvårdssekretessen genomföras, kan det ifrågasättas om varje befattningshavare på ett sjukhus skall ha rätt att bestämma om utlämnande av dylika allvarliga uppgifter. Eftersom det rör sig om ytterst känsliga omdömesfrågor bör endast befattningshavare med självständigt ansvar för patienternas vård kunna fatta beslut om att lämna uppgifter. Att begränsa kretsen av uppgiftslämnare innebär vissa praktiska olägenheter. Detta bör dock godtagas mot bakgrund av att det i varje enskilt fall rör sig om en svår avvägning där i behandlingssituationen behovet för polisen av uppgifter skall ställas mot den enskildes intresse av skydd. -Nuvarande bestämmelser i sekretesslagen, socialtjänstlagen, brottsbalken och rättegångsbalken ger de möjligheter att lämna uppgifter om brott som kan accepteras vid en awägning gentemot föreliggande sekretess- och behandlingsintressen. Därför avstyrks även förslaget om vidgad rätt för befattningshavare inom socialtjänsten att till polisen lämna uppgifter angående misstanke om allvarligare brottslighet. Samma synpunkter fram­förs i huvudsak också av Sveriges socionomförbund.

Några remis.sinstanser tar upp frågan om den berörda personalen b ö r h a en uppgiftsplikt.

Det kan enligt polisstyrelsen i Umeå polisdistrikt ifrågasättas om inte skyddet för den enskildes personUga förhållanden har överbetonats på sådant sätt att hinder uppkommit för den brottsutredande verksamheten. Det mycket starka skydd som kommit till uttryck i sekretesslagen torde inte i denna del ha stöd hos allmänheten. Fastmer anser man det snarare som stötande om samhället ställer upp med vård åt en brottsling vare sig det rör sig om kropps- eller socialvård, och det sedan är upp till den handläggande tjänstemannen om brottet kommer till polisens kännedom. Under 1960-talet utbredde sig missuppfattningen att man inte kunde ge adekvat vård om det inte förelåg ett absolut förtroende mellan vårdaren och den vårdade. Promemorian ger till viss del uttryck för den uppfattningen. Beklagligtvis finns uppfattningen kvar hos viss vårdpersonal. När det gäller läkare finns det redan i dag ett starkt motstånd mot att fullgöra den legala anmälningsskyl­digheten, som föreligger (jfr promemorian s. 25). Det förhållandet borgar inte för att läkarna frivilligt skulle lämna uppgifter om inträffade grova brott. Enligt polisstyrelsens uppfattning torde allmänintresset i dessa fall vara så

Prop. 1981/82:186

192

starkt att det inte skulle föreligga någon betänklighet mot att införa anmälningsskyldighet.

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd tillstyrker förslaget, varigenom medges ett vidgat uppgiftslämnande till polisen vid särskilt allvarlig brottslighet. Emellertid anser ansvarsnämnden att det på goda grunder kan ifrågasättas om inte beträffande sådan brottslighet därutöver bör finnas bestämmelser, utformade som ett åläggande för personalen att tiU polis och åklagare lämna de uppgifter som begärs i förekommande fall. En förutsätt­ning bör dock vara att detta sker vid förhör. En sådan skyldighet torde kunna motiveras med att det här gäller utredning av mycket allvarliga brott, där ett framträdande samhällsintresse mäste äga företräde framför intresset att skydda patienterna. Att uppgifter i förevarande fall lämnas vid polisförhör av hälso- och sjukvårdspersonalen torde också överensstämma med vad som tidigare i allmänhet gällt enligt äldre rättsordning. Att så sker torde dessutom vara förankrat i det allmänna rättsmedvetandet.

Hovrätten för Västra Sverige avråder från att berörda funktionärer får en rätt och inte en skyldighet att lämna begärda uppgifter (se avsnitt 2.1.3).

Länsstyrelsen i Stockholms län anser inte att förslaget om ändring av 15 kap. 5 § SekrL bör genomföras. Paragrafens nuvarande innehåll innebär skyldighet att på begäran lämna uppgift som inte är sekretessbelagd till annan myndighet. Paragrafens lydelse, jämförd med 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL, kan tolkas så att myndighet är skyldig att informera åklagar- och polismyndighet om vissa allvarliga brott som anges i sistnämnda paragraf. En sådan tolkning har dock tydligen inte varit avsedd.

Nu vill man genom ett tillägg till 15 kap. 5 § klargöra att paragrafen inte ger upphov till någon sådan skyldighet. Genom den nu föreslagna ändringen i form av ett andra stycke skulle myndigheten få avgöra om uppgift skall lämnas ut eller inte.

Dessa ställningstaganden innebär enligt länsstyrelsens mening risk för en icke enhetlig behandling av ärendena, vilket måste anses otillfredsställande ur olika synpunkter. Dessutom finns det risk att socialmyndighet indirekt kan komma att skydda person som misstänks för den allvarliga brottslighet som det här är fråga om.

Den föreslagna regeln gynnar inte förtroendet för sociala myndigheter. Det är bättre med uppgiftsskyldighet vilket bör framgå av lagtexten.

Av uttalanden i promemorian framgår enhgt JO att avsikten är att envar som på ett eller annat sätt är verksam inom hälso- och sjukvården eller socialtjänsten skall efter egen bedömning få lämna uppgifter av förevarande slag till åklagarmyndighet eller polismyndighet. Om detta är avsikten framstår det som redaktionellt felaktigt att bestämmelsen knutits till bestämmelserna om anmälan om misstanke mot brott mot underåriga. Av uttalanden i förarbetena till sekretesslagen (jfr prop. 1979/80:2 s. 123) framgår att avsikten är att det är myndigheten eller den som med stöd av delegation från myndigheten får besluta härom, som skall kunna göra

Prop. 1981/82:186

193

anmälan och inte den enskilde befattningshavaren. Hur det än förhåller sig härmed anser JO att det inte bör komma i fråga att envar som är verksam inom socialtjänsten eller hälso- och sjukvården på eget ansvar skaU avgöra om uppgiften skall få lämnas ut eller inte. I så fall blir uppgiftslämnandet beroende på vederbörandes egna värderingar om man vill hjälpa polisen eller inte. Vidare torde det i allmänhet vara svårt eller i flesta faU omöjligt för den enskilde att avgöra om det rör sig om brott som är av den svårighetsgrad att det inte kan följa lindrigare straff än fängelse i två år. JO anser i stället att bestämmelsen bör utformas så att envar är skyldig att efter begäran från polis eller åklagare lämna uppgift av förevarande slag. Många gånger torde det vara svårt att bedöma om det finns misstanke om brott av den svårighetsgrad som här avses. Beslut att infordra uppgifter enligt den föreslagna bestäm­melsen bör därför fattas av förundersökningsledare. En bestämmelse av sådant slag hör dock närmast hemma bland bestämmelserna om förunder­sökning och kan tas in där som en uppgiftsskyldighet, som enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen bryter sekretessen. - I konsekvens med vad JO nyss har föreslagit avstyrker JO det i promemorian föreslagna tillägget till 15 kap. 5 § SekrL.

Sociala centralnämnden i Stockholm anser att förslaget till ändring av 15 kap. 5 § SekrL har förfelat sitt syfte. Paragrafens första stycke innebär skyldighet att efter begäran lämna uppgift som ej är sekretessbelagd, alltså ej något initiativtagande i form av anmälan. Denna skyldighet tas bort genom andra stycket samma paragraf, vilket innebär att myndigheten avgör om uppgift skall lämnas ut eller inte. - Dessa ställningstaganden kan innebära hinder mot en enhetUg behandling av ärenden, vilket måste anses otillfreds­ställande, speciellt som följderna kan bli mycket ingripande för den enskilde. - Regeln gynnar inte förtroendet för sociala myndigheter. Det är bättre för alla parter att uppgiftsskyldigheten lagfästs än att den enskilde socialarbe­taren skall bedöma om uppgift skall lämnas ut. Det är också tveksamt om ett eventuellt avslag kan överklagas, då myndigheter enligt lag får befogenhet att avgöra om uppgift skall lämnas ut.

Centralorganisationen SACO/SR finner förslaget tveksamt. Eftersom det här är fråga om grova brott bör det övervägas om en sådan information inte bör grundas på uppgiftsskyldighet. I vart fall kräver denna fråga närmare utredning.

Ändringen i 14 kap. 2 § SekrL lägger enligt Svenska polisförbundet ett stort ansvar på enskilda befattningshavare inom hälso- och sjukvården. När ska man agera i ett uppenbart fall av hustrumisshandel? Första, andra eller tredje gången hon kommer till sjukhus med skador? Även i 14 kap. 2 § borde lagregeln ha utformats som en skyldighet att lämna uppgift. - Sekretesslag­stiftningens huvudsakliga syfte torde vara att skydda medborgarna mot att uppgifter som är till men för honom utlämnas. Förbundet anser det ostridigt att olika demokratiska intressen står emot varandra i detta avseende, men hävdar att det aldrig kan vara till men för den enskilde att olika myndigheter i

13 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

194

samhällets rättsarbete lämnar uppgifter till varandra.

JK förordar att möjligheterna att lämna uppgifter skall gälla också vid förberedelse och slämpling till brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år. Samma synpunkt framförs i princip av socialstyrelsen.

Några remissinstanser tar upp förhållandet mellan promemo­rians förslag till möjligt uppgiftslämnande och vitt­nesplikten.

Enligt RÅ är det välbetänkt att förslaget även innefattar försöksbrott. Det är emellertid inte lätt att se hur förslaget i sistnämnda del förhåller sig till vittnesreglerna i 36 kap. 5 § rättegångsbalken. Visserligen är det tydligt att försöksbrotten inte kommer att medföra någon längre gående skyldighet att vittna. Men kommer t. ex. en läkare att få avgöra efter fritt skön huruvida han i ett mål rörande ansvar för försök till dråp skall vittna om vad som har anförtrotts honom på grund av hans ställning? Eller får han alls inte vittna i ett sådant fall? Det vore önskvärt med ett klargörande om vad den föreslagna regleringen innebär på denna punkt.

Enligt åklagarmyndigheten i Göteborgs åklagardistrikt ger förslagen möjlighet att, utan att behöva tillgripa vittnesförhör enligt 23 kap. 13 § rättegångsbalken, kunna få vittnesuppgifter från bl. a. sjukvårdspersonal. Regeln har utformats i huvudsak efter den i 36 kap. 5 § stadgade vittnesskyldigheten vid sådana brott. En olikhet föreligger dock så till vida att de föreslagna reglerna i 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL och 66 § första stycket SoL även omfattar misstanke om försöksbrott, vilket inte är fallet med 36 kap. 5 § rättegångsbalken. Förslaget innebär att sjukvårdspersonal kan lämna vittnesuppgifter under förundersökning beträffande även försök till grova brott medan det förefaller mera oklart vilken inverkan en lagstadgad rätt till uppgiftslämnande får på inskränkningarna i vittriesskyl-digheten enligt 36 kap. 5 § rättegångsbalken. Myndigheten anser i första hand att 36 kap. 5 § fjärde stycket rättegångsbalken bör utvidgas att omfatta även försök tiU brott för vilket är stadgat fängelse i lägst två år. Det nuvarande rättsläget på denna punkt är otillfredsställande dels med hänsyn till den svåra awägning som ibland kan ligga i om ett brott är fullbordat eller befinner sig på försöksstadiet, dels med hänsyn till att försök till grovt brott kan vara väl så straffvärt som fullbordat brott. I andra hand bör övervägas att tills vidare avstå från att låta försöksbrotten omfattas av de föreslagna sekretessreglerna. Detta särskilt om de nya stadgandena i sekretess- och socialtjänstlagen skulle anses få till följd att berörda kategorier får vittnesplikt även vid försöksbrott.

Socialstyrelsen anför:

I 36 kap. 5 § rättegångsbalken (RB) föreskrivs vissa begränsningar i vittnesplikten. Enligt denna bestämmelse får vissa där uppräknade perso-

Prop. 1981/82:186

195

nalgrupper inom bl. a. hälso- och sjukvården samt inom socialtjänsten inte höras som vittne om något som anförtrotts dem på grund av deras ställning eller som de erfarit i samband därmed. Detta förbud gäller emellertid inte när det är fråga om brott där lindrigaste straffet är fängelse i två år. - Som framgår i prop. 1979/80:2 del A sid. 398 kunde enligt äldre rätt den som var skyldig att röja en uppgift vid vittnesförhör även straffritt lämna uppgifter under förundersökning. - I 23 kap. 13 § RB finns regler om möjligheter att redan under förundersökning som vittne vid domstol höra den som kan komma att bli vittne sedan åtal har väckts. Sådant förhör får inte äga rum, innan förundersökningen fortskridit så långt att någon skäUgen kan misstänkas för brottet. - När det gäller den nu i promemorian föreslagna ändringen i sekretesslagen ifrågasätter socialstyrelsen dessutom om den inte även bör kompletteras med en skyldighet att till en poUsmyndighet lämna ut önskade uppgifter vid sådana förhör som ovan nämnts. Detta med tanke på de allvarliga brott som det här är fråga om och där samhällets intresse av att gripa in väger tyngre än intresset av att skydda patienterna.

Frågan om I ätt nad i sekretessen för andra än offentliga funktionärer tas upp av två remissinstanser.

Hovrätten för Västra Sverige påpekar att promemorian inte innehåller något förslag om lättnad i den enskilda sjukvårdens sekretess gentemot åklagar- och polismyndigheterna (s. 46 f). Man förlitar sig synbarligen på att de nuvarande reglerna, som innehåller ett "obehörighets"-rekvisit, skall tillämpas förnuftigt. Detta kan vara väl grundat, så länge den starka yrkesetiska principen om sekretess inom sjukvården råder. I längden är det dock knappast tillfredsställande att frågan lämnas så gott som oreglerad. Hovrätten vill förorda att man här väljer en lösning som i sak ansluter sig till vad som skall gälla inom den aUmänna sjukvården.

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd erinrar om att för personal i den privata sjukvården gäller jämlikt tillsynslagen tystnadsplikt med ett obehö­righetsrekvisit. J promemorian framförs uppfattningen att denna tystnads­plikt inte hindrar att misstankar om i vart fall allvarligare brott framförs till polisen. - Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd instämmer i denna tolkning av tystnadsplikten. Enligt ansvarsnämndens uppfattning är det emellertid angeläget att detta kommer till klart uttryck i lagtexten för att undanröja all tveksamhet. Detta blir givetvis nödvändigt om personalen skulle åläggas en upplysningsplikt i enlighet med ansvarsnämndens förslag.

En särskild fråga tas upp av hovrätten för Västra Sverige. Hovrätten erinrar om att promemorian tar (s. 42) avstånd från uttalandet i prop. 1979/80:2 s. 398 att den som är skyldig att vittna blir straffri om han redan vid förundersökningen röjer något som omfattas av hans tystnadspUkt. Detta uttalande torde gå tillbaka på ett uttalande i prop. 1948:230 med förslag till den nya tryckfrihetsförordningen (s. 144). Uttalandet syftade på den tystnadsplikt för tidningsmän m. fl. som följer av TF:s regler om rätt till anonymitet men som viker för vittnesplikten. Härom yttrade föredragande

Prop. 1981/82:186

196

departementschefen: "Dessa regler torde väl innebära att, om utgivaren redan vid polisförhör och alltså utan förhör inför domstolen upplyser om att den misstänkte lämnat de uppgifter utredningen avser, han icke kan anses ha brutit mot anonymitetsreglerna." Skälen till att det sålunda beskrivna rättsläget skulle ha ändrats har inte redovisats i promemorian. Såvitt hovrätten kan förstå, kan den påstådda ändringen inte hänga samman med att uttrycket "obehörigen" har försvunnit; detta uttryck fanns inte i de regler i förslaget till TF till vilka 1948 års uttalande anknöt. TF är visserligen numera ändrad på denna punkt; anonymitetsrätten kan genombrytas först efter en diskretionär prövning av rätten (se prop. 1975:76:204 s. 143). Något krav på en sådan prövning finns emellertid inte i 36 kap. 5 § rättegångsbalken, och hovrätten är för sin del benägen att tro att det i 1979/80 års proposition återgivna uttalandet alltjämt bör ses som uttryck för gällande rätt.

4 Uppgifter från sjukvård och socialtjänst till andra myndigheter än polis och åklagare

Stockholms tingsrätt tar upp frågan om uppgiftslämnande till domstolarna. Tingsrätten har stora svårigheter vid delgivning av kaUelser framför allt med tilltalade i brottmål. Detta nedsätter tingsrättens effektivitet och har medfört att tingsrätten har börjat använda vissa okonventionella metoder för att få kontakt med de personer, som skall delges. Bl. a. innebär detta, att tingsrätten ofta i brådskande fall och i fråga om särskilt svårdelgivna personer måste bedriva egen spaning, eftersom polisens delgivningscentral inte klarar av uppgiften. I ett mycket stort antal fall, där aktuella adresser till de sökta saknas, har delgivning skett med hjälp av uppgifter från socialregistret och vederbörande socialassistent. Detta tillvägagångssätt har varit synnerligen framgångsrikt. Liknande metod har även ibland använts vid delgivning med personer, som undergår läkarvård. Dessa möjligheter att nå personer har så gott som helt upphört genom sekretesslagens införande, bl. a. därför att tingsrätten numera inte får uppgifter ur socialregistret för delgivningsändamål. Det innebär stora olägenheter och ökade kostnader för tingsrätten att inte kunna använda dessa utvägar. Samma besvär har sannolikt uppkommit för andra domstolar, åklagare och polis.

Det är därför med stor besvikelse som tingsrätten konstaterar, att promemorian tar upp uppgiftslämnande till polis och åklagare men underlåter att samtidigt beröra domstolarnas behov av uppgifter. Det är nämligen aUdeles nödvändigt att man snabbt kommer tillrätta med detta problem för domstolarna så att domstolarna hos andra myndigheter kan få tillgång till behövliga adressuppgifter.

Prop. 1981/82:186

197

Den åsikt som återgivits (s. 30) i promemorian att en enskilds adress aldrig skulle kunna hemlighållas för andra myndigheter med stöd av 7 kap. 1 § SekrL. bör enligt tingsrättens mening i första hand godtas. För klarhetens skull bör i så fall en bestämmelse i saken tas in i sekretesslagen. Som framgår av promemorian (s. 30) var avsikten i allt fall för hälso- och sjukvårdsområdet inte att det genom sekretesslagen skulle åstadkommas mer omfattande sakliga ändringar.

Utlämning av adressuppgift för delgivningsändamål bör i princip inte anses vara menligt för den det rör. För delgivning använder domstolarna i första hand delgivning med vitt kort. Att fordra att den enskilde skickar tillbaka delgivningsbevis kan i vårt samhälle inte vara att ställa kraven för höga. Först om den som söks inte vill medverka genom att underteckna och portofritt återsända delgivningsbeviset får användas annat delgivningssätt, som är kostsammare för det allmänna och mer ingripande för den som söks för delgivning.

Skulle det anses att sekretesslagen inte kan innehålla en bestämmelse om att adressuppgifter i särskilt fall alltid får utiämnas till myndigheter -eventuellt till vissa uppräknade myndigheter, bl. a. domstolarna - borde i allt fall det omvända skaderekvisitet inte vara tillämpligt utan i stället det raka skaderekvisitet. Detta skulle medföra att presumtion är för utlämnande.

Skulle inte heller sist angiven ståndpunkt godtas bör även domstol få samma rätt att utfå adressuppgift som föreslås i promemorian beträffande åklagarmyndighet och poUsmyndighet. Tingsrätten är medveten om att en awägning måste ske mellan intresset av att hindra utomstående från att få kännedom om att viss person är föremål för vård och att tillgodose behovet av ett effektivt delgivningssystem. Tingsrätten tror emellertid inte att det förhållandet att adressuppgift utlämnas till rättsvårdande myndigheter kan motverka förtroendet för vårdorganen.

Som föreslagits kan sådana bestämmelser lämpligen tas in i tillsynslagen och SoL.

Några remissinstanser tar upp frågan om uppgiftslämnande till kronofogdemyndigheterna.

RSV anser att det också bör vara möjligt att lämna adressuppgifter till kronofogdemyndigheterna. Detta krav är motiverat av samhällets strävan­den att effektivisera indrivningsarbetet. Dessa strävanden har kommit till uttryck i utsökningsbalken som träder i kraft den 1 januari 1982. En ledande princip i denna reform är att gäldenären i ökad utsträckning åläggs att medverka i det exekutiva förfarandet. Det är därför av vikt att sekretessen inte hindrar kronofogdemyndigheten från att komma i kontakt med den enskilde. Att sådan kontakt nås Ugger dessutom ofta också i den enskildes intresse. Den leder inte sällan till att myndigheten, utan att behöva tillgripa eventuella tvångsmedel, får klarlagt att den enskilde, gäldenären, saknar utmätningsbara tillgångar. Detta betyder i sin tur att myndigheten kan

Prop. 1981/82:186

198

koncentrera sina resurser på mer angelägna fall. Även då fråga är om avhysning är det betydelsefuUt att myndigheten får kontakt med den enskilde så att denne kan bevaka sin rätt. - Vid utformningen av sekretesslagens regler på vårdområdena var det inte fråga om att åstadkomma mera omfattande sakliga ändringar. Sekretessen inom socialtjänsten skärptes dock på grund av de värderingar som lett fram till den nya socialtjänstlagen. Även med beaktande härav anser RSV det vara rimligt att kronofogdemyndighet få tillgång till de adressuppgifter som avses med förslaget. Uppgifterna torde enligt äldre rätt ha kunnat lämnas till kronofogdemyndighet, jfr JO 1972 s. 302 (yttrandet återges på s. 11 f i promemorian). Att uppgifterna numera i normalfallet kan hemlighållas hos kronofogdemyndighet med stöd av 9 kap. 19 § sekretesslagen (jfr prop. 1979/80:2 Del A s. 289) bör dessutom kunna underlätta ett utlämnande.

Kronofogdemyndigheten i Stockholms distrikt påpekar att sjukvårdsinrätt­ningar och sociala inrättningar vägrar att lämna ut uppgifter, såväl om en person är intagen på inrättningen som om intagen persons bostadsadress. Denna vägran torde i och för sig inte ha särskilt stor betydelse för det positiva indrivningsarbetet, eftersom uppgifter från nämnda myndigheter sällan är nödvändiga för att driva in fordringsbelopp. Det torde också vara så att verkställighetsåtgärder som förhindras på grund av att gäldenären är intagen på sjukvårdsinrättning i de flesta fall kan anstå tills det blir möjligt att komma i kontakt med honom. - Emellertid skulle det många gånger väsentligt underlätta kronofogdemyndighetens arbete om man kunde få uppgift om att gäldenären är intagen på sjukhus eller annan inrättning. Myndigheten skulle då slippa att utföra ett tidsödande och resultatlöst spaningsarbete efter gäldenären och kunna använda den tiden till ett mera fruktbärande indrivningsarbete. Det nu ifrågavarande indrivningsklientelet har nämligen som regel inte några utmätnings- eller införselbara tillgångar men kronofog­demyndigheten måste få bekräftat att så är fallet. Vad gäller person som uppbär socialhjälp är själva uppgiften härom i allmänhet tillräcklig för att man skall kunna avskriva restförd skatt eller avsluta indrivningsarbetet beträffande enskilt fordringsanspråk.-Utlämnandet till kronofogdemyndig­heten av de ifrågavarande uppgifterna är således mera till fördel än till men för gäldenären. - Däremot torde de eflerfrågningar som kronofogdemyn­digheten gör hos olika personer och myndigheter beträffande en gäldenär som är intagen på sjukhus eller socialinrättning i många faU kunna vara till men för vederbörande genom att det sprids ut att han är eftersökt av myndigheten. - Det är därför synnerligen välmotiverat att kronofogdemyn­digheterna erhåller samma rätt som polisen att få uppgift om en person är intagen på sjukhus eller annan inrättning och om en person åtnjuter socialvård. De i promemorian föreslagna lagändringarna som underlättar för polis och åklagare att få nämnda uppgifter bör således omfatta även kronofogdemyndigheterna.

Prop. 1981/82:186

199

Kronofogdemyndigheten i Malmö distrikt framhåller att även kronofogde­myndigheterna har svårigheter med informationsinsamling. Enligt myndig­heten är det tyvärr så, att alltför många i vårt samhälle - såväl människor som myndigheter - har uppfattningen, att den exekutiva verksamheten är åtminstone till övervägande del av destruktiv natur. Inställningen beror sannolikt på okunnighet om och bristande intresse för verksamheten vid landets kronofogdemyndigheter. Man ser dessa som uteslutande fiskaliska myndigheter med det enda syftet att till varje pris suga ut sista kronan från gäldenärerna. Denna felaktiga inställning och okunnighet hålls vid Uv till stor del genom den ofta starkt vinklade informationen från massmedia.

Kronofogdemyndigheten vill naturUgtvis inte att alla regler om sekretess skall kastas över bord, bara för att kronofogdemyndigheterna skall få tillgång till all den information de anser sig behöva. Myndigheten anser det vara av största vikt, att man slår vakt om sekretesskydd, personlig integritet m. m. Allt som krävs är dock att detta sker på rätt sätt. Ett för långt gående sekretesskydd kan vara till mer skada än nytta för en person, även om det rör sig om någon som befinner sig exempelvis under vård vid någon sjukvårds-eller socialvårdsinrättning. Kronofogdemyndigheternas verksamhet är näm­ligen ofta både konstruktiv och positiv för den enskilde - t. o. m. i en vårdsituation. Gäldenären kan i denna belägenhet nämligen benytta sig av den hjälp samhället erbjuder i form av exempelvis kuratorer för att i samarbete med "sin" kronofogdemyndighet få en sanering av sina ekono­miska åtaganden och skyldigheter till stånd. Dessa möjligheter till hjälp står oftast inte till buds för den enskilde personen i vanliga faU. Kronofogde­myndigheterna är enligt myndighetens i Malmö uppfattning inte enbart och i första hand fiskaliska myndigheter. De är myndigheter med övervägande judicieU funktion. Härigenom och i kombination med klara direktiv om uppgiftslämnande i olika situationer till alla berörda parter kan informa­tionslämnande till kronofogdemyndigheterna med åtföljande åtgärder vara en form av positiv vård av vårdtagaren.

Det nu sagda gäller även personer, som begått brott. Sålunda har det genom åren, åtminstone i Malmö, visats relativt stort intresse från olika kriminalvårdsinrättningar för information från kronofogdemyndighetens sida om dess verksamhet samt vilka åtgärder därifrån, som kan vidtas mot de personer som erhåller kriminalvård och vad dessa kan göra för att på bästa sätt reda ut sin ekonomiska situation. Alltför omfattande bestämmelser om sekretess kan hindra kronofogdemyndigheterna att leva upp tiil de förvänt­ningar och krav som kan ställas på dem till men för den enskilde. Ur såväl exekutionsväsendets som den enskilde gäldenärens synvinkel vore det värdefullt, om möjlighet gavs att göra individuella bedömningar inom sekretesslagens ramar, i de fall en kronofogdemyndighet önskar erhålla information, om någon som åtnjuter vård i någon form.

Enligt kronofogdemyndighetens i Malmö mening är det alltför stelbent

Prop. 1981/82:186

200

och rentav felaktigt att gentemot exekutionsväsendet föreskriva en åtmins­tone i det närmaste total sekretess. Kronofogdemyndigheterna bör alltså ges möjUghet ett erhålla information - i varje fall efter att ha motiverat sina önskemål.

Föreningen Sveriges Kronofogdar framhåller att kronofogdemyndigheter­na i stort sett har samma svårigheter i informationsutbytet som polisen. Det kan understrykas att kronofogdemyndighetens behov av tillgång på uppgifter från andra myndigheter och organ ökar när utsökningsbalken träder i kraft från årsskiftet. Information om gäldenärer skall nämligen i större utsträck­ning än hittills hämtas från olika register. Sådan registerforskning skall i stor utsträckning ersätta fältarbetet och det är därför från arbetsekonomisk synpunkt angeläget att registerforskningen och inhämtandet av upplysningar per telefon eller på annat sätt inte försvåras av sekretessbestämmelserna. De intressen kronofogdemyndigheten företräder bör genomgående ha företräde framför de intressen som dessa bestämmelser skaU skydda.

Mellan kronofogdemyndigheten och polisen samt bl. a. skatteadministra­tionen måste finnas ett nära samarbete. I myndigheternas verksamhet för att bekämpa ekonomisk brottslighet tillämpas ett fritt informationsutbyte. EnUgt den nya utsökningsförordningen (1981:981) föreligger f. ö. skyldighet för kronofogdemyndigheten att anmäla vissa brott och ange grunderna för sådan anmälan (19 kap. 1 §). Även i ett flertal andra situationer måste vikten av att myndigheterna på ett effektivt sätt löser sina uppgifter leda till att den enskildes intressen får vika. Det hör till bilden att många av de personer som polisen har anledning att eftersöka även är gäldenärer eller av annan anledning måste kontaktas av kronofogdemyndigheten. Den enskilde själv har f. ö. ofta intresse av att kronofogdemyndigheten träffar honom eller kommer i kontakt med honom. Det är med andra ord av stor vikt för den enskildes rätt att kronofogdemyndigheten inte hindras av t. ex. sjukvårds­sekretessen i sina försök att delge ansökan om avhysning, utmätningsbevis eller dyUkt.

När den nya utsökningsbalken träder i kraft skall kronofogdemyndighe­ten, i princip utan att behöva beakta en borgenärs önskemål, bedöma om det är nödvändigt att genomföra s.k. bostadsförrättning. Sådan förrättning innebär många gånger ett stort mått av obehag för gäldenären och hans familj; Inriktningen i kronofogdemyndighetens arbete skall vara att så långt det är möjligt avsluta målet genom registerforskning och liknande åtgärder. Upplysningar från socialorgan skall kunna ingå i de fakta som bildar underlag för avskrivning av ett mål. Föreningen vill sålunda hävda, att kronofogde­myndigheten måste ha minst samma möjligheter som polisen att erhålla upplysningar från sjukvårds- och socialvårdsinrättning om den sökte vistas där.

En annan sak är att sekretessen inom exekutionsväsendet enligt 9 kap. 19 § SekrL bör skärpas. Bestämmelsen infördes efter yrkande från bl. a. RSV och

Prop. 1981/82:186

201

torde innebära en viss garanti att en annan myndighet kan lämna sekretessbelagda upplysningar utan att riskera att dessa blir offentliga. Emellertid omsluter stadgandet en alltför liten begränsning av offentlighets­principen. Det har nämUgen visat sig att andra myndigheter tvekat att till kronofogdemyndigheten lämna ut uppgifter och handlingar som varit nödvändiga för myndighetens arbete, t. ex. i fråga om revisionspromemori­or. Föreningen vill som princip hävda att samma grad av sekretess måste tillämpas inom skatteadministrationen och exekutionsväsendet samt polisen om myndigheterna skaU kunna ha ett meningsfullt samarbete. RSV har i framställningar till budgetdepartementet och kommundepartementet begärt att sagda lagrum ändras i den av föreningen antydda riktningen om kronofogdemyndigheten får tillgång till uppgifter ur skatteregistret.

Föreningen Sveriges Kronofogdars lokalavdelning för Södra Sverige efterlyser förslag som ger personal inom sjukvård och socialvård rätt att upplysa kronofogdemyndighet om att en person vistas på en vårdinrätt­ning.

Även Föreningen Sveriges Kronofogdars lokalavdelning för AB-län menar att s. k. adressuppgifter skaU få lämnas till kronofogdemyndigheterna. Genom utsökningsbalkens ikraftträdande den 1 januari 1982 kommer kronofogdemyndigheternas arbete i större utsträckning än i dag, att inriktas på att få personlig kontakt med gäldenären. Kronofogdemyndigheten måste då kunna få vetskap om var en gäldenär vistas.

Föreningen Sveriges Kronofogdars lokalavdelning för Mellersta Sverige menar att det för kronofogdemyndigheternas del finns dels behov av vad man i promemorian kallar adressuppgifter dvs. om en viss person finns intagen på en sjukvårdsinrättning eller om han finns registrerad hos socialtjänstmyn­dighet, dels ett behov av uppgifter från socialmyndigheter som kan bidraga till utredningen beträffande gäldenärers ekonomi exempelvis som stöd för avslutande av mål utan förrättning.

Kronofogdemyndigheterna har i sitt utredningsarbete behov av att kunna lokalisera var en person befinner sig. Det kan exempelvis röra större "skattemål" där det är av vikt att en person, om hinder ej möter av sjukdomsskäl eUer dylikt, kan nås för delgivning av konkursansökan eller för kontakt muntligt eller skriftligt för underlättande eller möjliggörande av utredning. Det kan också vara så att vetskapen atf en gäldenär finns på en viss inrättning förenklar handläggningen på ett sätt som möjliggör att man inte företar mer ingripande åtgärder riktade mot denne. Kronofogdemyndighe­ten bör när det gäller "adressuppgifter" likställas med poUs- och åklagar­myndighet.

När det gäller kronofogdemyndighets möjlighetatt få fram uppgifter från socialtjänsten stadgas i 4 kap. 15 § utsökningsbalken följande: "Tredje man är skyldig att uppge huruvida gäldenären har fordran hos honom eller annat mellanhavande med honom, som kan vara av betydelse för bedömning i vad mån gäldenären har utmätningsbar egendom, samt att ange den närmare

Prop. 1981/82:186

202

beskaffenheten av mellanhavandet."

I sin föredragning av lagutskottets betänkande 1980/81:23 om utsöknings-balk anförde utskottsordföranden riksdagsman Lennart[REDACTED_EFTERNAMN] beträf­fande tredje mans upplysningsplikt: "Föreskriften om tredje mans upplys­ningsplikt tar främst sikte på sådana utomstående personer som har ekonomiska meUanhavanden med gäldenären, enligt propositionen exem­pelvis banker och försäkringsbolag. Utskottet konstaterar emellertid att upplysningsskyldigheten härutöver kan omfatta även statliga och kommu­nala myndigheter, exempelvis försäkringskassor och sociala myndigheter. Sekretesslagens regler om sekretess mellan myndigheter kommer alltså inte att gälla i dessa fall."

Den omtalade upplysningsskyldigheten för socialtjänsten gentemot kro­nofogdemyndighet kommer att få stor betydelse för möjligheterna att åstadkomma den eftersträvade "humaniseringen" av indrivningsverksamhe­ten som man menar bUr följden av ett minskat antal bostadförrättningar. De uppgifter beträffande en persons ekonomiska förhållanden som kan fås genom sociala myndigheter kan många gånger göra en bostadsförrättning onödig.

Sammanfattningsvis framhåller föreningen att man vid en avvägning mellan sekretesskydd och informationsbehov vad gäller uppgifter till kronofogdemyndigheter tar hänsyn till förutom det ekonomiska utbytet för staten av en väl fungerande information även det faktum att information ofta ger möjlighet för myndigheten att gå varsammare fram mot gäldenären.

RSV tar också upp frågan om uppgiftslämnande till folkbok­föringsmyndigheterna. Enligt verket finns ett berättigat intresse att även på folkbokföringsområdet kunna erhålla adressuppgifter från sjuk­vårdsinrättningar och socialnämnder. Detta framgår bl. a. av 24 § folkbok­föringsförordningen (1967:198). Frågan är av väsentUg betydelse för en riktig folkbokföring. Sedan den nya sekretesslagens ikraftträdande har de lokala fokbokföringsmyndigheterna (pastorsämbeten och lokala skattemyndighe­ter) anmält svårigheter - bl, a. i samband med den upprättning av folkbokföringen som skedde på grundval av uppgifter vid 1980 års folk- och bostadsräkning samt 1981 års fastighetstaxering - att erhålla nödvändiga uppgifter om vistelseort från myndigheterna på vårdområdet.

Det ligger uppenbart både i de enskildas och myndigheternas intresse att personer som vistas inom landet inte, beroende på avsaknad av tillgång till upplysningar om vistelseort, kommer att registreras som saknande känt hemvist och överföras till obefintligregister. Inom kommunernas intressesfär ligger det givetvis att folkbokföringen är riktig så att kostnaderna kommer att bäras av rätt kommun. Detta återspeglas bl, a. i att den kommunala bevakningen av rätt folkbokföring ofta handhas av personer knutna till socialförvaltningen (jfr uttalande om kommunala ombud på s, 75 i prop. 1967:88 med förslag till ny folkbokföringsförordning m, m,).

Det kan vidare framhållas att beträffande intagna i kriminalvårdsanstalt

Prop. 1981/82:186

203

finns en direkt föreskriven upplysningsskyldighet till lokal skattemyndighet för att undvika oriktig folkbokföring (26 § p, 6 kungörelsen om rättsväsen­dets informationssystem 1970:517). Sekretesskyddet inom folkbokföringen som allmänt regleras i 7 kap. 15 § sekretesslagen är beträffande intagna på vissa anstalter särskilt tillgodosett genom att vistelseadressen inte antecknas i folkbokföringen. I RSV:s anvisningar sägs härom:

För den som är längre tid frånvarande från församlingen men dock fortfarande bör vara där kyrkobokförd antecknas personens postadress, såvitt den är känd. Adress av vilken kan slutas att personen är intagen för psykiatrisk vård eller epileptikervård eller på anstalt, som avses i 24 § andra st. FBF, får dock ej antecknas. Kan annan adress - exempelvis till anhörig, förmyndare eller god man - ej anges, göres i sådana fall ingen anteckning om vistelseorten.

5 Uppgiftslämnande i vissa särskilda fall 5.1 Uppgifter till statens rättsläkarstationer

Promemorians förslag om uppgiftsskyldighet till statens rättsläkarstatio­ner tillstyrks utan närmare kommentarer av länsåklagarmyn­digheten i Kalmar län, Stockholms tingsrätt, hälso- och sjukvårdens ansvars­nämnd, psykiatriska nämnden JO, Kommunalarbetareförbundet, Centralor­ganisationen SACO/SR och Sveriges Psykologförbund.

Enligt hovrätten för Västra Sverige är det diskutabelt om denna skyldighet skall gälla oberoende av syftet med undersökningen, exempelvis om denna skall tjäna som bevisning i en civilrättslig tvist. Det finns skäl som talar för att man även på denna punkt byggde på principen i 36 kap. 5 § rättegångsbalken om begränsning av vittnesplikten,

Malmö kommun framhåller att man i promemorian tydligen har bortsett från att även uppgifter från socialtjänsten emellanåt rekvireras av rättslä­karstationerna. En regel motsvarande den som föreslås inskränka sjukvårds­sekretessen torde därför vara motiverad, Lagtekniskt förefaller det riktigast att införa en sådan regel i socialtjänstförordningen.

Stockholms tingsrätt anmärker att det möjligen kan vara så att även läkare, som förordnats att avge utlåtanden enligt 7 § lagen om personundersökning i brottmål (ofta privatpraktiserande läkare) och att avge rättspsykiatriska utlåtanden, torde vara förhindrade att få uppgifter om tidigare behandling av klienten. Är förhållandet sådant bör den uppgiftsskyldighet, som föreslås till statens rättsläkarstationer, även omfatta de läkare, som har förordnats att avge utlåtanden enligt 7 § lagen om personundersökning i brottmål och rättspsykiatriska utlåtanden.

Prop. 1981/82:186

204

5.2 Uppgifter för anställning i bevakningsföretag

Vad som anförs i promemorian om uppgifter för anställning i bevaknings­företag tillstyrks av sociala centralnämnden i Malmö och lämnas utan erinran av övriga remissinstanser.

5.3 Uppgifter för verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning

Promemorians förslag om uppgiftsskyldighet till polisen för verkstäUighet av beslut om avvisning eller utvisning tillstyrks utan närmare kommentarer av länsåklagarmyndigheten i Kalmar län, socialstyrelsen, länsstyrelsen i Stockholms län, socialförvaltningen i Norrköping, Centralor­ganisationen SACO/SR och professorn Olle[REDACTED_EFTERNAMN] och lämnas utan erinran av polisstyrelsen i Mjölby polisdistrikt och JO.

RÅ har endast den anmärkningen mot förslaget att enligt den nuvarande regleringen i utlänningslagen polisen inte är enda verkställighetsmyndighet. Ändrade regler som innebär att fortsättningsvis verkställighet endast ankommer på polisen har dock nyligen föreslagits (Ds A 1981:8),

Kammarrätten i Göteborg tillstyrker förslaget om ändring i utlänningsla­gen. Ändringen får emellertid följande konsekvens. Då en utlänning, som dömts till såväl fängelse som utvisning, håller sig undan för att hindra verkställighet av fängelsestraff får socialnämnden inte avslöja hans adress för polisen. Om utlänningen däremot avtjänar frihetsstraffet och därefter "går under jorden" för att hindra verkställighet av utvisningen, blir nämnden skyldig att röja adressen.

Polisstyrelsen i Malmö polisdistrikt påpekar att förslaget ger polisen en rätt att få uppgifter om en utlännings adress om det behövs för verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning. När det gäller övriga förvaltningsärenden enligt utlänningslagen anges i promemorian att för handläggningen av dessa erforderliga uppgifter bör kunna inhämtas med den enskildes samtycke. De fall som närmast torde avses är bl. a. om en utlänning ansökt om poUtisk asyl och under tiden för prövningen av ansökan får sin försörjning tryggad genom socialtjänsten samt polisen under sin ärendehandläggning önskar komplet­terande upplysningar och därför vill nå kontakt med utlänningen. Enligt polisstyrelsens uppfattning är det angeläget att det i förslaget till lagstiftning görs klart antingen att sådana uppgifter inte kan anses utgöra men för utlänningen eller hellre att lagrummet formuleras så att polisen ges en rätt att få del av de harmlösa uppgifter det här gäller. Paragrafen i utlänningslagen bör sålunda i första hand utformas på ett sådant sätt att därav franngår att polisen har en ovillkorlig rätt att få del av adressuppgifter om detta behövs för handläggningen av ett förvaltningsärende enligt utlänningslagen.

Statens invandrarverk tillstyrker förslaget att det i utlänningslagen förs in en bestämmelse om att en socialnämnd skall på begäran av en polismyndig-

Prop. 1981/82:186

205

het lämna denna uppgifter om en utlännings adress, om uppgifterna behövs för verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning. - Invandrarver­ket delar däremot inte den uppfattning som framförs i promemorian, att polisen och verket i andra utlänningsärenden skall vara beroende av den enskildes samtycke då uppgifter skall inhämtas från socialtjänstmyndigheter. Invandrarverket anser därför att det i utlännings- och medborgarskapslag­stiftningen bör föras in en bestämmelse av innebörd, att en socialnämnd skall på begäran av invandrarverket eller en polismyndighet lämna dessa uppgifter om en utlänning uppburit socialhjälp och om dennes personliga förhåUanden i övrigt, om uppgifterna behövs i ett ärende om uppehållstillstånd eller i ett ärende om naturaUsation.

Invandrarverket redovisar utförligt för gällande utlännings- och medbor­garskapslagstiftning. Av denna framgår enligt verket att en prövning av en ansökan om uppehållstillstånd eller naturaUsation skall grundas på bl. a. uppgifter om sökandens försörjning men också andra uppgifter om sökandens personliga förhållanden. Sökandens egna uppgifter i dessa avseenden kan inte ensamma godtas. Invandrarverket och polisen är därför beroende av uppgifter från andra myndigheter, främst försäkringskassor, kronofogdemyndigheter och socialtjänstmyndigheter. Eftersom det som regel är omöjligt att på förhand veta om eventuella uppgifter hos dessa myndigheter rörande en sökande kan ha betydelse i ärendet hos verket, måste uppgifter infordras i aUa ärenden av den här typen.

Före den nya sekretesslagens ikraftträdande fick polisen och invandrar­verket efter begäran alltid tillgång till ifrågavarande uppgifter från social­tjänstmyndigheter. Kammarrätten i Jönköping har i dom 1981-05-18 (Mål nr 1424-1981) prövat polisstyrelsens i Hallsbergs poUsdistrikt besvär över ett beslut av sociala centralnämnden i Laxå kommun att inte lämna ut begärda uppgifter ur socialregistret med anledning av en ansökan om svenskt medborgarskap. Kammarrätten fann att de begärda uppgifterna omfattades av sekretess enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen och att det inte fanns någon grund för poUsen att utfå begärda uppgifter. Besvären lämnades därför utan bifall. Regeringsrätten har i dom 1981-07-31 (1965-1981) inte gjort ändring i kammarrättens dom.

I promemorian görs gäUande att erforderliga uppgifter kan inhämtas med den enskildes samtycke. I flertalet fall skulle det säkerligen i och för sig gå att få ett samtycke. Det är emellertid verket bekant fall där polisen försökt få sökandens samtycke till att erforderliga uppgifter inhämtas från andra myndigheter men sökanden vägrat lämna sitt samtycke. Nekas samtycke saknas således vissa av de uppgifter som enligt författning krävs för att ställning skall kunna tas till en ansökan om uppehållstillstånd eller naturaUsation.

Härtill kommer att en utlänning som vill kvarstanna här i landet är skyldig att ansöka om uppehållstillstånd. Underlåtenhet att ansöka om sådant tillstånd är straffbart enligt 95 § utlänningslagen. Tillståndet är med andra

Prop. 1981/82:186

206

ord en förutsättning för att utlänningen skall få vistas här i landet. Invandrarverket vill därför med bestämdhet göra gällande att polisen och verket inte kan vara beroende av den enskildes samtycke i den här typen av myndighetsutövningsärenden, där det klart utsågs i förarbeten och författ­ning att avgörandet skall grundas på bl. a. ifrågavarande uppgifter. Det kan också upplysas om att antalet ärenden om uppehållstillstånd och naturaUsa­tion är mycket stort och att det därför medför praktiska olägenheter och myndigheterna alltid skall behöva vara beroende av den enskildes sam­tycke.

Mot bakgrund av det anförda anser invandrarverket, att det i utlännings-och medborgarskapslagstiftningen bör föras in en bestämmelse, att en socialnämnd skall på begäran av invandrarverket eller en polismyndighet lämna dessa uppgifter om en utlänning uppburit socialhjälp och om dennes personliga förhållanden i övrigt, om uppgifterna behövs i ett ärende om uppehållstillstånd eller i ett ärende om naturaUsation.

Malmö kommun tillstyrker förslaget. Uppgiftsskyldigheten bör emeUertid utvidgas att även omfatta utlännings adress under hela den tid vederbörandes ärende om uppehållstillstånd behandlas. I praktiken kan själva utredningen inte genomföras utan att socialtjänsten tillhandahåller adressuppgift. Nume­ra överlämnar nämligen utlänningspolisen åt socialtjänsten att anskaffa bostad åt sökanden.

Arbetsgruppen vid juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, LO, Kommunalarbetareförbundet och Sveriges socionomförbund är kritiska till förslaget.

Arbetsgruppen vid juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet framhåller att den omständigheten att det före sekretesslagens ikraftträdan­de varit möjligt för polisen att få sådan uppgift inte motiverar att redan nu göra en inskränkning i den nya socialsekretess som med avsikt stärkts i förhållande till tidigare gällande rätt. I motsats till promemorian anser arbetsgruppen att den föreslagna ordningen är svår att förena med principerna för socialtjänsten. Även om förslaget endast rör en viss grupp är det ägnat att försvåra tillskapandet av ett sådant förtroende för socialtjäns­tens oavhängighet i förhållande till myndigheter med andra samhällsuppgif­ter som varit ett av de grundläggande motiven vid reformen av socialtjänsten och socialsekretessen. De olägenheter i polisens arbete som sekretessregle­rna i sin nuvarande form innebär får inte överdrivas. Olägenheterna bör i vart fall inte anses som ett för högt pris för det förtroende hos berörda grupper av utlänningar som nuvarande bestämmelser möjliggör. Samma synpunkter framförs av Sveriges socionomförbund.

LO anser att frågor rörande invandrare och utvisning eller avvisning är så viktiga och av så stort intresse att de inte kan avgöras enbart mot bakgrund av det föreliggande materialet. Här måste göras bedömningar med utgångs­punkt i målen för den svenska invandringspolitiken och flyktingpolitiken. Förslaget bör därför inte i detta sammanhang föranleda några lagändringar.

Prop. 1981/82:186

207

Samma synpunkter framförs av Kommunalarbetareförbundet.

Hovrätten för Västra Sverige anmärker att promemorians trohet mot den principiella synen på socialsekretessen som en förtroendefråga-utlämnande skall förutsätta ett verkligt eller presumerat samtycke av den enskilde (s. 49 x) - kan illustreras med resonemanget (s. 58) att en ordning som ger polisen rätt till uppgifter om en utlännings adress för verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning knappast står i strid med principerna bakom socialtjänsten. Hovrätten har svårt att tänka sig att en utvisningshotad utlänning i regel kan förmodas samtycka till att polisen får reda på hans adress för att kunna verkställa utvisningen. - Även i andra sammanhang visar det sig att promemorians författare, när behovet av information kommer i konflikt med sekretessprinciperna inom socialvården, finner en möjlighet att göra avsteg från sekretessen (se exempelvis s. 50 om tillämpning av 1 kap. 5 § sekretesslagen när en klient inom socialvården säljer narkotika och s. 62 om "sociala nödsituationer").

5.4 Sekretess till förmån för omyndiga

Flera remissinstanser kommenterar resonemangen i promemorian om sekretess tUl förmån för omyndiga. Slutsatserna i promemorian synes i huvudsak godtas av remissinstanserna.

Socialstyrelsen påpekar att för styrelsens del många problem varit koncentrerade tiU frågor, som gäller barn och ungdom t. ex, vid intresse­motsättningar mellan barn och vårdnadshavare men också till spörsmål rörande personer med missbruksproblem. Styrelsen har i skrivelse den 22 juni 1981 uppmärksammat justitiedepartementet på dessa frågor. Även vissa befattningshavare vid Huddinge sjukhus samt socialförvaltningen i Järfälla och Huddinge har i skrivelse den 25 november 1981 till justitieministern utvecklat de av styrelsen påtalade missförhållandena. Tyvärr har departe­mentet inte närmare i promemorian behandlat de problem som styrelsen berört i sin skrivelse.

Beträffande 71 § SoL påpekar socialstyrelsen att anmälningsplikten inte förutsätter att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa (socialut­skottets betänkande 1979/80:44 s. 113). Även uppgifter som är svårbedöm­bara eller obestyrkta skall alltså anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd eller hjälp från socialnämndens sida, - I promemorian s. 62 sägs att "om man inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten misstänker att ett barn far illa och anser det påkallat att andra myndigheter informeras härom, får man alltså i första hand försöka inhämta erforderliga samtycken. Det är viktigt att man verkligen gör alla ansträngningar för att få fram nödvändiga samtycken". - Socialstyrelsen får för sin del invända mot att det här skulle krävas några samtycken. Hälso- och sjukvården är för sin del skyldiga att anmäla förhållandet till socialnämnd enligt ovan nämnda bestämmelse  utan  "erforderliga samtycken".   Socialnämnden  i sin  tur

Prop. 1981/82:186

208

behöver heller inte ha några "samtycken" för att utreda ett eventuellt ärende till skydd för barn.

Vidare sägs i promemorian (s. 63) i anslutning till det ovan gjorda citatet att "om det är omöjligt att få erforderliga samtycken, får övervägas om uppgifterna ändå kan lämnas ut, exempelvis med stöd av 1 kap. 5 § SekrL eller 71 § SoL". Socialstyrelsen kan emellertid inte dela uppfattningen om att användandet av 1 kap. 5 § sekretesslagen skulle lösa de problem som berörs i anslutning till citatet. Det är nämligen här oftast frågan om att för socialförvaltningens del kunna hämta in uppgifter från en annan myndighet, varvid åberopad bestämmelse inte blir tillämplig.

I detta sammanhang kan socialstyrelsen nämna att styrelsen den 16 november 1981 skrivit till riksdagens socialutskott i fråga om anmälnings­skyldigheten och uppgiftsskyldigheten enligt nämnda lagrum. Med anled­ning härav föreslår utskottet (socialutskottets betänkande 1981/82:22) att riksdagen kompletterar 71 § SoL med en regel om uppgiftsplikt tiU utredning av en underårigs behov av skydd. Härigenom kan en del av de spörsmål som berörs i den ovannämnda skrivelsen från bl. a. vissa befattningshavare vid Huddinge sjukhus bli inaktuella.

När det gäller barns talerätt uttalas i prop. 1979/80:1 s. 409 att barns rätt till självständighet hittills inte har beaktats i tillräcklig grad och att respekten för barns vilja inte sällan har blivit eftersatt. Frågan har utretts och utreds närmare av utredningen om barnens rätt (Ju 1977:08). Mot bakgrunden av detta är det resonemang på s. 63 i promemorian om när barn själva får disponera över sekretessen gentemot föräldrarna alltför kategoriskt och inte aUtid till barnets bästa. Socialstyrelsen har också i skrivelse den 22 juni 1981 tagit upp denna fråga. Styrelsen anser att långt tidigare än som angetts i promemorian kan barn ha nått en sådan mognad att de har möjligheter att själva avgöra om de vill eller inte vill att en uppgift skall föras vidare.

Även hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd kommenterar 71 § SoL. Bestämmelsen har särskild betydelse för uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården till socialtjänsten. Anmälningsplikten förutsätter inte att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa. Även uppgifter som är svårbedömda eUer obestyrkta skall anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd och hjälp från socialnämndens sida. I promemorian tolkas bestämmelsen så, att om man inom hälso- och sjukvården misstänkter att ett barn far illa och anser det påkallat att socialnämnden informeras härom, man i första hand får försöka inhämta erforderliga samtycken. Om detta är omöjligt får övervägas om uppgifterna ändå kan lämnas ut med stöd av den angivna bestämmelsen. - Den sålunda framförda tolkningen måste enligt hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds mening vara felaktig. I de fall förutsättningarna för anmälan jämlikt 71 § SoL föreligger inträder en skyldighet att anmäla. Denna skyldighet kan inte göras beroende av att "erforderliga samtycken" föreligger. En annan sak är att det merendels torde bedömas lämpligt att föräldrar eller annan vårdnadshavare hålls informerad

Prop. 1981/82:186

209

om de åtgärder som avses att vidtas.

I promemorian behandlas i detta sammanhang också frågan i vilken utsträckning uppgifter som ett barn har lämnat till en myndighet mot barnets önskemål kan lämnas ut till barnets föräldrar. I promemorian hävdas att föräldrarna har rätt att få del av sekretessbelagda uppgifter som rör barnen. Först när ett barn har uppnått en viss mognad och utveckling i övrigt sägs föräldrarna inte längre kunna göra anspråk på att få veta vad barnet har berättat, t. ex. för en läkare. Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd ifrågasätter om denna tolkning är riktig. Barnets mognad och utveckling kan enligt ansvarsnämndens uppfattning inte få vara avgörande för om en sekretessbelagd uppgift som rör barnet skall få utlämnas. Inom hälso- och sjukvården är det patientens intressen som i första hand tillvaratas. Så snart det inte står klart att ett utlämnande inte kan medföra men för barnet bör utlämnande vägras. Denna regel måste kunna tillämpas gentemot föräldrar också då det gäller att skydda små barn oavsett åldersgräns eller mognad och utveckling i övrigt.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet (liksom professor Olle Nyman) instämmer i promemorians slutsats att några ändringar i nuvarande regler om sekretess och anmälningsplikt inte behövs. Vårdorganens arbets­sätt bör i stället utvecklas på grundval av inhämtande av samtycke från berörda personer och i vissa fall tillämpning av bestämmelserna i 1 kap. 5 § SekrL och 71 § SoL. Promemorian trycker hårt på betydelsen av aktivitet för att få de berördas samtycke. Detta är i och för sig berättigat. Kanske hade det emellertid varit på sin plats att betona att det också fordras respekt för klienternas viljeförklaringar och att det finns gränser för hur långt man bör gå i strävandena att utverka ett samtycke. Att försöka driva fram ett samtycke genom att utsätta en klient för ett mycket hårt psykiskt tryck eller andra försök av manipulativ påverkan kan inte godtas. Så snart klarhet råder om att vederbörande förstår relevanta sakförhållanden måste hans viljeförklaring accepteras även om den inte är vad man önskat från vårdmyndighetens sida. - Det är ofta svårt för den enskilde att bedöma räckvidden och följderna av givet samtycke. När samtycke inhämtas är det därför nödvändigt att den enskilde får tillräcklig information om vilka myndigheter som skall delges uppgifterna och för vilka ändamål detta sker. Av särskild betydelse är att han får klart för sig om uppgifterna kan komma att utlämnas till myndigheter med en verksamhet som innebär kontroll, övervakning och andra former av tvång. - Bestämmelsen i 1 kap. 5 § SekrL är svårtolkad och på det sociala arbetsfältet ställs ofta frågor om dess innebörd. I förarbetena motiveras denna bestämmelse främst med hänvisning till situationer som ej direkt rör socialvården. Eftersom det främst är på detta område som frågor ställts om bestämmelsens tillämpning borde texten i promemorian här ha varit mera klargörande. Osäkerheten inom socialvården om regelns tillämpningsområ­de gör det önskvärt att det åsyftade rättsläget belyses med hänvisning till olika praktiska vårdsituationer. Det är väsentligt att rättsläget i denna del

14 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

210

klargörs i en kommande proposition. Sveriges socionomförbund framför samma synpunkter.

Länsstyrelsen i Östergötlands län påpekar att samarbetet inom barnom­sorgen har utvecklats under 1970-talet. En fortsatt utveckling av detta arbete till skydd för utsatta barn har i praktiken hindrats, för att inte säga omöjliggjorts, till följd av sekretesslagen och dess tillämpning.  Utgångs­punkten för samarbetet inom barnomsorgen har alltid varit det gemensamma ansvaret för barn som far illa, reglerat i 93 § barnavårdslagen och 71 § SoL. I denna lagstiftning dominerar skyddsaspekten, dvs. rätt till skydd också mot skadlig behandling i den egna hemmiljön. - Den formella anmälningsplikten blir aktuell när barn har skadats eller löper allvarlig risk att skadas. Från samarbetssynpunkt finns emellertid ett brett fält mellan å ena sidan normalfallen, då en vanlig skadebedömning enligt 7 kap. 1 och 4 §§ SekrL blir möjlig, och å andra sidan exempelvis barnmisshandelsfallen, då 93 § barnavårdslagen är tillämplig. Inom detta fält finns också den jämförelsevis största gruppen av barn, som i olika grad bedöms som riskbarn och som behöver varierande stöd- och hjälpinsatser från samhället. - Det samarbete och informationsutbyte som sker inom barnomsorgen, kan beskrivas dels som formeUt samarbete, hänförligt till den reglerade anmälningsplikten -eller om man så vill samarbetsskyldigheten - och dels som informellt samarbete, som vanligen har karaktär av konsultation eller samråd. - Det resonemang som förs i promemorian under avsnitt 5.4 om samarbete inom barnomsorgen ger visserUgen stöd för ett nödvändigt informationsutbyte men är inte tillräckligt klarläggande. - Trots att anmälningsplikten i 71 § SoL vidgats i förhållande till 93 § barnavårdslagen, får man räkna med att en grupp av barn faUer utanför, nämligen barn som genom olika symtom eller beteende visar att det finns problem inom familjen, men där problemen inte är fullt identifierbara, eller föräldrarnas avvisande hållning omöjliggör insyn. Långt innan föräldrarna sökt hjälp inom vårdapparaten har barnen i allmänhet signalerat att det finns problem i familjen. Det informella samarbetet är i sådana fall många gånger av avgörande betydelse för att kunna hjälpa barnen.

Socialförvaltningen i Norrköping påpekar att situationer uppstår i ärenden som rör barn då samarbete mellan olika myndigheter är nödvändigt och samtycke från den enskilde till att lämna ut uppgifter inte hinner inhämtas. Samarbete i förebyggande syfte mellan socialtjänsten och andra myndigheter som barnavårdscentral m. fl. försvåras av sekretesslagstiftningen. Tidigare har i vissa fall den befattningshavare som bäst känner barnet skött kontakterna. Med nuvarande sekretesslagstiftning måste varje myndighet själv göra sin egen utredning, vilket medför att ibland flera samhällsorgan bedriver paralleUa utredningar i kontakter med familjen. Detta kan innebära allvarliga påfrestningar på familjen.

Även JO har yttrat sig över sekretessen till förmån för omyndiga. Synpunkterna har redovisats under avsnitt 2.2.2.

Prop. 1981/82:186

211

Den diskussion som förs i promemorian kring vissa frågor om sekretess till förmån för omyndiga är enligt Landstingsförbundets mening väl avvägd och tillämplig också på t, ex, en minderårig i abortsituation, som komplettering till vad som anförts i ämnet i förarbetena till 1974 års abortiag (prop, 1974:70 s, 80),

Förbundet tar upp ett särskiU spörsmål. Ett inte alldeles ovanligt sekretessproblem har anknytning till vårdnadstvister efter äktenskapsskill­nad. Om föräldern A efter skilsmässa tilldömts vårdnaden om ett minderå­rigt barn som läggs in på sjukhus, kan då den andra föräldern B, som misstänker att A missköter vårdnaden, få del av barnets journal, i vilket det finns uppgifter som styrker misstankarna om A? EnUgt sekretesslagen innebär det utan tvekan men för A om uppgiften lämnas ut, och B torde därför inte kunna få tillgång till journalen. I en situation som den beskrivna ter sig detta utomordentligt stötande och ett klarläggande av rättsläget är helt nödvändigt.

5.5 Sekretess på skolans område

Länsskolnämnden i Malmöhus län anser att promemorian innehåller vissa förtydliganden beträffande sekretesslagens tillämpning inom skolområdet. Nämnden finner dessa klarlägganden värdefulla.

Lånsskolnämnden i Ålvsborgs län anser inte att promemorian ger klart besked när det gäller skolans verksamhet. I promemorian tas inte utförligt upp skolans möjligheter och/eUer skyldigheter att lämna uppgifter till andra myndigheter, som skolan måste samverka med i elewårdande syfte. Frågan om uppgiftslämnandet mellan olika verksamhetsgrenar inom en och samma myndighet har tydligen legat utanför ramen för promemorian, men denna fråga upplevs, enligt vad länsskolnämnden erfarit, som mycket angelägen att få närmare belyst.

Länsskolnämnden finner, att skolan i detta sammanhang i huvudsak kan indelas i följande verksamhetsgrenar, nämligen skolhälsovården (med sträng sekretesskydd för skolläkare och skolsköterska avseende uppgifter om enskilda elevers personliga förhållanden), den särskilda elevvården (skol­psykolog och skolkurator, som också har den strängare sekretesskyldigheten med s. k. omvänt skaderekvisit), elevvården i övrigt och ärenden angående tillrättaförande av elev och skiljande av elev från vidare studier (här gäller det raka skaderekvisitet och således en mindre sträng sekretess för de personer som det här är fråga om, bl. a. skolledare och lärare som är berörda i det enskilda fallet) samt skolverksamheten i övrigt, bl. a. själva undervis­ningen (här finns inte något sekretesskydd för uppgifter om elever).

Både i fråga om den sekretess som gäller i den särskilda elevvården och i fråga om sekretessen inom elevvården i övrigt gäller, enligt SÖ-FS 1981:204, att uppgifter får lämnas till andra myndigheter eller inom myndigheten efter en intresseavvägning enligt den s. k. generalklausulen - dvs. om intresset av

Prop. 1981/82:186

212

att uppgifterna lämnas ut är större än att de hemlighålls. Däremot får inte sekretessbelagda uppgifter lämnas ut från skolhälsovården till andra myndigheter eller annan verksamhetsgren inom skolan med stöd av samma klausul (14 kap. 3 §, andra stycket sekretesslagen). Endast om uppgiftsskyl­dighet följer av föreskrift i lag eller förordning får sekretessbelagda uppgifter lämnas ut från skolhälsovården.

Vad som erfarenheterna av den nya lagen så småningom får utvisa är hur den anställde skall förhålla sig till sina kolleger och andra arbetskamrater. Sekretesslagen ger föga vägledning härvidlag. Länsskolnämnden anser att lagen behöver ändras om erfarenheterna utvisar, att det i praktiken är svårt för de olika medarbetarna att finna enkla och klara riktlinjer för samverkan i elewårdsärenden utan att den enskilde elevens rättmätiga krav på sekre­tesskydd eftersatts. Länsskolnämnden vill då särskilt peka på här ovan relaterade förhållanden med olika sträng sekretessplikt och att generalklau­sulen inte gäller generellt.

Länsstyrelsen i Östergötlands län nämner att exempel på samarbetspro­blem utgör förhållandet till skolan. Här kan vara intressant att notera den diskussion som bl. a. avspeglades i massmedia för några år sedan. Då påpekades allmänt de värdefulla vinster som skulle uppnås i behandlingsar­betet genom de samarbetsmöjligheter som skulle bli följden av att lärare och annan skolpersonal fick formell tystnadsplikt. I motsats tiU vad promemorian anför (s. 33) anser länsstyrelsen en författningsändring här vara påkallad så att de önskade vinsterna kan uppnås i praktiken.

Inom skolans område föreligger enligt Centralorganisationen SACO/SR vissa problem som har sin grund i den nya sekretesslagen. Inom skolan bildas ofta arbetsteam med representanter från olika myndigheter för att arbeta med exempelvis narkotikaproblem inom skolan. I ett sådant fall kan information lämnas ifrån skolledningens sida till representanter för social­tjänsten, däremot ej den omvända vägen. Vid arbete i ett ovannämnt arbetsteam uppstår av detta skäl stora problem. Det bör därför övervägas att komplettera sekretesslagen med en bestämmelse som innebär att när man inom skolan samarbetar i ett speciellt fall möjlighet bör finnas att utnyttja uppgifter som är nödvändiga för fallets behandling.

Frågan om samarbete på skolans område berörs också av juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet och Sveriges socionomförbund. Synpunkterna finns redovisade under avsnitt 2.2.2.

Svenska polisförbundet nämner att sekretessen försvårar samarbetet mellan myndigheter på skolområdet. Fortfarande lever kvar en tro att polisen ska hållas utanför när brott begås av skolungdomar. En ändrad syn håller dock på att växa fram. Det är polisens sak att utreda, om möjligt förhindra brott. I skolan bedriver polisen en omfattande undervisning i bl. a. lag och rätt. Inom skolans område begås en hel del brott av skolungdomar. En del av dem kommer tidigt in i en brottsutveckling, en Uvsstil som även drar med sig flera kamrater i en snabb brottsutveckling. Här har polisen ett

Prop. 1981/82:186

213

avgjort intresse att tillsammans med skolan, socialvårdande myndigheter, föräldrar och de brottsmisstänkta eleverna kunna försöka bryta brottsut­vecklingen i tid, exempelvis när en ung flicka avslöjats med att missbruka narkotika. Flickan har varit föremål för åtgärd från klassföreståndaren, från kuratorn på skolan, från skolsköterskan, från barnpsyk, från sociala myndigheter och från polisen. Alla arbetade med samma flicka - samma problem - utan någon kontakt mellan de olika funktionerna. Sekretessen hade lagt hinder i vägen. Det kan knappast vara till men för en flicka i den situationen om man friare kan samordna insatserna och utbygga informa­tionen.

6 Övriga frågor

Några remissinstanser har synpunkter på vittnespliktens omfatt­ning. Här kan även hänvisas till redovisningen i avsnitt 3.2 av synpunkter på förhållandet mellan möjligheterna att lämna uppgifter till polis och åklagare och vittnesplikten.

RÅ föreslår att vittnesreglerna i 36 kap. 5 § rättegångsbalken ändras så att överensstämmelse nås mellan det i promemorian föreslagna tillägget till 14 kap, 2 § tredje stycket SekrL och bestämmelsen i 36 kap. 5 § fjärde stycket rättegångsbalken. En dylik justering skulle visserligen få betydelse också i hänseenden som inte direkt har behandlats i promemorian. Det är emellertid angeläget att denna vittnesregel nu ses över och ges ett innehåll som bättre harmonierar med intresset av att kunna beivra några av de allra svåraste brotten.

Länsåklagarmyndigheten i Örebro län menar, i konsekvens med de synpunkter som myndigheten har när det gäller uppgiftslämnande om allvarliga brott (se avsnitt 3,2), att även 36 kap, 5 § fjärde stycket rättegångsbalken bör ändras så att skyldigheten att avge utsaga för den i lagrummet angivna personkretsen kommer att avse utsaga i mål angående brott, varför är stadgat fängelse i 6 år eller mera.

Enligt Centralorganisationen SACO/SR bör i samband med de förslag till ändring av sekretesslagen m, m, som framförs i promemorian uppmärksam­mas justitieutskottets betänkande 1981/82:2 över motion med förslag - ett förslag som SACO/SR tillstyrkte - att också psykolog skall omfattas av det i 36 kap, 5 § andra stycket rättegångsbalken angivna förbudet mot vittnesför­hör. Med anledning av justitieutskottets yrkande beslöt riksdagen ge regeringen i uppdrag att besluta om formerna för en översyn i vilken frågan skulle prövas mer allsidigt. Någon sådan översyn har dock - vad SACO/SR inhämtat - ännu ej kommit till stånd, Sveriges psykologförbund framför samma synpunkt.

Två remissinstanser tar upp frågan om sekretess i bostadsförmed­lingsärenden.

Enligt Svenska kommunförbundet har sekretesslagen i vissa fall erhållit

Prop. 1981/82:186

214

effekter som ursprungligen inte torde ha varit avsedda. Som exempel nämns att vissa handlingar i ärende om förtur i bostadskö hos de socialvårdande myndigheterna omfattas av sekretess enligt 7 kap, 4 § men så snart dessa handlingar överlämnas till det kommunala förmedlingsorganet för tilldelning av lägenhet saknas möjlighet att sekretessbelägga materialet, som därför blir tillgängligt för allmänheten. Enligt förbundet bör handlingar i ärenden av detta slag kunna sekretessbeläggas även i andra kommunala nämnder som har att handlägga ett sådant ärende.

Stadskansliet i Stockholm framhåller att bostadsförmedlingsorganen i förtursfallen regelmässigt får uppgifter om känsliga personliga förhållanden eftersom det är sådana uppgifter som kan grunda rätt till förtur. Dessa erhålls ofta från de sociala myndigheterna, kriminalvården eller läkare. Eftersom sekretess som huvudregel ej längre följer med en uppgift gäller att uppgiften för att vara sekretessbelagd måste vara sekretesskyddad hos den myndighet dit den inkommer. För bostadsförmedlingsverksamheten är detta ej fallet. Sekretesslagen innehåller inte någon regel som är att hänföra till denna verksamhet. Med hänsyn till arten av de personliga uppgifter som finns hos bostadsförmedlingsorganet och då dessa uppgifter ofta varit sekretessbelag­da hos de myndigheter varifrån de kommit måste det nuvarande rättsläget anses djupt otillfredsställande. En författningsändring av innebörd att uppgifter om den enskildes personUga förhåUanden blir sekretessbelagda inom bostadsförmedlingsverksamheten är därför angelägen. Det bör i detta sammanhang noteras att motsvarande uppgifter är sekretessbelagda vid ansökan om pensionärsbostad. Något skäl för att uppgifterna skall behandlas olika för att de avser ansökan om sådan bostad synes inte finnas. Huruvida en författningsbestämmelse skall följa huvudregeln och inplaceras som en ny punkt i 7 kap. alternativt i 9 kap. eller skall regleras i 13 kap. om överföring av sekretess i vissa fall är en fråga som får bedömas vid författningsändring.

Kammarrätten i Göteborg tar upp besvärsreglerna.12 kap. 15 § TF stadgas, att om någon vägras att få ta del av handling äger han föra talan mot beslutet. I överensstämmelse härmed sägs i 15 kap. 7 och 8 §§ SekrL att mot beslut, varigenom myndighet avslagit begäran om att få ta del av handling, får talan föras genom besvär. - Det är emellertid vanligt att den som vill få ut en uppgift från en myndighet inte begär att få ta del av någon handling utan endast av uppgiften. Det gäller framför allt då uppgiften är införd i dataregister eller annat register. Ofta görs framställningen skriftligen eller per telefon. -1 flera fall har regeringsrätten godtagit, att även den som endast begärt viss uppgift har besvärsrätt (se t. ex. regeringsrättens domar den 23 mars 1981 i mål nr 626-1981 och den 12 augusti 1981 i mål nr 2280-1981). I mål nr 2258-1981 fann regeringsrätten emellertid genom beslut den 29 september 1981, att besvärsrätt inte förelåg i en sådan situation. -Kammarrätten ifrågasätter om inte en översyn bör ske av besvärsreglerna i sekretesslagen. Vid en sådan skulle övervägas om besvär skall få anföras mot beslut, varigenom myndighet vägrat att lämna ut uppgift ur allmän handling

Prop. 1981/82:186

215

och som grund härför åberopat att sekretess gäller för uppgiften (jfr 15 kap. 4 och 5 §§ SekrL).

Till sist redovisas här en del övriga synpunkter.

Socialstyrelsen tar upp följande frågor.

1.    Enligt 11 § tillsynslagen får socialstyrelsen på ansökan av patienten

förordna att en journal som förvaras inom hälso- och sjukvården helt eller

delvis skall förstöras. En förutsättning för detta är bl. a. att godtagbara skäl

anförs för ansökan. Med hänsyn till att patienten är tvungen att i sin ansökan

röja uppgifter om personliga förhållanden anser styrelsen att han därigenom

skall garanteras ett visst skydd.

Det kan ifrågasättas om uppgifterna i aktuella ansökningshandlingar m. fl. åtnjuter sekretesskydd med stöd av gällande bestämmelser i SekrL. Socialstyrelsen har emellertid tolkat 7 kap. 1 § på så sätt att den är tillämpUg på ifrågavarande uppgifter. Om detta inte är fallet anser styrelsen att ett tillägg bör göras i lagen för att möjliggöra detta.

2.    Enligt 7 kap. 6 § SekrL gäller sekretess inom hälso- och sjukvården

samt inom socialtjänsten för anmälan eller annan utsaga av enskild om

någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden om det kan antas

att fara uppkommer för att den som har gjort anmälan eller avgivit utsagor

eller någon honom närstående utsätts för våld eller annat allvarligt men om

uppgiften röjs.

Socialstyrelsen anser att skyddet för anmälare inte enbart skall begränsas till enskild person utan även omfatta en befattningshavare som på myndighetens vägnar gör anmälan m, m, och där fara för allvarUgt men på motsvarande sätt kan föreligga. Som exempel härpå kan styrelsen nämna en distriktsläkare som gör en anmälan till socialnämnden enligt 71 § SoL eller skriver ett vårdintyg enligt lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall. Styrelsen hemställer följaktiigen att bestämmelsen ändras i enlighet härmed.

I detta sammanhang erinrar socialstyrelsen även om en skrivelse från allmänna försäkringskassan i Stockholm om att sekretesskyddet enligt 7 kap. 3 och 6 §§ SekrL även skall gälla hos kassan. Efter remiss från justitiede­partementet har styrelsen tillstyrkt förslaget. Förslaget har emellertid inte berörts i promemorian.

3.    Socialstyrelsens råd för vissa rättsliga sociala och medicinska frågor

avger på begäran av myndighet yttranden i oUka ärenden. Som exempel kan

nämnas i ärenden angående verkställda rättspsykiatriska undersökningar,

fortsatt vårdbehov hos på sjukhus efter domstols beslut intagna personer,

omyndighets- och myndighetsförklaringar samt ärenden rörande körkort och

skjutvapeninnehav.

För att rådet skall kunna avge yttranden i dessa ärenden erfordras och infordras som regel förekommande sjukjournaler. Någon skyldighet för ett sjukhus att översända dessa journaler föreligger inte. Inte heller rör det sig här om tillsyn från socialstyrelsens sida. Med hänsyn till att ett utlämnande av

Prop. 1981/82:186

216

journalerna i många fall kan vara till men för patienten t. ex. om detta i slutskedet kan leda till indragning av körkort eller vapenlicens, kan ett sjukhus vägra att utlämna erforderliga journaler. Detta skulle i många fall hindra rådet från att avge ett yttrande eller i vart fall allvarligt försvåra dess verksamhet. Styrelsen hemställer därför att dess instruktion eller sekretess­lagen ändras på så sätt att styrelsens råd kan få tillgång till erforderligt utredningsmaterial, och då i första hand sjukjournaler.

4.

Enligt 7 kap. 2 § 4 gäller inte sekretessen enligt 1 § för anmälan och beslut i ärende om ansvar eller behörighet för personal inom hälso- och sjukvården. Socialstyrelsen tolkar dessa bestämmelser sålunda att härmed anses anmälan tiU och beslut av hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd. När det däremot gäller anmälan m.m. till styrelsen enligt 10 § tredje stycket (Lex Maria) sjukvårdskungörelsen, vilka som regel innehåller flera personliga förhållanden om patienten, anser styrelsen att dessa åtnjuter sekretesskydd enligt 7 kap. 1 § SekrL. I annat fall får styrelsen överväga att ge ut riktlinjer för hur dessa anmälningar bör utformas. Styrelsen finner det därför lämpligt med ett uttalande av justitiedepartementet i denna fråga för undvikande av tolkningssvårigheter.

5.

I samband med vissa ändringar i sekretesslagen bör även uttrycket "lagstiftningen om viss psykiatrisk vård" ändras i 7 kap. 2 § 2 och 19 § 2 tUl lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall.

6.

Enligt 14 kap. 5 § SekrL hindrar inte sekretessen enligt huvudregeln att sökande, klagande eller annan part i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet tar del av handling eller annat material i målet eller ärendet. Enligt 24 § jämförd med 18 § lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall får make till en patient, barn, föräldrar, syskon m. fl. besvära sig över överläkares och utskrivningsnämnds beslut om t. ex. vägrad utskriv­ning.

När nämnda personkategorier inte är sökande eller part kan de förvägras att ta del av uppgifter rörande patienten med stöd av 7 kap. 1 § sekretesslagen. Det är därför olyckligt att de kan kringgå bestämmelserna genom att de kan begära utskrivning av patienten och därmed bli part. Detta blir även fallet utan att de själva samrått med patienten och till och med när denne inte önskar överklaga ett beslut av utskrivningsnämnden att inte skriva ut honom.

För att råda bot på dessa missförhållanden anser socialstyrelsen att dessa personer inte skall ha bättre rätt än om de varit ombud till patienten. Socialstyrelsen hemställer följaktligen att sekretesslagen ändras i enlighet härmed.

7.   Enligt 5 § SoL har socialnämnden befogenhet att besluta om stöd och

hjälp åt en enskild, även om rätt till bistånd enligt 6 § SoL inte föreligger.

Besvär - kommunalbesvär - över dessa beslut får emellertid föras av envar i

kommunen och denne blir därigenom part i ärendet. Härigenom får han

enhgt huvudregeln rätt att ta del av uppgifterna i ärendet. Socialstyrelsen

Prop. 1981/82:186

217

anser att även i dylika fall, liksom i punkten ovan, kan en utomstående i egenskap av part få insyn och tillgång till uppgifter om enskilds personliga förhållanden i ett ärende, vilket kan vara till men för den som ärendet gäller. Styrelsen anser att detta missförhållande skall förhindras,

8. Enligt 1 kap. 6 § SekrL gäller förbud att röja eller utnyttja sekretess­belagd uppgift för myndighet där uppgiften är sekretessbelagd samt för person som på grund av anställning eller uppdrag hos myndigheten, på grund av tjänsteplikt eller annan liknande grund för det allmännas räkning deltar eller har deltagit i myndighetens verksamhet och därvid har fått kännedom om uppgiften,

I förarbetena synes man inte ha behandlat frågan om praktikanter skall anses inrymmas i nämnda bestämmelse. Denna fråga har stor betydelse inom hälso- och sjukvården samt inom socialtjänsten där flera praktikanter bl, a, som ett led i sin utbildning deltar i verksamheten. I flera kommentarer till sekretesslagen har frågan om praktikanter faller in under bestämmelsen bedömts olika. Socialstyrelsen anser för sin del att detta är fallet i den mån de verkligen deltar i verksamheten. Om detta inte är fallet anser styrelsen att ett tillägg bör göras i lagen för att möjliggöra detta. Motsvarande förhållande bör även gälla för t. ex. anlitad personal från kontoristföreningen och ABAB-vakter.

Länsstyrelsen i Östergötlands län och socialförvaltningen i Norrköping tar upp socialtjänstlagens bestämmelser om register av typ servicekort m. fl. Personakter måste förvaras där handläggarna finns. I många fall behöver även personal på gruppcentraler och förskolor ha tillgång till information om den enskilde, utöver namn, adress, personnummer, beslut osv. Personal på en gruppcentral bör veta om en person som har social hemtjänst exempelvis har ett handikapp som gör att två vårdbiträden måste gå dit samtidigt, om det behövs hjälp med insulin och dylikt. En vikarie har inte möjlighet att känna till dessa uppgifter. Vidare måste personal på daghem ha tillgång till uppgifterom allergi hos barnen, vem som får eller inte får hämta ett barn och dylikt. Det borde vara tillåtet att ta in den typen av uppgifter som oundgängligen behövs för att fullgöra arbetet i ett register som förvaras under betryggande former (jfr 59 § SoL),

Stadskansliet i Stockholm pekar på förhållandet mellan statistiska central­byrån (SCB) och kommunerna. För Stockholms kommuns del gäller att det finns en särskild organisation underställd kommunstyrelsen , utrednings- och statistikkontoret, som har till uppgift bl. a. att framställa statistik rörande den kommunala verksamheten och förhållandena inom kommunen. Enligt 9 kap. 4 § SekrL är huvudregeln absolut sekretess, alltså sekretess utan skaderekvisit i det fall uppgifterna rör enskilds personliga och ekonomiska förhållanden och kan hänföras till den enskilde. Utrednings- och statistik­kontoret framställer statistik bl. a, på en så detaljerad nivå att i många fall enskilda personer eller bolag kan identifieras. Uppgifterna "råmaterialet", som ligger till grund för statistiken, har tidigare ofta erhållits av SCB, Då

Prop. 1981/82:186

218

emellertid uppgifterna är av sådan karaktär att 9 kap, 4 § SekrL är att tillämpa har SCB nu, med hänvisning till sistnämnda bestämmelse, börjat att ifrågasätta om man kan utlämna materialet till kommunerna. Det torde kunna förutsättas att det knappast lär ha varit lagstiftarens avsikt att på ovannämnda sätt försvåra för kommunernas statistikorgan att såsom tidigare få erforderligt material.

Ytterligare påpekas den skillnad i sekretess som finns mellan statlig och kommunal verksamhet enligt 8 kap, 6 och 7 §§ SekrL såvitt avser planeringsverksamhet med avseende på näringslivet. För statlig verksamhet gäller sekretess men ej för kommunal sådan. Inom kommunerna förekom­mer en omfattande planeringsverksamhet avseende en mängd olika områden inom näringslivet, exempelvis industrilokalisering och sysselsättningsbe-främjande åtgärder. Det är allmänt sett av mycket stor vikt att kommunerna vid sin planering har så god grund som möjligt för sina ställningstaganden. Därvid är framställd statistik av avsevärd betydelse. Detta gäller även i de fall statistiken innehåller sådana uppgifter att den är sekretessbelagd enligt 9 kap. 4 § SekrL. Kommunernas planeringsverksamhet med avseende på näringslivet skulle markant underlättas om samma sekretesskydd där skulle gälla som för de statiiga myndigheterna. Därigenom skulle kommunens statistikorgan få ökade möjligheter att genom tillämpning av den s. k. generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL tillhandahålla planeringsorganen för sin verksamhet erforderligt material. Något skäl att behålla här nämnd skillnad mellan stat och kommun synes inte finnas.

Beträffande uppgifter från en sjukvårdsinrättning till en annan vårdsektor resp, till skolan, finner sjukvårdsstyrelsen i Malmö att det är beklagligt att viktiga informationer endast finns att tillgå i förarbetena till lagstiftningen. Det skulle vara värdefullt att dessa göres tillgängliga i samband med lagtexten då man inte kan förutsätta att befattningshavare som har att göra bedömningar av denna art har tillgång till resp. kunskap om förarbetena.

Landstingsförbundet tar upp följande spörsmål. Den 1 juli 1980 trädde lagen (1980:12) om förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården i kraft. Enligt denna lag, som är tidsbegränsad och gäller till utgången av juni 1985, skall i varje landstingskommun och kommun utanför landstingskommun finnas en eller flera förtroendenämnder med uppgift att främja kontakterna mellan patienterna och hälso- och sjukvårdspersonalen samt att åt patien­terna förmedla den hjälp som förhållandena påkallar. Det framgår redan av benämningen på dessa nämnder att de i det stora flertalet fall har att handlägga ärenden av mycket ömtålig och grannlaga karaktär, både i vad avser de patienter som vänder sig till nämnderna och i fråga om hälso- och sjukvårdspersonalen. Vad som f. n. gäller om offentlighetsprincipen och sekretesskyddet synes emellertid innebära icke obetydliga begränsningar av möjligheten att sekretessbelägga ärenden hos förtroendenämnderna. Om dessa skall ha tillfredsställande förutsättningar att fullgöra sin tänkta funktion behöver de sekretessregler som skall vara tillämpliga hos förtroen-

Prop. 1981/82:186

219

denämnderna preciseras. I anslutning därtill bör också bestämmelsen i 7 kap. 2 § 4 - att eljest gällande hälso- och sjukvårdssekretess inte avser anmälan och beslut i ärende om ansvar eller behörighet för personal inom hälso- och sjukvården - ses över i förtydligande syfte, bl. a. i vad avser sekretessen hos sjukvårdshuvudmannen när ett ärende remitteras till denne från socialsty­relsen eller hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd.

Kommunalarbetareförbundet understryker vikten av att utbildning sker om sekretesslagstiftningen.

Sveriges läkarförbund framhåller värdet i den klargörande rättsliga argumentering som förts i promemorian även på de punkter där ändringar ej föreslagits. Behovet av information kring tillämpningsproblem är i dessa sammanhang mycket stort. Enligt förbundets uppfattning är det bättre att möta tillämpningsproblem med fördjupad information än med enkla - men materiellt otillfredsställande - lagregler. Det är därför angeläget att föreslagna ändringar - om förslaget antas - och andra delar av promemorian ges spridning exempelvis i den typ av promemoria kring samarbetet sjukvård/polis som tidigare utarbetats.

En särskild fråga är enligt Föreningen Sveriges Kronofogdar den om sekretess hos de 25 kronofogdemyndigheterna som är tillsynsmyndighet (TSM) i konkurs. TSM har bl. a. att tillse att utredning om ev. brott i konkursgäldenärs verksamhet verkställs liksom att verka för utredning om återvinningsgrundande transaktioner. Även i övrigt, t. ex. i fråga om försäljning under konkurs av maskiner, patent och rättigheter, kan handlingar av känslig natur inkomma till TSM. Konkursborgenärernas m. fl. behov av information bör inte få leda till att allmänheten får tillgång till dessa uppgifter. Hos TSM bör råda samma sekretess som hos kronofogdemyndig­heterna.

Psykiatriska nämnden tar upp följande frågor.

1.    Eftersom det vid tillämpning av SekrL skall anses som men att någon

blir intagen för sluten psykiatrisk vård (prop. 1979/80: 2 del A s. 83), är det

risk för att tjänsteman som i sin tjänsteutövning blir medveten om att en

person är i oundgängligt behov av sådan vård anser sig hindrad att lämna

sådana uppgifter som leder tiU att vården kommer till stånd. Tjänsteman på

det sociala fältet konfronteras t. ex. med en djupt deprimerad person som

uppenbarligen står i begrepp att begå självmord. Om det då inte kan sägas

vara en uppgift för den myndighet där tjänstemannen är anställd att agera i

fallet, kan tjänstemannen inte med stöd av 1 kap. 5 § SekrL vända sig till

vederbörlig myndighet och tala om vad han erfarit. Därför behövs ett

undantag från sekretessen mellan myndigheter så att intresseawägning

enligt 14 kap, 3 § första stycket SekrL kan göras i detta fall,

2,    Enligt 7 kap, 2 § p, 1 SekrL är beslut i psykiatriska nämnden,

utskrivningsnämnderna och beslutsnämnderna offentliga. Till skillnad från

vad som anges under p, 2 är offentligheten inte inskränkt till beslut som avser

Prop. 1981/82:186

220

en frihetsberövande åtgärd. De angivna nämnderna fattar emellertid ibland också andra beslut än sådana som rör frihetsberövande åtgärder. Det kan vara fråga om beslut om avvisande av allmänna klagomål över vården, som det inte ankommer på dessa nämnder att pröva, I andra fall kan det vara fråga om tillsynsärenden som patienten felaktigt ingivit till nämnden och som nämnden beslutat överlämna till rätt myndighet. Något avgörande skäl för att inte upprätthålla sekretessen i sådana fall finns inte. Med hänsyn till patientens integritet är det tvärtom angeläget att sekretessen bevaras. En sammanskrivning av bestämmelserna i 7 kap, 2 § 1 och 2 p, bör därför övervägas,

3.    Till skillnad mot tidigare lagstiftning följer inte längre sekretessen en

viss handling, t. ex. en sjukjournal, när denna överlämnas till myndighet

utanför sjukvården. I stället gäller sekretessen hos den myndighet som för

tillfället har hand om handlingen. Detta har vållat problem. För psykiatriska

nämndens område gäller detta särskilt i följande fall. I flertalet ärenden hos

utskrivningsnämnderna, beslutsnämnderna och psykiatriska nämnden kan

patienten erhålla rättshjälp genom offentligt biträde. För att besluta i sådana

ärenden är det ofta nödvändigt att ha tillgång till patientens journal.

Överklagas därvid nämndens beslut till besvärsnämnden för rättshjälpen

infordrar besvärsnämnden regelmässigt de handlingar som legat till grund för

beslutet, dvs. i förekommande fall också patientens journal. Hos besvärs­

nämnden och domstolsverket - i de fall domstolsverket blir inkopplat - gäller

inte sekretessbestämmelserna i 7 kap. SekrL utan en mindre omfattande

sekretess (jfr 9 kap. 10 § och prop. 197?/80:2, del A, s. 319-320, 325). Härav

följer att besvärsnämnden och domstolsverket t. ex. inte kan neka patienten

att där ta del av uppgifter i sin journal även i de fall han inte skulle ha fått göra

detta på sjukhuset enligt bestämmelserna i 7 kap, 3 eller 6 §. Problemet kan

lösas antingen genom att 9 kap, 10 § ändras eller att den ursprungliga

journalsekretessen genom bestämmelse i 13 kap, tillåts följa journalen även

när den finns hos myndigheter utanför hälso- och sjukvården,

4,    Genom sekretesslagen infördes nya bestämmelser om offentligt anställ­

das möjligheter att lämna sekretessbelagda uppgifter till pressen, den s, k,

meddelarfriheten. För personalen inom hälso- och sjukvården gällde före

sekretesslagens ikraftträdande inte någon meddelarfrihel - jfr 1 § lagen

(1977:1035) om ansvar på tryckfrihetsförordningens område för brott mot

tystnadsplikt (efter ändringen 1980:258), Av 16 kap, SekrL framgår att

meddelarfrihel föreligger bl, a, i fråga om uppgift som avser verkställigheten

av beslut om omhändertagande eller beslut om vård utan samtycke.

Bestämmelsens innebörd är oklar. Ett beslut om LSPV-vård fattas oberoende av samtycke. Vården kan således meddelas även när patienten själv samtycker till den (jfr prop, 1966:53 s, 154-155), De beslut som fattas rörande de olika detaljerna i LSPV-vården sker ofta i samförstånd med patienten. Det kan ifrågasättas om meddclarfrihet skall föreligga i sådana fall.

Prop. 1981/82:186

221

Meddelarfriheten avser verkställigheten av beslutet. Vad som avses med "verkställigheten" är inte närmare angivet. Den tolkningen förekommer att verkställighet avser de åtgärder som vidtas när patienten tas in för vård. I andra fall har hävdats att härmed avses alla de behandlingsåtgärder som vidtas under den tid patienten vårdas. Meddclarfrihet skulle således gälla även uppgifter om vilken medicin en viss patient får och om den ordineras tvångsvis, om patienten meddelats besöksförbud, den diagnos patienten fått etc. Skulle den senare tolkningen vara riktig innebär den väsentliga inskränkningar i det integritetsskydd som bör tillkomma en LSPV-patient.

Den slutiiga utformningen av det nu aktuella avsnittet av 16 kap, skedde efter det att lagrådet avgivit sitt yttrande över lagförslaget, I lagrådsremissen var de fall som omfattas av tystnadsplikt enligt 7 kap, 1-6 §§ helt undantagna från meddelarfriheten. De motivuttalanden som gjordes vid den slutliga utformningen av 16 kap, ger inte tillräcklig ledning för tolkningen. Det är angeläget att oklarheten undanröjs.

Prop. 1981/82:186

222

Bilaga 3

Stockholms läns allmänna försäkringskassas framställning

Enligt 7 kap. 3 § nya sekretesslagen gäller inom hälso- och sjukvården sekretess för uppgift om hälsotillstånd även i förhållande till den vård- eller behandlingsbehövande själv "om det med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas till honom".

En liknande möjlighet för försäkringskassan att inte lämna ut t. ex. uppgifter ur ett läkarutlåtande till den uppgifterna rörde fanns i den gamla sekretesslagen (1937:249) 14 § andra stycket. Det var i mycket få fall som kassan ansåg sig nödsakad att tillämpa denna bestämmelse men i just de ärenden de åberopades var den av särskilt stor vikt.

I nya sekretesslagen finns däremot ingen möjlighet att hindra den enskilde från att ta del av samtiiga hos försäkringskassan befintliga uppgifter om honom själv.

Förhållandet att det i detta avseende enligt nya sekretesslagen gäller olika bestämmelser för uppgifter om enskilds hälsotillstånd i ett och samma läkarutlåtande beroende på om det förvaras inom sjukvården eller hos försäkringskassan är djupt otillfredsställande.

Det är väsentligt för läkare och sjukvårdsmyndigheter att veta att kassan inte behöver lämna ut uppgifter om enskild vilka inom sjukvården bedömts vara så känsliga att de inte skulle lämnas ut där. 1 annat fall finns uppenbar risk för att de läkarutlåtanden kassan infordrar för att kunna bedöma vederbörandes rätt till socialförsäkringsförmån måste utformas på ett sådant sätt att de utgör"ofullständigt underlag för ett riktigt beslut från kassans sida.

Den genomförda förändringen av sekretesskyddet för handling hos försäkringskassan får också den tvivelaktiga konsekvensen att ett läkarutiå-tande, som skrivits och sänts till kassan under de förutsättningar som gällde före januari 1981, nu måste lämnas ut om det förvaras hos kassan.

Sammanfattningsvis bör understrykas att det är ytterst angeläget att få till stånd en samordning av sekretessen i nämnda hänseende för att dels skydda den enskilde själv från uppgifter som bedöms kunna skada honom, dels inte urholka rätten till förmån som kräver ingående medicinskt underlag. En sådan samordning kan uppnås genom att regeln i 7 kap. 3 § sekretesslagen utvidgas till att omfatta sekretessen enligt såväl 1 som 7 § samma kapitel. Alternativt kan en motsvarighet till nuvarande 3 §, som skulle syfta på sekretessen enligt 7 §, kunna införas i anslutning till sistnämnda paragraf. Vi förordar den sistnämnda lösningen. Lagtexten i sekretesslagens 7 kap. 7 § bör enligt vår mening ändras så att den får följande utformning.

Prop. 1981/82:186

223

Sekretess gäller hos allmän försäkringskassa, riksförsäkringsverket och försäkringsdomstol i ärende enligt lagstiftningen om allmän försäkring eller arbetsskadeförsäkring eller om annan jämförbar ekonomisk förmån för enskild, för uppgift om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Samma sekretess gäller hos annan myndighet på vilken det ankommer att handlägga ärenden enligt lagstiftning som nu har nämnts. I fråga om myndighet som anges i 8 § gäller dock bestämmelserna där.

Utan hinder av sekretessen får uppgift lämnas till enskild enligt vad som föreskrivs i lagstiftningen om allmän försäkring.

Sekretess enligt ovan gäller också i förhållande till den enskilde själv i fråga om uppgifter om hans hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden om det kan antas att hans vård eller behandling äventyras eller någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgifterna röjs.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio år.

Stockholms läns aUmänna försäkringskassa hemställer att justitiedeparte­mentet vidtar åtgärder för snar lagändring i huvudsak enligt vårt förslag.

STOCKHOLMS LÄNS ALLMÄNNA FÖRSÄKRINGSKASSA

I Sannefors

Prop. 1981/82:186

224

Bilaga 4

Sammanställning av remissyttrandena över framställningen från Stockholms läns allmänna försäkringskassa

1 Remissinstanser

Efter remiss har yttranden över framställningen avgetts av justitiekanslern (JK), socialstyrelsen, försäkringsöverdomstolen, riksförsäkringsverket och försäkringsrätten för mellansverige.

Vidare har yttranden avgetts av justitieombudsmannen Tor Sverne (JO), Landstingsförbundet, Svenska kommunförbundet, Göteborgs allmänna försäkringskassa. Försäkringskasseförbundet, Sveriges läkarförbund. Svens­ka läkaresällskapet och Svenska Psykiatriska föreningen.

2 Synpunkter pä framställningen

Nästan alla remissinstanser tillstyrker i princip försäkringskassans förslag att sekretesslagen kompletteras så att sekretess gäller hos en försäkringskas­sa, riksförsäkringsverket och en försäkringsdomstol i förhållande till den enskilde själv och till skydd för-en anmälare. Några remissinstanser förordar att den nämnda sekretessen skall kunna gälla också hos andra myndigheter, -Endast en remissinstans, JK, ställer sig tveksam till förslagen.

Åtskilliga synpunkter framförs på den lagtekniska regleringen,

2.1 Remissinstanser som i princip tillstyrker förslagen

Försäkringsöverdomstolen tillstyrker att 7 kap, 7 § SekrL kompletteras så att försäkringskassa, riksförsäkringsverket och försäkringsdomstol kan vägra att lämna ut handling till enskild rörande honom själv under de i 7 kap, 3 och 6 §§ SekrL angivna betingelserna.

Riksförsäkringsverket delar helt och fullt uppfattningen att sekretess hos de i 7 kap. 7 § SekrL angivna myndigheterna skall gälla även i förhållande till den vård- eller behandlingsbehövande själv. Det gäller här att återföra det skydd för den enskilde själv som fanns i den tidigare lagstiftningen och som avsåg att eliminera risken för att ändamålet med vården eller behandlingen skulle motverkas. Som ett betydelsefullt argument tillkommer behovet av att socialförsäkringsorganens tillgång till erforderliga sakupplysningar inte hämmas. I stor utsträckning måste dessa inhämtas från sjukvårdssidan, där sekretess av detta slag gäller även gentemot den enskilde själv. Om handlingar avseende sjukvård, såsom genom den nya sekretesslagen blivit fallet, är tillgängliga för den enskilde när de befinner sig hos socialförsäk­ringsorganen medan de kan hemlighållas för honom inom sjukvården finns

Prop. 1981/82:186

225

all risk för att man från sjukvårdssidan blir obenägen att ge socialförsäk­ringsorganen det material som dessa oundgängligen behöver för att kunna sköta sina uppgifter.

Vad beträffar frågan om ett skydd för anmälare m. fl. innehåller den remitterade framställningen inte någon motivering. Då det i många ärenden förekommer att känsliga och för den försäkrade ofördelaktiga uppgifter lämnas av enskilda och de från t. ex. socialtjänsten införskaffade handlingar kan innehålla sådana utsagor, har riksförsäkringsverket ingenting att erinra mot förslaget att skydd för anmälare m. fl. införs även på socialförsäkringens område.

Enligt försäkringsrätten för mellansverige förekommer läkarintyg, sjuk­journaler och liknande i mycket stor omfattning i socialförsäkringsärenden. Hos försäkringsrätten finns sådan utredning i mer än hälften av alla mål. Med hänsyn till den omfattning i vilken uppgifter som har lämnats inom hälso- och sjukvården överförs till socialförsäkringsmyndigheterna kunde det ifrågasät­tas om inte en allmän regel borde införas om att sådana uppgifter skulle behålla sin sekretess när de förs över till dessa myndigheter. Den nya sekretesslagen har emellertid varit i kraft alltför kort tid för att det skulle vara befogat att nu överväga en så stor ändring i regelsystemet. Erfarenheter från den nya lagens tillämpning bör få visa behovet av ändringar.

Det torde vara sällsynt att det i socialförsäkringsärenden finns anledning att vägra den enskilde att ta del av uppgifter, därför att pågående vård eller behandling av honom annars skulle äventyras. Regeln i 7 kap. 3 § SekrL skall tillämpas mycket restriktivt. Regeln är endast avsedd att tillämpas inom hälso- och sjukvården och således inte inom exempelvis social- eller kriminalvården. Försäkringsrättens uppfattning är att regeln även i fortsätt­ningen i princip endast bör gälla inom hälso- och sjukvården. Rätten anser dock att när en uppgift har sekretessbelagts i förhållande till den vårdbehö­vande själv med stöd av 7 kap. 3 § SekrL så bör sekretessen gälla också när uppgiften har förts över till en sådan myndighet och i ett sådant ärende som sägs i 7 kap. 7 § SekrL. Det finns dock inte anledning att som försäkrings­kassan har föreslagit utvidga denna sekretess till att hos socialförsäkrings­myndigheterna omfatta andra personliga förhållanden än vederbörandes hälsotillstånd.

Inom socialförsäkringsområdet kan exempelvis den som anmäler försäk­ringsbedrägeri undantagsvis tänkas bli utsatt för sådana repressalier som avses med bestämmelsen i 7 kap. 6 § SekrL. Försäkringsrätten anser dock att det skulle föra för långt att som försäkringskassan synes mena införa en generell regel om skydd för anmälare m. fl, också på socialförsäkringsom­rådet. Det kan däremot finnas ett visst behov av att inte behöva lämna uppgifter som har belagts med sekretess enligt 7 kap, 6 § SekrL inom hälso-och sjukvården eller socialtjänsten,

JO framhåller att de frågor som kassan tar upp i sin framställning tidigare har berörts av JO i ett ärende, I detta ärende var förhållandet det att en

15 Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 186

Prop. 1981/82:186

226

försäkringskassa skulle ha skickat ett brev till en klient. Detta brev uppgavs ha innehållit uppgifter om klientens hälsa. Enligt dessa uppgifter skulle klienten på grund av sin sjukdom inte ha långt kvar att leva. Fråga väcktes om inte regler borde införas, innebärande att socialförsäkringsorganen skulle -som förut - under vissa särskilda förutsättningar kunna hemlighålla handlingar för klienten, Riksförsäkringsverket ansåg i ett yttrande till JO den 2 april 1981 att det är ytterst angeläget att få en sådan komplettering till stånd, JO förklarade i sitt beslut att han är av samma uppfattning. Vidare framhölls i" beslutet att det är angeläget att komplettera sekretessreglerna även på det sättet att skyddet för sådan person som avses i 7 kap, 6 § utökas att gälla även om uppgiften har lämnats ut till något socialförsäkringsorgan,

JO ställer sig alltså positiv till en komplettering av sekretesslagen innebärande att regler motsvarande dem som anges i 7 kap, 3 och 6 §§ SekrL införs även inom socialförsäkringsområdet, JO har således ingen erinran mot kassans framställning som sådan.

Landstingsförbundet tillstyrker att syftet med försäkringskassans fram­ställning tillgodoses men avstår från att ha någon mening om hur detta lagtekniskt skall ske.

Göteborgs allmänna försäkringskassa förordar en ändring av 7 kap. 7 § SekrL i enlighet med förslaget. Kassan poängterar att, även om motsvarande bestämmelse i 1937 års lag relativt sällan behövde tillämpas, det är ytterst angeläget för försäkringskassornas del att den nya sekretesslagen täcker även denna utlämnandesituation.

Försäkringskasseförbundet delar helt uppfattningen att sekretesslagstift­ningen bör kompletteras med en möjlighet för allmän försäkringskassa, riksförsäkringsverket och försäkringsdomstol att vägra den enskilde att få se handling rörande honom själv under vissa särskilda förutsättningar. Sådant skydd för den enskilde finns i dag i 7 kap. 3 § SekrL och gäller då för handling hos hälso- och sjukvården. Sekretesskyddet bör utsträckas att gälla samma handling också när den finns hos organ inom den allmänna försäkringen.

Sveriges läkarförbund ansluter sig helt till de synpunkter som framförs av försäkringskassan och finner således den föreslagna lagändringen angelägen. Samtidigt påpekar förbundet - utan att förringa betydelsen av en ändring -att behovet av sekretess gentemot den enskilde naturligtvis med samma styrka kan göras gällande inom andra verksamheter som mottar uppgifter från sjukvården.

I sammanhanget berör förbundet också frågan om hur försäkringskassorna - om ändringen genomförs - kan uppmärksammas på att en uppgift är av den art att den bör undanhållas den berörde. Det är ju långt ifrån alltid som detta framgår redan av uppgiftens karaktär. Lämpligen bör väl den läkare eller sjukvårdsinrättning som överlämnar uppgifterna till försäkringskassan, där så kan ske, förse dem med anteckning att de inom sjukvården bedömts icke böra utlämnas till den berörde. Sådan anteckning bör naturligtvis i största utsträckning respekteras.

Prop. 1981/82:186

227

Svenska läkaresällskapet påpekar att intyg angående arbetsskada i många fall lämnar en utförlig bild av sociala bakgrundsfaktorer, alkoholbruk och arbetsanpassning. Inom barnsjukvården och barnhälsovården är det mycket vanligt att journalhandlingen avser inte bara barnet, utan hela familjen. Det kan exempelvis hända att 14-åriga ungdomar i förtroende lämnar barnläkar­na informationer om föräldrarna av sådan karaktär att de kan bedömas inverka negativt på relationerna i familjen. Det är viktigt att informationer av ovan angivna karaktär blir skyddade av samma typ av sekretess oavsett om uppgifterna finns i journalarkiv inom hälso- och sjukvården eller inom försäkringskassan. Sammanfattningsvis stöder sällskapet försäkringskassans förslag om enhetliga regler för sekretesslagens tillämpning och vill framhålla nödvändigheten av att man i samma lag även beaktar att föräldrar ibland bör skyddas från uppgifter som står i barnens journalhandlingar och intyg.

Svenska Psykiatriska föreningen anser att det givetvis är av stort värde att medborgare har möjlighet till insyn, när en myndighet behandlar ett ärende som för vederbörande kan vara av stor betydelse, t. ex. en ansökan om sjukbidrag eller pension. Å andra sidan finns det inte så få fall då information som utlämnas till en försäkringstagare kan vålla direkt skada -1, ex. uppgift om psykiatrisk diagnos. Både personer med paranoid grundpersonlighet och med paranoida sjukdomstillstånd har dels bristfällig sjukdomsinsikt, dels en uttalad benägenhet att tolka omdömen inkluderande psykiatrisk diagnos som nedvärderande, stämplande för att inte säga direkt fientliga. Även lättare psykiska besvär samt psykosomatiska sjukdomar upplevs fortfarande i vår kultur av många som något genant, medan däremot somatiska symtom är lättare att bära.

Inom hälso- och sjukvården och särskilt inom. psykiatrin söker man under den fortlöpande behandUngen att öppet redovisa patientens diagnos, hjälpa honom att bearbeta de känslor detta väcker samt på ett verklighetsanpassat sätt acceptera sin sjukdom. Sådana möjligheter föreligger f. n. inte alls i de fall då myndighet, t. ex. en försäkringskassa, erhåller och till patienten utlämnar läkarutiåtanden från läkare som ej har varit, resp. ej längre är, behandlande läkare. Utöver de omedelbara negativa effekter detta kan ha på patienten, kommer på sikt även risken för försämrad beredvillighet att söka adekvat vård.

Sammanfattningsvis anser föreningen att det i högsta grad är önskvärt för försäkringskassan att ha laglig möjlighet att inte lämna ut sådan information till vederbörande som kan antas vara till men för honom.

2.2 Remissinstanser som tillstyrker förslagen men vill gå längre

Socialstyrelsen tillstyrker i huvudsak de av försäkringskassan framlagda förslagen till ändring i sekretesslagen. Emellertid anser styrelsen att det sekretesskydd som följer av 7 kap. 3 och 6 §§ SekrL inte bara bör utökas till att gälla hos allmän försäkringskassa m. fl, enligt 7 kap, 7 § SekrL utan även hos andra myndigheter t, ex. arbetsförmedlingen, vilka kan erhålla motsva-

Prop. 1981/82:186

228

rande uppgifter. Styrelsen ifrågasätter därför om man inte i stället i 13 kap. SekrL skulle införa en ny paragraf som möjliggör att ifrågavarande uppgifter generellt bibehåller det sekretesskydd som de har i 7 kap. 3 och 6 §§ SekrL.

Enligt Svenska kommunförbundet kan det inte anses tillfredsställande att möjligheterna för enskild att ta del av uppgifter, som sekretessbelagts till skydd för honom själv, är beroende av hos vilken myndighet uppgifterna förvaras. En vård- och behandlingsbehövande, som förvägras att ta del av ett läkarutlåtande hos en sjukvårdsmyndighet, bör sålunda inte kunna vända sig till försäkringskassan eller kommunal myndighet för att få ut samma uppgifter. En samordning av sekretessbestämmelserna på detta område bör ske för att bl. a. skydda den enskilde själv från att ta del av uppgifter som bedöms kunna förorsaka honom skada eller men. Förbundet tillstyrker därför försäkringskassans framställning och förutsätter samtidigt att bestäm­melserna erhåller en sådan utformning att de kommunala myndigheter, som tar del av de sekretessbelagda uppgifter som det här är fråga om, erhåller samma möjligheter som försäkringskassan att sekretessbelägga dessa upp­gifter.

Här kan även hänvisas till Sveriges läkarförbunds synpunkter som finns redovisade under avsnitt 2.1.

2.3 Tveksamma remissinstanser

Enligt JK torde den problematik som utvecklas i försäkringskassans framställning ha beaktats vid sekretesslagens tillkomst. Det kan ifrågasättas om tillräckligt bärande skäl att redan nu vidta ändringar i bestämmelserna anförts från försäkringskassans sida. Enligt JK:s mening borde en ändring i sekretesslagen i dessa hänseenden kunna anstå till dess ytterligare erfaren­heter vunnits av lagens tillämpning samt berörda myndigheter fått tillfälle att ta fram erforderUgt sakunderlag för bedömning av behovet av sådana ändringar.

JK vill emellertid inte bestrida att det kan förekomma fall där de skäl som anförts för sekretess inom hälso- och sjukvårdsområdet enligt 7 kap. 3 § SekrL kan kvarstå även när uppgifterna vidarebefordras för att utgöra underlag i ett socialförsäkringsärende. En överföring till myndigheter som anges i 7 kap. 7 § SekrL av sekretess som enligt 7 kap. 3 § gäller i fråga om uppgifter som erhålls från hälso- och sjukvården om den enskildes hälsotillstånd, synes därför kunna övervägas, om behov av lagändring redan nu anses föreligga. Däremot torde det inte vara behövligt att i försäkrings­ärende införskaffa uppgifter som kan medföra fara av det slag som anges i 7 kap. 6 §. En överföring av sekretess enligt detta stadgande bör alltså inte bli möjlig.

Prop. 1981/82:186

229

2.4 Regleringens tekniska utformning m.m.

Försäkringsdotnstolen påpekar att kompletteringen lagtekniskt bör kunna ske genom en hänvisning till 7 kap. 3 och 6 §§ SekrL. Väljer man att som kassan införa en kompletterande bestämmelse i 7 § bör denna till sitt materiella innehåll överensstämma med 3 och 6 §§.

Riksförsäkringsverket anser att det saknas skäl att inom socialförsäkring­ens område uppställa andra och lindrigare rekvisit för hemlighållande av sådana uppgifter som kan äventyra vård osv, för den enskilde än dem som eljest förekommer i sekretesslagen. Verket föreslår därför att lagtexten i 7 kap, 7 § utformas i enlighet med följande förslag.

Sekretess gäller ,,, bestämmelserna där.

Utan hinder .,, allmän försäkring.

Sekretess enligt första stycket för uppgift om någons hälsotillstånd gäller också i förhållande till den enskilde själv om det med hänsyn till ändamålet med hans vård eller behandling är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas till honom.

6 § har motsvarande tillämpning hos allmän försäkringskassa, riksförsäk­ringsverket och försäkringsdomstol i ärende som anges i första stycket.

Enligt JO torde det ligga närmast till hands att tillskapa den utökade sekretessen endera genom att sekundära sekretessregler införs (överföring av sekretess eller att den primära regeln i 7 kap. 7 § SekrL utvidgas. Om en sekundär sekretessregel införs skulle det kunna medföra tillämpningssvårig­heter, eftersom frågan om uppgiften kan lämnas ut då blir beroende av hur man ser på saken hos den myndighet varifrån uppgiften kommer. Kassorna torde själva genom de förtroendeläkare som finns anställda där få anses ha tillräcklig kompetens att bedöma om en uppgift om någons hälsotillstånd bör hemlighållas. Jag förordar därför - liksom kassan - att en utvidgning görs av de primära sekretessreglerna i 7 kap. 7 §. I förarbetena till sekretesslagen (prop. 1979/80:2, Del A, s. 76) framhålls också att metoden att tillgodose sekretessbehovet vid utformningen av de primärt gällande sekretessbestäm­melserna bör tillämpas i så stor utsträckning som möjligt. Det kan som ett ytterligare skäl för att tillämpa denna metod i stället för att införa sekundära sekretessregler framhållas att det då skulle bli möjligt att hemlighålla även t, ex, ett yttrande som en förtroendeläkare hos kassan avger i ett socialförsäkringsärende. Visserligen torde endast i sällsynta undantagsfall behov uppkomma av att behöva hemlighålla ett sådant yttrande gentemot den enskilde. Det kan dock vara bra att en sådan möjlighet finns.

Vad angår frågan om sekretesskydd för anmälare och uppgiftslämnare är behovet av sådant skydd ej lika påtagligt som när det gäller sekretesskyddet beträffande klientens hälsotillstånd. Det händer emellertid någon gång att behov av att skydda anmälare och uppgiftslämnare uppkommer både då det gäller inlämnade handlingar och då det är fråga om uppgifter som lämnats direkt till försäkringskassan. Även i detta hänseende är det alltså lämpligast med en primär sekretessregel, 16 Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 186

Prop. 1981/82:186

230

När det sedan gäller frågan om hur den nya lagtexten bör utformas anser JO att det bör ske på ett sådant sätt att kraven på sekretessen blir desamma som de som gäller enligt 7 kap, 3 och 6 §§ SekrL, Kassans förslag till ny lagtext korresponderar inte riktigt med dessa regler, JO ansluter sig därför inte till detta förslag. Enligt kassans förslag skulle det sålunda räcka med att det kan antas att klientens vård eller behandling äventyras för att en uppgift om hans hälsotillstånd skall kunna hållas hemlig för honom själv. Enligt 7 kap. 3 § skall det med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen vara av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas ut för att den skall kunna hållas hemlig. Vidare sägs i kassans förslag inte uttryckligen att sekretess skall gälla för anmälan eller annan utsaga av enskild om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Det anges endast att sekretessen skall gälla i förhållande till den enskilde själv i fråga om uppgifter om hans hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Det är först genom det sista ledet i kassans förslag som man får klart för sig att kassan vill få till stånd en motsvarighet till bestämmelsen i 7 kap. 6 § SekrL. Kassans förslag bör alltså ändras även i detta avseende.

Det bör noteras att om en uppgift skulle anses sekretessbelagd enligt utvidgade bestämmelser i 7 kap. 7 § är frågan om ett utlämnande bör ske i de flesta fall inte avgjord genom detta. De flesta som vill ta del av uppgifter om sig själva torde uppträda som parter i socialförsäkringsärenden. Frågan om ett utlämnande bör ske blir då i sista hand beroende av en tillämpning av bestämmelserna i 14 kap. 5 § SekrL.

Sveriges läkarförbund påpekar att sammanskrivningen av 7 kap. 3 § och 6 § SekrL i det föreslagna tredje stycket inte får exakt samma innebörd som inom sjukvården och att sammanskrivningen inte heller systematiskt förefaller helt lyckad. Vidare bör beaktas den inbördes ställningen mellan förslagets andra och tredje stycke, för det fall lagstiftningen om allmän försäkring innehåller stadgande om uppgiftslämnande till berörd enskild ("den enskilde själv").

Försäkringsrätten för mellansverige framhåller att sekretess enligt 7 kap, 3 och 6 §§ med tillämpning av 12 kap. 1 § SekrL enligt rättens tolkning kan gälla hos försäkringsdomstol, om domstolen har erhålUt uppgiften från hälso-och sjukvården eller från socialtjänsten.

Prop. 1981/82:186

231

Bilaga 5 Svenska Inkassoföreningens framställning

Med anledning av 9 kap. 8 §, tredje stycket, sekretesslagen, (1980:100) har postverket i allmänna cirkulär 1980:461 lämnat vissa anvisningar om hur verket anser att sekretesslagens bestämmelser bör tillämpas.

9 kap. 8 §, tredje stycket sekretesslagen lyder:

"Sekretess gäller hos postverket, televerket och annan myndighet som handhar allmän samfärdsel för uppgift som angår enskilds förbindelse med samfärdselverksamheten och som inte avses i första eller andra stycket, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde lider skada eller men."

Betr. denna s.k. samfärdselsekretess har postverket i cirkulär uttalat:

"Upplysningar om en persons fasta adress anses normalt inte medföra skada eller men. En sådan upplysning får därför på begäran lämnas ut om det inte finns någon särskild anledning att anta att det kan medföra skada eller men för personen i fråga. Har personen begärt att adressen skall hållas hemlig och det finns grundad anledning till detta får den dock inte lämnas ut.

Upplysningar om en persons tillfälliga adress får lämnas ut endast om det är uppenbart att det inte är till skada eller men för personen i fråga. Uppgiften om en boxinnehavares namn, adress och telefonnummer får i fortsättningen lämnas ut endast om det är uppenbart att det inte är till skada eller men för boxinnehavaren.

Som skada resp. men anses i detta fall också fullt lagliga åtgärder som upplevs som en nackdel för kunden, t. ex. indrivning eller utmätning. Adressuppgifter får alltså inte lämnas ut till t. ex. en inkassofirma som vill ha uppgiften för att kunna driva in en fordran."

Flertalet postanstalter vägrar att uppge fysiska eller juridiska personers adresser vare sig dessa är fasta eller tillfälliga.

För att kunna fullfölja sina arbetsuppgifter är inkassobyråerna beroende av följande uppgifter om fysiska och juridiska personer nämligen: ny adress (fast eller tillfällig), gatuadress när endast boxadress finns (krav från tingsrätterna).

Postanstalternas tillämpning leder till avsevärda nackdelar för inkassofö-retag, borgenärer och olika myndigheter. För inkassobyråerna och tingsrät­terna innebär tillämpningen väsentligt merarbete och för borgenärerna ytterligare kostnader. Den numera uteblivna möjligheten att erhålla adressuppgift från postanstalt leder till att antingen stämningsmannadelgiv-ning genom polismyndighet eller kungörelsedelgivning slutligen får använ­das i stället för den betydligt enklare och billigare möjligheten att i stället för stämning kunna sända ett inkassokrav om och efter det rätt adressuppgift erhållits från postanstalt.

Även för gäldenären innebär en enkel komplettering av adressuppgift från postanstalt endast fördelar och leder inte till skada eller men. Gäldenär

Prop. 1981/82:186

232

medges möjligheten att genom inkassoföretaget betala skulden inom sådan tid att merkostnader, såsom ytterligare dröjsmålsränta, kostnader för stämning och stämningsmanna- eller slutiigen kungörelsedelgivning, undvi­kes. Om en amorteringsuppgörelse träffas innan adressändring, vilken ändring inkassoföretaget ej får kännedom om, uppstår betydande ytterligare kostnader, som kan undvikas. Om adressuppgift ej erhålles genom postanstalt utnyttjas vid efterföljande stämning stämningsmannadelgivning genom polismyndighet, som i följd av regeringens beslut den 19.2,1981 nr, 

II 

145/81 erhåller motsvarande adressuppgift från postanstalt, och slutligen kungörelsedelgivning. Dessa delgivningsslag leder till att gäldenärens skuldförhållande erhåller onödig publicitet som hade kunnat undvikas genom att inkassoföretaget hade fått adressuppgiften från postanstalt. Vidare uppstår det onödiga kostnader för gäldenären.

Det kan således inte generellt sägas att utlämnande av adressuppgift till inkassoförelag som vill ha uppgiften för att kunna driva in en fordran leder till skada eller men. Det synes f, ö, inte kunna anses leda till skada eller men att adressuppgiften medför att gäldenären erhåller ett krav på ett belopp som han är skyldig att betala. Även om detta i och för sig skulle anses vara till skada eller men måste det ur gäldenärens synpunkt vara likgiltigt om inkassoföretaget erhåller adressuppgift från postanstalt i och för krav eller motsvarande uppgift i samband med stämningsmannadelgivning eller kungörelsedelgivning. Den skada eller det men han lider är större i det senare fallet eller i varje fall lika stort i båda fallen.

Även vissa länsstyrelser vägrar att lämna adressuppgifter till inkassoföre­lag under åberopande av med postverket liknande motiveringar.

Krav mot en gäldenär måste framställas skriftligt enligt 5 § inkassolagen och lagstiftarens intentioner torde vara att inkassokrav skall föregå en stämning som är en betydligt mer ingripande åtgärd än krav. Postverket och vissa länsstyrelsers tillämpning motverkar dessa intentioner och den strävan som kommer till uttryck i Ds Ju 1981:11 "Rationellare summarisk betalningsprocess" (se s, 4 f i föreningens bifogade remissvar)'.

Om inkassoföretagen skall kunna fullfölja sina arbetsuppgifter på det sätt som inkassolagen synes förutsätta och med den noggrannhet som under­stryks i nämnd departementsstencil är företagen beroende av att kunna erhålla adressuppgifter från bl, a, postverket och länsstyrelserna.

Mot anförda bakgrund hemställer föreningen att sekretesslagen ändras på sådant sätt att inkassoföretagen kan erhålla erforderliga adressuppgifter,

SVENSKA INKASSOFÖRENINGEN

Tom[REDACTED_EFTERNAMN]

Ordförande

Remissvaret ej medtaget här.

Prop. 1981/82:186

233

Bilaga 6

Sammanställning av remissyttrandena över Svenska Inkassofö­reningens framställning

1 Remissinstanser

Efter remiss har yttranden över framställningen avgetts av datainspektio­nen, riksförsäkringsverket, postverket, bankinspektionen och riksskattever­ket (RSV),

Vidare har yttranden avgetts av justitieombudsmannen Sigvard Holstad (JO), Försäkringskasseförbundet, Föreningen Sveriges Kronofogdar, Svens­ka bankföreningen. Svenska sparbanksföreningen, Sveriges Föreningsban­kers förbund. Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och Finansbola­gens förening,

2 Allmänna synpunkter på framställningen

Flertalet remissinstanser tillstyrker i princip Svenska Inkassoföreningens förslag om begränsningar i sekretessen så att borgenärer i indrivningsären­den kan erhålla nödvändiga adressuppgifter från olika myndigheter. Endast en remissinstans. Försäkringskasseförbundet, motsätter sig förslagen. Några remissinstanser uppehåller sig särskilt vid innebörden av begreppen skada och men.

Riksförsäkringsverket konstaterar att det i viss mån skulle innebära en återgång till de förhållanden, som gällde före den 1 januari 1981, om möjlighet öppnas för inkassoförelag att erhålla uppgift om en enskilds arbetsgivare och arbetsgivarens adress från de allmänna försäkringskassor­na. Med utgångspunkt från de synpunkter som riksförsäkringsverket har att bevaka har verket ingenting att erinra mot en sådan återgång. Verket har därvid utgått ifrån den redan befintliga möjligheten för inkassoförelag att få uppgift om en gäldenärs bostadsadress från försäkringskassan. Verket finner då inte anledning att närmare gå in på avvägningsfrågan angående sekretessintresset för nu aktuell utökning jämfört med intresset att förenkla inkassoförfarandet.

Enligt bankinspektionen måste den ordning som nu råder betecknas som Otillfredsställande i så måtto, att vanligen helt harmlösa uppgifter av typ adress, arbetsgivare m.m, sekretessbeläggs i en omfattning som inte är rimlig. Givetvis kan det i relativt få fall finnas skäl att hålla även dessa uppgifter hemliga. Det kan t, ex, röra sig om sådana situationer då politiska flyktingar kan känna sig hotade eller vittnen i mål angående organiserad brottslighet kan vara oroade för sin säkerhet, I normalfallet bör dock uppgifter av ifrågavarande art vara offentliga.

Någon metod att åstadkomma den önskade offentligheten har inkassoför­eningen inte anvisat. Såsom ovan påpekats är det olämpligt, att helt utesluta

Prop. 1981/82:186

234

sekretess för uppgifter av ifrågavarande art. En möjlig lösning, som inspektionen vill peka på, är att i enUghet med vad som nu gäller för hemliga telefonnummer införa en ordning, som möjliggör för enskilda att, utan prövning av eventuellt behov och med för resp. registerhållare bindande verkan begära uppgifternas hemlighållande. Den olägenhet sekretessen i dessa fall skulle bereda inkassoföretagen fick betalas av en betalningsovillig gäldenär i form av ökade indrivningskostnader.

RSV tillstyrker Svenska Inkassoföreningens framställning om ändring i sekretesslagen så att inkassoföretagen kan erhålla för sin verksamhet erforderliga adressuppgifter. Enligt verkets mening talar flera skäl för detta.

Först och främst är det givetvis av vikt att ta ställning till vems intressen sekretesslagen i detta faU skall skydda - gäldenärens eller borgenärens. Bör rättsenliga åtgärder, t. ex. framgångsrika indrivningsåtgärder, fortfarande kunna betraktas som skada i lagens mening och därmed hindra att en enkel adressuppgift lämnas ut eller skall en borgenär av myndighet kunna erhålla en sådan uppgift för att ha möjlighet att tillstäUa en gäldenär ett kravbrev och i förlängningen även ansöka om t. ex. betalningsföreläggande, som seder­mera genom verkstäUighet av kronofogdemyndighet kan leda till att skulden blir betald?

Av förarbetena framgår (prop. 1979/80:2, Del A, s. 83) att utgångspunkten för en bedömning av om men föreligger måste vara den berörda personens egen upplevelse. Men det sägs vidare att bedömningen självfallet i viss utsträckning måste kunna korrigeras på grundval av gängse värderingar i samhället. Som exempel anförs att enbart det förhållandet att en person tycker att det i största allmänhet är obehagligt att andra vet var han bor inte kan anses innebära men i här avsedd bemärkelse. I anslutning härtill anför föredragande statsrådet att det står klart att sekretesslagen inte får hindra myndigheterna från att utväxla uppgifter i situationer där intresset av att uppgifterna lämnas ut enligt gängse värderingar bör ha företräde framför intresset av att uppgifterna inte lämnas ut.

Med hänsyn till den allmänt vedertagna principen att skulder skall betalas är det RSV:s bestämda uppfattning att det är en gängse värdering i samhället att även en enskild borgenärs intresse av att erhålla en adressuppgift i en situation varom här är fråga bör ha företräde framför gäldenärens intresse av att uppgiften inte lämnas ut.

Om en borgenär tillfälUgtvis inte kan skaffa fram en gäldenärs adress, är följden vanligen inte att han för gott upphör med vidare efterforskningar. På ett eller annat sätt erhåller han i regel vid ett senare tillfälle vederbörandes adress och kan därmed fullfölja inkassoärendet. Gäldenären har således inte undgått det eventuella obehag sekretesslagen skulle skydda honom från. Endast en fördröjning av ärendet har skett.

Om en borgenär snabbt kan skaffa fram en gäldenärs adress, kan detta ofta resultera i att överenskommelse kan träffas om en avbetalningsplan. Härvid

Prop. 1981/82:186

235

behöver inte domstolar och kronofogdemyndigheter engageras, vilket annars vanligen blir fallet, till ingen nytta utan endast nackdelar för gäldenären i form av exempelvis kostnadsökningar och eventuellt kreditupp­lysningsnoteringar.

Ett ytterligare skäl är den samhällsekonomiska aspekten, som inte bör förringas. Redan i dag har delgivningsmyndigheter, domstolar och krono­fogdemyndigheter en stor och växande arbetsbörda. Möjligheter till rationaliseringar bör inte underlåtas. Om en borgenär snabbt kan få kontakt med en gäldenär och i många fall träffa överenskommelse om avbetalnings­plan är detta något som enUgt RSV:s mening på allt sätt bör underlättas. I samma mån minskar antalet mål och ärenden hos berörda myndigheter, vilket måste anses vara en fördel.

JO erinrar om att framställningen i första hand tycks ta sikte på att få till stånd en sådan uppmjukning av sekretesskyddet enUgt 9 kap. 8 § tredje stycket SekrL att postverket kan lämna ut adressuppgifter för indrivnings­verksamhet. iO begränsar sitt yttrande till att avse den frågan.

Först kan konstateras att det numera torde vara klart att den aktuella bestämmelsen hindrar att uppgifterna lämnas ut.

Att inkassoföretagen har ett intresse av att i sin verksamhet få tillgång till uppgifter av den aktuella typen är tydligt. Det förefaller troligt att det skulle innebära praktiska fördelar om de kunde få uppgifterna från postverket. Beträffande intresset av sekretesskydd för uppgifterna kan konstateras att det typiskt sett inte torde vara särskilt starkt. Det sagda talar för att man överväger en ändring i den riktning som framställningen syftar till.

Om en ändring skall göras, bör den ges en begränsad räckvidd. Den bör sålunda begränsas till att avse enbart adressuppgifter. Möjligen bör man för sekretess för sådana uppgifter uppstäUa ett skärpt skaderekvisit. Det bör övervägas om en ändring i enlighet med de framställda önskemålen bör omfatta även andra paragrafer än 9 kap, 8 § SekrL.

Föreningen Sveriges Kronofogdar tillstyrker inkassoföreningens framställ­ning och ställer sig bakom de argument som framställningen innehåller. Det är enligt kronofogdeföreningens mening anmärkningsvärt och betänkligt att sekretessbestämmelserna skall hindra postverket att lämna uppgift till inkassobyrå om korrekt adress, som byrån ändå kan erhålla genom myndighet, t. ex. poUsmyndighet efter stämningsmannadelgivning eller kronofogdemyndighet efter utmätningsansökan. Det ligger f.ö., såsom inkassoföreningen framhållit, ofta i gäldenärens intresse att adressen lämnas ut. I en tid som präglas av resursknapphet hos myndigheterna framstår hindret som än mera betänkligt och är knappast ägnat att upprätthålla en god betalningsmoral. Hindret för också med sig en ökad måltillströmning tiU kronofogdemyndigheterna, inte bara för att gäldenären inte nåtts av t. ex. ett erbjudande om frivillig uppgörelse utan också för att samma mål kan komma att handläggas av flera kronofogdemyndigheter efter vidaresändning på grund av adressändring som kunnat erhållas från postverket. Det kan i

Prop. 1981/82:186

236

sammanhanget noteras att postgirot, som driver in många av postverkets fordringar och vissa andra fordringar av enskild karaktär, däremot kan erhålla ifrågavarande uppgifter.

Vad gäller behovet av uppgifter om gäldenärens arbetsgivare erinrar kronofogdeföreningen om den gamla utsökningskungörelsen. I 12 § före­skrevs bl. a. att, vid ansökan om utmätning i lön, uppgift skall lämnas om gäldenärens arbetsgivare. Motsvarande bestämmelse saknas i utsökningsför­ordningen (1981:981). I dess 14 kap. 4 § stadgas dock i fråga om införsel att kronofogdemyndigheten, innan målet avslutas, skall bereda sökanden tillfälle att lämna uppgift om ny anställning om det inte är uppenbart obehövligt.

Lagstiftaren har förutsatt att kronofogdemyndigheten vid sin register­forskning eller på annat sätt själv skall utröna ev. arbetsgivare och dennes adress. Löneutmätning är inte heller längre beroende av särskild begäran därom från sökanden. Sökanden är alltså inte skyldig att hämta in eller vidarebefordra uppgift om arbetsgivare till kronofogdemyndigheten. Sådana kompletteringar som tidigare förekom angående arbetsgivare torde sålunda fortsättningsvis förekomma endast i införselmål. Detta hindrar inte att det för myndighetens handläggning är värdefullt, rationellt och ägnat att underlätta verkställigheten om arbetsgivare ändå anges i utmätningsansö­kan. Föreningen ser därför gärna att inkassobyråerna får möjlighet att inhämta dessa upplysningar enhgt samma regler som gäller för personer som inte driver inkassoverksamhet.

Svenska bankföreningen framhåller att de problem som inkassoföreningen tar upp även berör bankerna. Föreningen har med oro uppmärksammat hittillsvarande praxis.

Föreningen erinrar om att en exekutionsform som har särskilt intresse i detta sammanhang är utmätning i lön. Den tillkom för att fordringsexeku­tionen skulle förskjutas från sakutmätning till löneutmätning, vilket ansågs medföra stora fördelar (prop. 1968:130 s. 89). För att effektivisera denna utmätningsform har möjligheterna därtill vidgats i utsökningsbalken. Lag­stiftaren har således velat underlätta förutsättningarna för löneutmätning så att denna utmätningsform i högre grad än hittills skall kunna användas i stället för andra exekutionsformer. Utmätning i lön får anses mera förmånlig för gäldenären än sakexekution. En förutsättning för att sådan utmätning skall kunna genomföras är dock att kunskap kan vinnas om gäldenärens arbetsgivare. Den bästa källan till information därom är försäkringskassor­na. Regeringsrättens pleniavgörande den 10 juli 1981 innebär emellertid att inkassoförelag inte kan få upplysningar från försäkringskassor om arbetsgi­vare. Annan som i samma syfte begär motsvarande upplysning torde inte vara bättre ställd. Det kunde visserligen hävdas att en borgenär eller ett inkassoförelag skulle kunna överlämna ett ärende till en kronofogdemyn­dighet för utmätning i lön och myndigheten sedan med stöd av den s.k. generalklausulen  i  14 kap.  3 §  SekrL skulle  kunna få upplysning om

Prop. 1981/82:186

237

arbetsgivaren från försäkringskassan. Vanligen kan det hävdas att en upplysning som lämnas till en myndighet för att användas i dess reglerade verksamhet är förenad med mindre skaderisk än om den lämnas till enskild: I det aktuella fallet är emellertid "menet" för gäldenären - den lyckade indrivningen - detsamma, oberoende av om upplysningen om gäldenärens arbetsgivare lämnas till kronofogdemyndigheten, till borgenären eller till ett inkassoförelag. Det vore därför egendomligt om myndigheten men inte borgenär och inkassoförelag skulle kunna få uppgift om en gäldenärs arbetsgivare. Det är av värde för bl. a. bankerna att själva få uppgift om en gäldenärs arbetsgivare. Vet banken att gäldenären har en arbetsgivare, kan banken själv bedöma om förutsättningar för utmätning i lön finns. Alternativet torde annars bli att bankerna alltid för att vara på den säkra sidan begär sådan utmätning, varefter det får ankomma på kronofogdemyn­digheten att ta reda på erforderliga uppgifter härför. Det är givet att det underlättar myndighetens handläggning av ärendet om arbetsgivaren anges i ansökningen. Varje förlängning av handläggningstiden drabbar dessutom gäldenären genom bl. a. ökade räntekostnader. Det anförda ger enligt bankföreningens uppfattning vid handen att åtgärder bör vidtas för att borgenärer och andra skall få tillgång till uppgifter om gäldenärens arbetsgivare.

Vad gäller de adressuppgifter som inkassoföreningen tar upp i sin framställning vill bankföreningen instämma i vad inkassoföreningen anför. Det finns skäl att understryka de svårigheter som åsamkas såväl handläg­gande myndigheter, t. ex. domstol i lagsökningsmål, som borgenärer och deras ombud när gäldenärernas adresser inte kan anges. I flertalet fall drabbar dessa svårigheter slutligen gäldenärerna genom ökade kostnader -bl. a. ökade räntor - samt annat obehag i form av t. ex. kungörelsedelgiv­ning. Bankföreningen vill också erinra om att i departementspromemorian (Ds Ju 1981:11) Rationellare summarisk betalningsprocess understrukits att borgenären i summarisk process bär ett ansvar för att gäldenärens adress finns i ansökan till domstolen (s. 39).

Det anförda visar enligt bankföreningens uppfattning att det skydd sekretesslagen i nu berörda avseenden är avsedd att ge strider mot intressen på vilka annan lagstiftning bygger och innebär stora svårigheter för alla dem, även gäldenärer, som berörs av indrivningsärenden.

Bankföreningen tillstyrker således inkassoföreningens framställning samt tillstyrker vidare att de berörda andressuppgifterna får utlämnas inte bara till inkassoförelag utan också till borgenärer och andra som kan ha behov av dem. Bankföreningen hemställer vidare att åtgärder vidtas för att uppgifter om arbetsgivare skall göras tillgängliga i enlighet med vad föreningen har anfört. - Till dessa synpunkter ansluter sig Sveriges Föreningsbankers förbund.

Svenska sparbanksföreningen anser det otillfredsställande från allmän kreditpolitisk synpunkt att en borgenär inte skall kunna få del av en

17 Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186

Prop. 1981/82:186

238

myndighets uppgifter om en gäldenärs adress eller uppgifter om gäldenärens arbetsgivare och dennes adress. Detta accentueras än mer av att sekretess­lagstiftningen inte är konkurrensneutral mellan enskilda och offentiiga borgenärer, eftersom ifrågavarande sekretessbelagda uppgifter kan utläm­nas till offentlig borgenär med stöd av den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL. Härtill kommer att den aktuella sekretessen otvivelaktigt leder till avsevärt merarbete och andra nackdelar inte bara för borgenärerna och inkassoföretagen utan även för tingsrätterna och polismyndigheterna.

På grund av det anförda tillstyrker föreningen att sekretesslagen i aktuella delar ändras så att borgenärer och inkassoförelag kan få del av erforderliga uppgifter om gäldenärens adress samt hans arbetsgivares namn och adress.

Enligt Konungariket Sveriges stadshypotekskassa har stadshypoteksför­eningarna normalt inte svårigheter att skaffa fram adressuppgifter på låntagare som resterar med förfallna amorteringsbelopp och därför blir föremål för indrivningsåtgärder. Det kan dock förekomma att fastighetsäga­re flyttar ifrån sina hus utan att uppge ny adress. I undantagsfall kan alltså det problem som tas upp i framställningen bli aktuellt också för stadshypoteks­föreningarna.

Som Svenska Inkassoföreningen framhåller i sin framställning innebär svårigheterna för inkassoföretagen att få tillgång till aktuella adressuppgifter att man tvingas att gå vägen över delgivning med stämningsman (som är behörig att få uppgiften).

UtveckUngen under senare tid har - även för bottenlåneinstituten -inneburit ökande antal restantier och långa handläggningstider i den summariska betalningsprocessen. Som en av de viktigaste anledningarna till att handläggningstiderna ökar har angetts vara att delgivning i flertalet mål om betalningsföreläggande måste ske genom stämningsman. Om handlägg­ningstiderna skall kunna minska måste man således finna vägar att även minska arbetsbördan för stämningsmännen.

EnUgt stadshypotekskassans mening kan sekretesskyddet för adressupp­gifter inte anses väga så tungt att seriös inkassoverksamhet hindras. Stadshypotekskassan anser emellertid att vissa garantier bör finnas för att den söm får tillgång till adressuppgifter också använder uppgifterna på ett omdömesgillt sätt. En lämplig avvägning förefaller vara att endast utrusta den som erhålUt datainspektionens tillstånd (inkassoförelag och t. ex. borgenärer med omfattande indrivning av egna fordringar) med behörighet att få ta del av adressuppgifter som omfattas av sekretesskydd enhgt 9 kap. 8 § tredje stycket SekrL.

Frågan om tillgång till uppgift om en gäldenärs arbetsgivare har betydelse endast när det är fråga om att utmäta gäldenärens lön. Att begära utmätning i sådan tillgång har hittiUs inte aktualiserats såvitt gäller indrivning av stadshypoteksföreningarnas fordringar.

Finansbolagens förening påpekar att en mycket vanlig orsak till utebliven

Prop. 1981/82:186

239

eller försenad betalning är att betalningsavi eUer fakturor skickas till oriktig adress i följd av gäldenärens flyttning. En stor del av kostnader och arbete med betalningspåminnelse och i det efterföljande inkassoarbetet är hänför­ligt till adressefterforskning. Förhållandet är detsamma i indrivningsären­den.

De två vanUgaste förekommande adresskällorna är länsstyrelserna och - i varje fall tidigare - postanstalterna. De två adresskällorna fyller härvid oUka funktioner, varvid i regel länsstyrelsens register (stundtals även SPAR) används vid större och periodiska uppdateringar av egna register och postanstalternas uppgifter i det dagliga och löpande arbetet.

Alltifrån det betalningspåminnelserna påbörjas och under det att inkas­soarbetet och indrivningsåtgärder pågår är det vanligt att gäldenären i följd av ekonomiska skäl eUer bostads- eller arbetsbyte är på "flyttande fot". Det är därvid angeläget att via en korrekt och fullständig adress kunna följa gäldenären och även kunna erhålla uppgifter om gäldenärens arbetsgivare och arbetsgivarens adress i indrivningsärenden. I det senare fallet finns det anledning påpeka att användningen av löneutmätning kommer att öka i följd av den nya utsökningsbalken.

Det är i och för sig möjligt att låta berörda myndigheter framtaga aktuell postadress eller gatuadress. I de fall som är i fråga leder detta ytterst till att ett stort antal ärenden får delgivas gäldenären genom myndighets försorg.

Ett sådant förfarande leder emellertid till väsentligt högre kostnader för gäldenären eller i sista hand borgenären om betalning ej erhålles. Delgiv-ningsförfarande genom myndighet leder dessutom till större pubUcitet t. ex. vid kungörelsedelgivning. Föreningen föreställer sig också att merarbete och försenad behandling hos myndigheter ökar.

För att driva inkassoverksamhet erfordras i regel datainspektionens tillstånd. All inkassoverksamhet skall bedrivas i enlighet med inkassolagen. Inkassoverksamhet övervakas av datainspektionen eller i vad gäUer kredit­institut av bankinspektionen. Inkassolagen förutsätter att krav mot en gäldenär måste framställas skriftligt enligt 5 § inkassolagen. Syftet är därvid att inkassokravet skall nå gäldenären. Det skriftliga kravet föregår mer ingripande åtgärder. Det förefaller föreningen därvid vara motsägelsefullt att riktig eUer fullständig adress därvid ej kan erhållas, när borgenären eller hans inkassoombud försöker fullfölja de regler inkassolagen uppställer och undvika för gäldenären mer ingripande åtgärder. Därtill kommer att lagstiftaren i departementspromemorian (Ds Ju 1981:11) "Rationellare summarisk process" föreslår, att ansökningar som saknar postadress eller där endast boxadress angivits skall kunna avvisas.

Det skall tilläggas att den utan all jämförelse vanligaste situationen är att gäldenären frivilligt ingått ett betalningsåtagande som enligt överenskom­melse mellan gäldenären och borgenären skall fullföljas av gäldenären. Föreningen finner det vara anmärkningsvärt att borgenärens önskemål att uppnå kontakt med gäldenären genom erhållande av adressuppgift i stället

Prop. 1981/82:186

240

för genom delgivningsförfarande o. dyl. anses vara till skada eller men för gäldenären. Erhållandet av adressuppgifter begränsar gäldenärens skuldrän­tor, kostnader och den publicitet som eljest uppstår. Myndigheternas och borgenärens arbete och kostnader minskar.

Mot anförda bakgrund och mot samhällets ökade krav på borgenärer och inkassoförelag är det föreningens uppfattning att fysiska och juridiska personers nya adress (fast eller tillfällig och gatuadress när endast boxadress finns eller vice versa) skall lämnas ut när borgenär eller inkassobolag så begär. Detsamma bör enligt föreningens mening jämväl gälla uppgifter om gäldenärs arbetsgivare och arbetsgivarens adress.

3 Särskilda synpunkter på frågan om uppgift om arbetsgivare och arbetsgi­vares adress

Försäkringskasseförbundet påpekar att för försäkringskassornas del gäller att sekretess råder för bl. a. enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Denna bestämmelse har tolkats så, att uppgiften om enskilds hemadress kan utlämnas från kassan till inkassoföretag medan däremot uppgift om arbetsgivare och dennes adress inte kan lämnas ut. För t. ex. postverket gäller s.k. omvänt skaderekvisit. Detta är anledningen till att postverket inte lämnar t. ex. inkassoföretag uppgift om enskilds adress. Förbundet anser det inte vara tillfredsställande att olika myndigheter har att behandla sekretessärenden av samma slag enligt olika skaderekvisit. Förbundet föreslår därför, att möjligheten att låta samma skaderekvisit gälla hos alla myndigheter för samma slag av uppgifter prövas.

I förarbetena till den nya sekretesslagen uttalas att som men enligt nämnda lag skall anses också fullt lagliga åtgärder som upplevs som en nackdel för den enskilde, t. ex. indrivning eller utmätning. Förbundet anser inte att det under den tid sekretesslagen gällt framkommit något som i detta avseende bör föranleda ändring av lagen eller tillämpningen av denna. Är kronofogde­myndighet i behov av uppgift om gäldenärs arbetsgivare i ärende som överlämnats till myndigheten av inkassoföretag, har kronofogdemyndighe­ten möjlighet att få erforderlig uppgift från försäkringskassan enligt särskild författning.

Försäkringskassornas uppgiftsskyldighet i fall som avses här bör inte utökas.

När det gäller uppgifter om arbetsgivare erinrar RSV om att den nya utsökningsbalken förutsätter en ökad användning av löneutmätningsinstitu-tet. I praktiskt taget varje mål om utmätning kommer regelmässigt att prövas om förutsättningarna för löneutmätning föreligger. En grundläggande sådan förutsättning är givetvis om gäldenären har en arbetsgivare och att denne i så fall är känd för kronofogdemyndigheten. De allmänna försäkringskassorna skall numera, enligt förordningen (1980:995, ändrad 1981:429) om skyldig-

Prop. 1981/82:186

241

het för de allmänna försäkringskassorna att lämna uppgifter till andra myndigheter, lämna uppgift om arbetsgivares namn och adress till bl. a. kronofogdemyndighet.

RSV vill i detta sammanhang erinra om 12 § i den numera upphävda utsökningskungörelsen. Enligt denna bestämmelse skulle vid ansökan om utmätning i lön eller införsel lämnas uppgift om gäldenärens arbetsgivare eller göras hänvisning till arbetsgivaruppgift som finns i anställningsregistret eller som är känd i anhängigt mål hos kronofogdemyndigheten eller som, om ansökningen avser utmätning i såväl lön som annan egendom, framkommer vid förrättning. Det skall här anmärkas att kronofogdemyndigheternas skyldighet att föra anställningsregister avskaffades i juni 1979 genom lagen (1979:390) om ändring i lagen (1954:269) om skyldighet för arbetsgivare att lämna uppgift rörande arbetsanställning.

Bestämmelser motsvarande dem i 12 § utsökningskungörelsen saknas i utsökningsförordningen (1981:981). Sökanden behöver således inte längre lämna uppgift om gäldenärens arbetsgivare. Det åligger kronofogdemyndig­heten att från försäkringskassa eller på annat sätt inhämta uppgift härom.

Självfallet skulle det vara värdefullt för kronofogdemyndigheterna om sökandena i så stor utsträckning som möjligt tillhandahåller uppgift om gäldenärens arbetsgivare under förutsättning att uppgiften är aktuell. Dels skulle ärendena då ev. kunna handläggas skyndsammare, dels skulle kronofogdemyndigheterna i viss utsträckning avlastas ett arbetsmoment. Eftersom det numera är ett åliggande för kronofogdemyndigheterna att inhämta dessa uppgifter finns det enligt RSV:s mening inte tillräckliga skäl för en författningsändring som gör det möjligt för en enskild borgenär att hos en myndighet få uppgift om en gäldenärs arbetsgivare för det ändamål varom här är fråga.

4 Postverket

Postverket erinrar om följande uttalande i Postverkets allmänna cirkulär 1981:220.

"Vi har dock generellt gjort den bedömningen att upplysning om en persons fasta adress och - med ändring av vad som meddelades i cirk. 1980:461 - om en boxinnehavares namn, gatuadress och telefonnummer normalt inte kan anses medföra skada eller men för den som uppgiften rör. En sådan upplysning kan därför på begäran lämnas till den som har begärt att få uppgiften om det inte finns någon särskild anledning att anta att det kan medföra skada eller men för personen i fråga (t. ex. att den skall användas för indrivning). Upplysning om en persons tillfälliga adress får lämnas ut endast om det efter ingående prövning är uppenbart att det inte är till skada eller men för den person som uppgiften rör."

Postverket har ett riksomfattande kontorsnät och en personal med skiftande utbildning. Vid utfärdande av för det praktiska arbetet avsedda

Prop. 1981/82:186

242

anvisningar för tolkning av en så pass "svår" lag som sekretesslagen onekUgen är gäller det att få dessa så lättiUämpliga som möjligt så att önskvärd enhetlighet och konsekvens vid tillämpningen av lagen uppnås. Postverket har också att beakta kundernas förtroende för verket.

Klagomål när det gäller förfrågan om adresser har egentUgen endast försports från inkassoföretagen. Att så blivit fallet innebär inte någon diskriminering från postverkets sida gentemot dessa företag utan endast att verket följt lagstiftarens klart uttalade intentioner.

Av det sagda torde framgå att verkets överväganden i dessa frågor överensstämmer med gällande rätt. Postverket anser sig inte ha anledning ta ställning tiU om dcöverväganden som gjorts i förarbetena till sekretesslagen och i praxis beträffande detta spörsmål - utlämnande av adresser för indrivningsändamål - är välawägda eller ej. Postverkets arbete med dessa frågor torde dock inte i större omfattning påverkas av en ändring av nuvarande praxis.

Förfrågningar angående gäldenärs arbetsgivare förekommer knappast hos verket. Vad gäller sådana förfrågningar bör enligt verkets uppfattning läggas samma synpunkter som gjorts beträffande adresser.

5 Särskilda synpunkter på begreppen skada och men

Enligt datainspektionen kan antalet inkassoärenden i Sverige under ett år uppskattas till betydligt fler än en miljon. En icke oväsentiig del av dessa orsakas av att gäldenären har annan adress än den som fordringsägaren har noterad. Detta föranleder nämligen i många faU att fakturor och avier inte når gäldenären, som således inte betalar i tid. Adressuppgifter på gäldenärer i inkassouppdrag är därför oftare oriktiga än motsvarande uppgifter i ett kundregister. En inte oväsentUg del av inkassoarbetet är därför att utröna gäldenärens aktuella adress.

Inkassoförfarande innebär inledningsvis att fordringsägaren - själv eller av honom anUtat inkassoombud - tillställer gäldenären skriftligt inkassokrav, utformat enligt 5 § inkassolagen. Detta sänds normalt i lösbrev. Sker betalning eller träffas annan uppgörelse, avslutas ärendet utan att domstolar eller andra myndigheter anlitas. Gäldenärens extra kostnader för betalnings­dröjsmålet uppgår i detta stadium tiU 70 kr. utgörande inkassokostnadser-sättning samt ev. dröjsmålsränta.

Om gäldenären inte hör av sig eller gör icke godtagbara invändningar mot påstådd betalningsskyldighet, förs ärendet normalt vidare genom ansökan till domstol om betalningsföreläggande eller lagsökning. Kan fordringsäga­ren inte erhålla aktuell adressuppgift på gäldenären och således inkassokrav inte kan tillställas denne, återstår endast möjligheten att via domstolsansö­kan få gäldenären delgiven, sedan domstol eller delgivningsman med stöd av sin myndighetsstatus kunnat erhålla aktuell adressuppgift på gäldenären. Därvid ökar de kostnader som gäldenären förpliktas att betala med normalt

Prop. 1981/82:186

243

minst 280 kr. Dessutom föranleder i vissa fall redan domstolsansökan notering hos kreditupplysningsföretagen. Ansökningsuppgifter får nämligen noteras i kreditupplysningsregister beträffande företag och företagare (jämför 7 § kreditupplysningslagen beträffande personupplysningar). Note­ring sker vidare regelmässigt (beträffande alla gäldenärer) av slutbevis i betalningsföreläggandemål och av lagsökningsutslag.

Hur en möjlighet att undvika notering i kreditupplysningsregister och också undvika en merutgift på minst 280 kr. för gäldenären skall anses innebära - eller upplevas som - typiskt sett, skada eller men för gäldenären förefaller gåtfullt.

Därutöver är att märka att det av praxis framgår att myndigheter enligt 14 kap. 3 § SekrL skall få adressuppgifter men ej icke-myndigheter. Detta medför att redan katastrofalt arbetstyngda myndighetsorgan såsom domsto­larnas avdelningar för lagsöknings- och betalningsföreläggandemål och kronofogdemyndigheterna inte bara belastas med ett stort antal onödiga mål, utan också med ett betungande arbete med adressefterforskning i dessa mål. Uppenbarligen kan ingivarnas bristfälliga möjligheter till korrekta adressuppgifter även leda till att ansökningar inges till icke behörig tingsrätt. Detta föranleder då - efter tämligen omfattande arbete från tingsrättens sida

- att målet avvisas. Det finns anledning ifrågasätta om landet har råd att

bedriva sådan improduktiv verksamhet som sekretessreglerna medför

särskilt som de reellt sett knappast kan anses ge något beaktansvärt skydd åt

dem som avses bU skyddade av sekretessbestämmelserna. Uppgift om

ändrad fast adress torde inte i något fall vara mer integritetskänslig än

uppgifter om adresser i allmänhet. Vad gäller tillfälliga adresser kan

naturiigtvis tänkas fall då ett utelämnande skulle medföra skada eller men. I

praktiken torde dock i de flesta sådana fall inte uppgift om den tillfälliga

adressen finnas ens hos postverket.

Enligt inspektionens uppfattning är således den lagtekniska situationen den att själva lagtexten i och för sig är godtagbar, medan motivuttalandet i specialmotiveringen vilar på en verklighetsfrämmande uppfattning om innebörden av inkassoverksamhet. Möjligen har det föresvävat motivförfat­taren att inkassoförfarandet vid utebliven adressuppgift upphör och att skulden också gör det. Så är således inte faUet.

En strikt tillämpning av lagbestämmelsen i enlighet med motivuttalandet kan gissningsvis tänkas innebära en tioprocentig ökning av antalet betal­ningsföreläggandemål (dvs. ytterligare ca 40 000 mål per år, vilket ungefär­ligen motsvarar kapaciteten vid avdelningen för betalningsförelägganden vid Stockholms tingsrätt) och motsvarande ökning av antalet enskilda ärenden hos kronofogdemyndigheterna. Detta innebär, att berörda myndigheter måste få förstärkta resurser för att inte servicen skall försämras ytterUgare. Dessutom medför angiven tolkning av lagbestämmelsen - som angivits ovan

- att gäldenären belastas med onödiga kostnader och kreditupplysningsno­

teringar.

Prop. 1981/82:186

244

I utsökningsbalken avses löneutmätning bli normalformen för exekutiv förrättning. Om inte kronofogdemyndigheterna genom generella åtgärder får åtkomst till uppgifter om arbetsgivare och arbetsplats, lär det ställas krav på ingivare av ansökan om utmätning att ange gäldenärens arbetsgivare och arbetsställe. Om sekretesslagen, på motsvarande sätt som gäller adressupp­gift, skall tolkas så att ingivaren inte kan få uppgifterna men däremot kronofogdemyndigheten skall få den på begäran uppstår precis motsvarande problem som när det gäller adressuppgifter. Även följderna blir i stort desamma, nämligen ökat resursbehov för myndigheter, ökade kostnader och besvär för enskilda gäldenärer. Det bör vidare påpekas, att uppgift om en gäldenärs arbetsplats redan i en ansökan om betalningsföreläggande kan förenkla och förbilliga delgivningsförfarandet. Se härom departementspro­memorian (Ds Ju 1981:11) Rationellare summarisk process, s. 30 ff. Det bör noteras, att i samma promemoria föreslås, att ansökningar som saknar postadress skall kunna avvisas liksom sådana där endast boxadress angivits (s. 41).

Såväl myndigheter som förvaltningsdomstolar synes väl ha insett att begärda uppgifter erfordras för det tillämnade ändamålet (inkassoverksam­het). Däremot har man uppenbarligen inte kunnat komma runt det ganska klara motivuttalandet om att indrivning innebär men för den berörda. Datainspektionen delar uppfattningen att utlämnande av personliga uppgif­ter kan innefatta intrång i personlig integritet för den uppgifterna gäller. Datalagen - till skillnad från sekretesslagen eller i vart fall här diskuterade motivuttalanden - skyddar enbart mot obehöriga intrång i personlig integritet. Utformas reglerna så att även behöriga intrång i personlig integritet skyddas, kan rättssamhället.inte upprätthållas.

I den mån sekretessbestämmelser läggef~ttiqder i vägen för indrivning av fordringar på sätt som följer av inkassolagen och lagsökningslagen lär på sikt fordringsägare komma att söka andra vägar för atKsäkra och få betal­ning.

Dessförinnan uppnås den effekten att integritetsskyddsreglerna råkar i vanrykte genom att uppfattas som ett speciellt skydd för dem som själva inte följer samhällets skrivna och oskrivna regler. Det ekonomiska livet bygger på principen att skulder skall betalas.

RSV erinrar om de synpunkter verket framförde i sitt yttrande över promemorian (Ds Ju 1977:11) Handlingssekretess och tystnadsplikt i fråga om användning av skaderekvisit i sekretesslagen, särskilt med hänsyn till utbytet av uppgifter myndigheter emellan (prop. 1979/80:2, Del B, s. 126 f). Verket uppehöll sig utförligt vid kronofogdemyndigheternas behov av tillgång till sekretesskyddad information hos andra myndigheter (a a s 454 ff). Ökade svårigheter att erhålla sådan information kunde förutses, inte minst beroende på uttalandena i promemorian om skaderekvisitets innebörd såvitt gällde bl. a. kronofogdemyndigheternas verksamhet. Härvid avsågs uttalandet att också rättsenliga åtgärder, t. ex. framgångsrika indrivningsåt-

Prop. 1981/82:186

245

gärder, enligt förslaget skulle kunna betraktas som skada i lagens mening.

Det kan i efterhand konstateras att RSV:s farhågor på denna punkt besannades. Trots att en särskild paragraf infördes i sekretesslagen avseende sekretess inom exekutionsväsendet, 9 kap. 19 §, och trots generalklausulen i 14 kap, 3 § mötte kronofogdemyndigheterna betydande svårigheter omedel­bart efter sekretesslagens ikraftträdande. Exempelvis vägrade postverket att lämna ut även enkla adressuppgifter under uttrycklig hänvisning till berörda uttalanden i förarbetena. Först efter överklagande har kronofogdemyndig­heterna i detta och vissa andra fall erhållit begärda uppgifter. Eftersom generalklausulen inte gäller i fråga om sekretess inom socialtjänsten (7 kap, 4 §), har detta emellertid genomgående medfört att kronofogdemyndighe­terna inte längre erhåller ens adressuppgifter från socialtjänstmyndigheter­na. Denna fråga har RSV berört i sitt yttrande den 17 december 1981 över promemorian (Ds Ju 1981:17) Sekretesskydd och informationsbehov.

Mot denna bakgrund är det inte ägnat att förvåna att landets inkassobyråer inte erhåller uppgifter om gäldenärernas adresser från olika myndigheter. Enligt RSV;s mening hindrar ordalydelsen av de tillämpliga bestämmelserna i sekretesslagen i och för sig inte ett utlämnande av dessa uppgifter. Som framgår av de aktuella rättsfallen på detta område har uttalandena i förarbetena om skaderekvisitets innebörd, med "framgångsrika indrivnings­åtgärder" som exempel, emellertid bundit domstolarna. Rättspraxis får nu anses entydig och följdriktig.

Svenska bankföreningen påpekar att röjandet av adressuppgifter normalt inte antas medföra skada eller men. Detsamma gäller uppgift om arbetsgi­vare. Den restriktiva inställningen i praxis hänger samman med att uppgifterna avses bli använda för indrivning av skuld hos den omfrågade personen. Praxis har därvid godtagit lagstiftarens ståndpunkt att även fullt rättsenliga åtgärder som typiskt uppfattas som en påtaglig nackdel för den berörde skall anses medföra men för denne (prop. 1979/80:2, del A, s. 190),

Bankföreningen får som sin principiella uppfattning först framhålla att det strider mot en sund syn i ekonomisk verksamhet att karaktärisera en rättsenlig betalning från en gäldenär som en nackdel, en skada eller ett men för honom. Om en gäldenär av något skäl underlåter att frivilligt betala sin skuld, erbjuder rättsordningen ett flertal möjligheter att tvångsvis åstadkom­ma ett fullgörande av gäldenärens betalningsskyldighet. Existensen av dessa tvångsmedel är en förutsättning för ett fungerande kreditliv och därmed för en fungerande ekonomisk verksamhet. Det förefaller bankföreningen mycket besynnerligt om den rättsordning som tillhandahåller dessa tvångs­medel samtidigt ville hindra att de tillämpades därför att den ena parten i ett rättsförhållande skulle uppfatta det som en nackdel, ett men. Tvångsåtgär­derna är i sig utformade med tillbörligt skydd för gäldenären. Det är vidare tveksamt om det skydd som sekretesslagen kan ge gäldenär i nu aktuella fall

Prop. 1981/82:186

246

verkligen gynnar denne. Med hänsyn till vad här upptagits kan föreningen inte acceptera de uttalanden som gjorts i samband med tillkomsten av sekretesslagen av innebörd att legala åtgärder som leder till rättsenlig betalning kan betraktas som ett men för gäldenären, - Till dessa synpunkter ansluter sig Sveriges Föreningsbankers förbund.

Prop. 1981/82:186

247

Innehåll

Proposition...................................................................... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll ............................ 

....... 

1

Lagförslag....................................................................... 

....... 

2

1

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) .......... 

....... 

2

2

Lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap

6

3

Lag om ändring i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m, fl        

7

4

Lag om ändring i utlänningslagen (1980:376) ......... 

....... 

8

5     Lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)........ 

....... 

9

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 4 mars 1982,,,

10

1

Inledning.................................................................. 

10

2

Allmän motivering..................................................... 

11

2.1

Reformbehovet ................................................ 

11

2.2

Vårdsekretessen.............................................. 

13

2.2.1

Utgångspunkter för förslaget  .............. 

13

2.2.2

Adressuppgifter till polis och åklagare... 

15

2.2.3

Uppgifter till poUs och åklagare om grövre brotts­lighet          

20

2.2.4

Adressuppgifter till domstolarna, kronofogde­myndigheterna och folkbokföringsmyndigheter­na .............................................................. 

27

2.2.5

Uppgifter till statens rättsläkarstationer......... 

29

2.2.6

Uppgifter i utlänningsärenden .............. 

30

2.2.7

Uppgifter  för  anställning  i   bevakningsföretag

m. m...................................................... 

32

2.3................................................................... Andra   frågor   föranledda   av   promemorian   Ds   Ju

1981:17  ......................................................... 

33

2.3.1

Sekretess för uppgifter om omyndiga.... 

33

2.3.2

Sekretess på skolans område............... 

36

2.3.3

Sekretess i ärenden om bostadsförmedling     

39

2.3.4

Vissa uppgifter för kommunal statistikproduk­tion        

39

2.3.5

Sekretess i kommunal planeringsverksamhet , . ,

40

2.3.6

Sekretess hos tillsynsmyndighet i konkurs       

41

2.3.7

Är sekretesslagen tillämplig på praktikanter? ..

41

2.3.8

Sekretess för uppgifter i ansökan om att en sjukjournal skall förstöras          

42

2.3.9

Sekretess till skydd för offentliga funktionärer i vissa fall        

42

2.3.10

Sekretess för uppgifter i vissa anmälningar enligt sjukvårdskungörelsen       

42

2.3.11

Partssekretessen hos utskrivningsnämnderna m.m    

43

Prop. 1981/82:186

248

2.3.12

Skyldighet att lämna uppgifter till socialstyrelsens råd för vissa rättsliga sociala och medicinska frågor.................................................... 

...... 

45

2.3.13

Meddelarfriheten på vårdområdet......... 

...... 

45

2.3.14

Sekretess för vissa beslut av psykiatriska nämnden

m.fl........................................................        46

2.3.15

Uppgifter till grund för beslut om sluten psykiat­risk vård        

46

2.3.16

Register inom socialtjänsten.................. 

46

2.3.17

Sekretessen hos förtroendenämnderna 

47

2.3.18

Sekretess i ärenden som remitteras från hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd      

47

2.3.19 Behovet av information......................... 

48

2.4     Andra sekretessfrågor.................................... 

48

2.4.1

Sekretess till skydd för den vård- eller behand­lingsbehövande själv m, m     

48

2.4.2

Uppgifter för inkassoverksamhet........... 

..... 

51

2.4.3

Uppgifter om personal- och lönestatistik          

57

2.4.4

Sekretess gentemot utländska myndigheter ....

57

2.4.5

Besvär av myndigheter i sekretessärenden     

59

3

Upprättade lagförslag............................................... 

..... 

61

4

Specialmotivering...................................................... 

..... 

61

4.1

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

61

4.2

Förslaget till lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap  

65

4.3

Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m, fl  

65

4.4

Förslaget    till    lag    om    ändring    i    utlänningslagen (1980:376)            

66

4.5

Förslaget    till    lag    om    ändring    i    socialtjänstlagen (1980:620)          

67

5

Hemställan................................................................ 

68

6

Beslut ....................................................................... 

68

Bilagor

Bilaga 1 Justitiedepartementets promemoria (Ds Ju 1981:17)

Sekretesskydd och informationsbehov............... 

..... 

69

Bilaga 2 Sammanställning av remissyttrandena över promemorian ,

135

Bilaga 3 Skrivelse den 24 april 1981 från Stockholms läns allmänna

försäkringskassa................................................. 

222

Bilaga 4 Sammanställning av remissyttrandena över försäkringskas­

sans skrivelse..................................................... 

224

Prop. 1981/82:186

249

Bilaga 5 Skrivelse den 16 oktober 1981 från Svenska Inkassoförening­

en ........................................................       231

Bilaga 6 Sammanställning av remissyttrandena över Svenska Inkas­

soföreningens skrivelse..............................       233