Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 180 år 1971

Prop. 1971:180

Nr 180

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om ändring i fastighets­bildningslagen (1970: 988), m. m.; given Stockholms slott den 29 okto­ber 1971.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden och lagrådets protokoll, fö­reslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen föredraganden hemställt.

Under Hans Maj:ts Min allernådigste Konungs och Herres frånvaro:

CARL GUSTAF

CARL[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås viss följdlagstiftning till fastighetsbUdnings­lagen, som träder i kraft den 1 januari 1972, samt sådana ändringar i denna lag som är nödvändiga för att anpassa den till annan, nytillkom­men lagstiftning.

För att inte de sakrättsliga fömtsättningarna för sammanläggning skall rubbas under tiden mellan fastighetsbildningsbeslut och registre­ring föreslås förbud mot inskrivning i fastighet eller fastighetsdel som ingår i beslutad men ännu ej fullbordad sammanläggning.

Vidare föreslås att fastighetsbildningsmyndigheten får möjlighet att vid avstyckning förordna att den nybildade fastigheten skall vara fri från ansvar för sådan i styckningsfastigheten gällande fordran som utan inskrivning är förenad med rätt tUl betalning ur fastigheten.

Propositionen innehåller också förslag om att innehavare av fordran av nyss angivet slag skall kunna få utdelning för fordringens kapital­värde vid fördelning av ersättning för fastighet som utplånas vid fastighetsreglering.

Lagen (1962: 270) om äganderättsutredning, lagfart och samman­läggning av fastigheter i vissa faU och legaliseringslagen (1968: 578) föresläs bli ersatta av en gemensam lag om äganderättsutredning och legalisering. Förslaget innebär att legaliseringsinstitutet utvidgas och att dess användbarhet förbättras. Bl. a. införs möjlighet att i samband med

1    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 180

Prop. 1971:180

2

legaliseringsförrättning verkställa äganderättsutredning som leder tiU lagfart. Dessutom öppnas ökade möjligheter att ordna upp tilltrasslade gravationsförhållanden vid såv'äl äganderättsutrednings- som legalise­ringsförrättning.

Dessutom föreslås ett flertal ändringar av teknisk natur i fastighets­bUdningslagen. H'ärigenom nås överenssfämmelse mellan denna lag samt bl. a. den slutiiga utformningen av nya jordabalken, det vid 1970 års riksdag fattade beslutet om riktlinjer för omorganisation av lant­mäteriverksamheten och det i prop. 1971: 118 framlagda förslaget till ändring i byggnadslagen (1947: 385).

Lagförslagen avses träda i kraft den 1 januari 1972.

Prop. 1971:180

1    Förslag till

Lag om ändring i jordabalken

Härigenom förordnas, att 19 kap. 9 § jordabalken skall ha nedan an­givna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 kap.

9 §

Skall ansökan ej avvisas enligt 8 § eller omedelbart avslås enligt föreskrift i 2023 kap., får ären­det uppskjutas till viss senare in­skrivningsdag, om det är nödvän­digt för utredningen. Uppskjutes ärendet, får sökanden föreläggas att förebringa den utredning som fordras eller, i fall som avses i 10 §, infinna sig personligen eller genom ombud hos inskrivnings­myndigheten. I föreläggandet fär vite utsättas. Efterkommes ej före­läggandet, kan ansökningen för­klaras förfallen. Erinran om detta skall intagas i föreläggandet.

Avser ansökan fastighet eller del av fastighet som ingår i be­slutad men icke fullbordad sam­manläggning och skall ansök­ningen ej avvisas enligt 8 § eller omedelbart avslås enligt före­skrift i 2023 kap., skall ärendet uppskjutas till den inskrivnings­dag som infaller närmast efter det meddelande att sammanlägg­ningen fullbordats eller frågan därom förfallit kommit inskriv­ningsmyndigheten till hända.

Om det är nödvändigt för ut­redningen, får inskrivningsärende även i annat fall än som avses i första stycket uppskjutas till viss senare inskrivningsdag. Uppskju­tes ärendet, får sökanden före­läggas att förebringa den utred­ning som fordras eller, i fall som avses i 10 §, infinna sig personli­gen eller genom ombud hos in­skrivningsmyndigheten. I före­läggandet fär vite utsättas. Efter­kommes ej föreläggandet, kan ansökningen förklaras förfallen. Erinran om detta skall intagas i föreläggandet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

Lyddse enligt 1970: 994.

Prop. 1971:180

4

2    Förslag till

Lag om ändring i fastighetsbUdningslagen (1970: 988)

Härigenom förordnas i fräga om fastighetsbildningslagen (1970: 988),

dels att 18 kap. 2 § skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande 10 kap. 9 § skall betecknas 10 kap. 10 § och att nuvarande 18 kap. 3 § skall betecknas 18 kap. 2 §,

dels att 2 kap. 6 §, 3 kap. 2 och 3 §§, 4 kap. 2, 8, 15, 22 och 24 §§, 5 kap. 3, 7, 16, 30 och 34 §§, 8 kap. 7 §, 9 kap. 5 §, 12 kap. 4 och 7 §§, 13 kap. 2 §, 15 kap. 710 §§ samt 16 kap. 3, 5 och 11 §§ skall ha ne­dan angivna lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 10 kap. 9 §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

6 § Kostnaderna för genomförande av fastighetsbildning betalas enligt de bestämmelser som gäUer för den fastighetsbildningsätgärd om vU­ken är fräga. Kostnader som är gemensamma för skilda åtgärder för­delas på dessa efter vad som är skäligt.

Avvisas ansökan eller inställes

Avvisas ansökan eller inställes

förrättning, skall sökanden betala

förrättning, skall sökanden beta-

uppkomna kostnader, om icke

la uppkomna kostnader, om icke

särskUda omständigheter föranle-

särskilda omständigheter föranle­

der att betalningsskyldigheten

der att betalningsskyldigheten

fördelas mellan samtliga sakäga-

fördelas mellan samtiiga sakäga­

re eller vissa av dem. Om för-

re eller vissa av dem. Om för­

rättningen sökts av byggnads-

rättningen sökts av byggnads­

nämnden, svarar kommunen för

nämnden, svarar kommunen för

de kostnader som i enlighet här-

de kostnader som i enlighet här­

med kan åvila sökanden. Har

med kan åvila sökanden. Har

förrättningen enligt 5 kap. 3 §

förrättningen enligt 5 kap. 3 §

fjärde stycket påkallats av över-

fjärde stycket påkallats av läns­

lantmätaren eller annan statlig

styrelsen, skall sådana kostnader

myndighet, skall sådana kostna-

betalas av staten,

der betalas av staten.

Överenskommelse mellan sakägarna om fördelning av förrättnings­kostnaderna på annat sätt än som följer av lagen skall gälla, om det icke är uppenbart att överenskommelsen tiUkommit i otillbörligt syf­te.

Till förtättningskostnader hänföres taxeavgift, ersättning till sak­kunnig och syssloman, utgift för hantlangning som ej ingår i taxeav­giften samt ersättning för skada enligt 4 kap. 38 § tredje stycket.

3       kap.

2 § Inom område med faststäUd generalplan eller med stadsplan, tomt­indelning  eller byggnadsplan  skall fastighetsbildning  ske  i  överens­sfämmelse med planen.

Prop. 1971:180

5

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Gäller eljest särskUda bestämmelser för marks bebyggande eller användning, såsom regionplan, utomplansbestämmelser eller natur­värdsföreskrifter, skall fastighetsbildning ske så, att syftet med be­stämmelserna icke motverkas.

Om särskilda skäl föreligger, får undantag från planen eller bestämmelserna medges av läns­styrelsen eller efter dess förord­nande av byggnadsnämnden. Även utan sådant medgivande fär mindre avvikelse från planen eller bestämmelserna ske, om åt­gärden är förenlig med planens eller bestämmelsernas syfte.

Om särskUda skäl föreligger, får undantag från planen eller bestämmelserna medges av läns­styrelsen eller efter dess förord­nande av byggnadsnämnden. Även utan sådant medgivande fär mindre avvikelse frän planen eller bestämmelserna ske, om åt­gärden är förenlig med planens eller bestämmelsernas syfte. Läns­styrelsen får medge undantag en­ligt första punkten från fastställd generalplan eller stadsplan endast om byggnadsnämnden tillstyrkt det.

Får pä grund av särskilt medgivande nybyggnad eller annan därmed jämförlig åtgärd företagas i strid mot plan eller bestämmelse som av­ses i första eller andra stycket, utgör denna paragraf ej hinder mot fastighetsbildning som behövs för att medgivandet skaU kunna ut­nyttjas.

Talan mot byggnadsnämnds beslut i fråga som avses i tredje stycket föres hos länsstyrelsen genom besvär. Talan får dock ic­ke föras mot byggnadsnämnds beslut att vägra undantag från fastställd generalplan eller stads­plan. Mot länsstyrelsens beslut i fråga som avses i tredje stycket föres talan hos Konungen genom besvär.

3 

§

Har stadsplan eller byggnads­plan icke fastställts för visst om­råde och har tätbebyggelse upp­kommit eller är sådan bebyggelse att vänta inom en nära framtid eller kan eljest väntas att flera fastigheter avsedda för bebyggel­se skall bildas, får fastighetsbUd­ning icke ske, om åtgärden skuUe försvåra områdets ändamålsenli­ga användning, föranleda olämp­lig tätbebyggelse eller motverka lämplig planläggning av området.

Har stadsplan eller byggnads­plan icke fastställts för visst om­råde och har tätbebyggelse upp­kommit eller är sådan bebyggelse att vänta eller kan eljest väntas att flera fastigheter avsedda för bebyggelse skall bildas, får fas­tighetsbildning icke ske, om åt­gärden skulle försvåra områdets ändamålsenliga användning, för­anleda olämplig tätbebyggelse el­ler motverka lämpUg planlägg­ning av området.

Prop. 1971:180

6

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

2 §

Gode män utses genom val av

Gode män utses genom val av

kommunens fullmäktige.

kommunfullmäktige.

God man skall vara valbar till nämndeman inom kommunen och får ej ha fyllt sextiofem år. God man skaU ha erfarenhet i fråga om tätortsförhållanden eller vara kunnig i jordbruks- eller skogsbraksfrä-gor.

God man utses för sex år. Upphör god man att vara valbar, är upp­draget förfallet.

Rättegångsbalkens bestämmelser om skyldighet att mottaga upp­drag som nämndeman och att kvarstå i uppdraget samt att efter av­gång fortfarande tjänstgöra äger motsvarande tillämpning i fråga om god man.

Länsstyrelsen bestämmer antalet gode m'än.

8 § Ansökan om fastighetsbildning göres skriftUgen hos fastighetsbild­ningsmyndigheten. Muntiig ansökan som göres vid förrättningssam­manträde skall dock godtagas, om den väckta frågan lämpligen kan prövas vid samma förr'ättning.

Sökanden skaU ange den åt-

Sökanden skall ange den åt­

gärd som han önskar genomförd

gärd som han önskar genomförd

samt uppge den eller de fastighe-

samt uppge den eUer de fastighe­

ter för vilka han för talan. I den

ter för vilka han för talan. I den

mån det kan anses skäligt att sö-

män det kan anses skäligt att sö­

kanden skaffar uppgifter därom

kanden skaffar uppgifter därom

eller sådana ändå är tillgängliga

eller sådana ändå är tillgängliga

för honom, skall han också ange

för honom, skall han också ange

de andra fastigheter som saken

de andra fastigheter som saken

angår ävensom namn och postad-

angår ävensom namn och postad­

ress beträffande fastighets'ägarna

ress betr'äffande fastighetsägarna

samt de innehavare av servitut,

samt de innehavare av servitut,

nyttjanderätt eller samfällighets-

nyttjanderätt eller rätt till elekt-

rätt som kan beröras av åtgär-

risk kraft som kan beröras av åt-

den.

gärden.

Ansökningshandling skall vara egenhändigt undertecknad av sökan­den eUer hans ombud.

TiU ansökningshandling skaU sökanden i huvudskrift eller styrkt avskrift foga de skriftliga handlingar som han innehar och som är av betydelse i saken.

15

§

Finns det anledning antaga att

Finns det anledning antaga att

förrättning kan handläggas helt

förrättning kan handläggas helt

utan sammanträde, skall ansök-

utan sammanträde, skall ansök­

ningshandlingen delges sak'ägare,

ninghandlingen delges sak'ägare,

som   ej   biträtt  ansökningen,  och

som  ej   biträtt ansökningen,  och

Prop. 1971:180

Nuvarande lydelse

tillfälle lämnas honom att yttra sig över denna inom utsatt tid. Avser förrättningen mark inom område med fastställd general­plan eller med stadsplan, bygg­nadsplan eller utomplansbestäm­melser, skall därjämte byggnads­nämnden underrättas om förrätt­ningen innan denna avslutas.

Föreslagen lydelse

tiUfälle lämnas honom att yttra sig över denna inom utsatt tid. Därjämte skall byggnadsnämn­den underrättas om förrättningen innan denna avslutas.

22

§

Vad som föreskrivits om del­givning med delägare i samfäUig-het äger motsvarande tUlämp­ning vid delgivning med delägare i fastighet, som innehas under simäganderätt av flera än tio, och med innehavare av servitut eUer samfäUighetsrätt som gäller till förmån for flera än tio fastig­heter med skilda ägare.

Vad som föreskrivits om del­givning med delägare i samfällig­het äger motsvarande tillämp­ning vid delgivning med delägare i fastighet, som innehas under samäganderätt av flera än tio, och med innehavare av servitut som g'äller till förmän för flera än tio fastigheter med skilda äga­re.

24

§

Avser förrättning mark inom område med fastställd general­plan eller med stadsplan, bygg­nadsplan eller utomplansbestäm­melser, skall fastighetsbUdnings­myndigheten underrätta bygg­nadsnämnden om tid och plats för sammanträde. Har byggnads­nämnden sökt förrättningen, skall den alltid underrättas om samman­träde.

Fastighetsbildningsmyndigheten skall underrätta byggnadsnämn­den om tid och plats för sam­manträde.

Skåp.

3 §

Rätt att påkalla fastighetsreglering tiUkommer ägare av fastighet som beröres av regleringen.

Vid expropriation eller liknande tvångsförvärv får förvärvaren be­gära sådan fastighetsreglering varigenom olägenhet av förvärvet kan undanröjas, minskas eUer förebyggas.

Byggnadsnämnd     fär     begära

Byggnadsnämnd     får     begära

fastighetsreglering      som      avser     fastighetsreglering      som      avser

område   där   tätbebyggelse   före­ligger eller är att vänta.

Länsstyrelsen  kan  påkalla fas­tighetsreglering  som  länsstyrelsen

område där tätbebyggelse före­ligger eller ar att vänta inom en nära framtid.

Länsstyrelse,        överlantmätare eller lantbruksnämnd kan påkalla

Prop. 1971:180

8

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

fastighetsreglering   som   myndig-     finner   vara   av   större   betydelse heten finner vara av större bety-     från allmän synpunkt.

fastighetsreglering som n heten finner vara av störr( delse frän allmän synpunkt.

7

§

Fastighetsreglering får icke

Fastighetsreglering får icke

verkställas så, att mark tUlsam-

verkställas så, att mark tillsam­

mans med byggnad som finns på

mans med byggnad som finns på

marken överföres till annan fas-

marken överföres tiU annan fas­

tighet eller samfällighet. Mark

tighet eller samfälUghet. Mark

på vUken finns byggnad som tiU-

på vilken finns byggnad som till­

hör innehavare av servitut, nytt-

hör innehavare av servitut eller

janderätt eller samfäUighetsrätt

nyttjanderätt fär dock överföras,

får dock överföras, om byggna-

om byggnadens ägare tillförsäk-

dens ägare tUlförsäkras motsva-

ras motsvarande rätt att efter

rande rätt att efter regleringen be-

regleringen behälla byggnaden på

hålla byggnaden pä samma mark.

samma mark.

Under förutsättning att väsentiig olägenhet för sakägare ej upp­kommer, fär mark överföras utan hinder av bestämmelserna i första stycket, om byggnaden har endast obetydligt värde eller om överföringen i betydande mån underlättar möjUgheterna att vinna ändamålsenlig fastighetsindelning. Vid sådan överföring övergår byggnaden i tillträ­darens ägo, även om den ej hörde till den fastighet frän vilken över­föringen sker.

Mark där det finns elektrisk starkströmsledning fär överföras en­dast om ledningens ägare tillförsäkras r'ätt att efter regleringen be­hälla ledningen på samma mark.

16 § Om fastighet, som undergår v'ärdeminskning genom regleringen el­ler som helt eller delvis inlöses, svarar för fordran, skall fastighets­bUdningsmyndigheten förordna att sådan ers'ättning jämte ränta som, efter avräkning om sådan behövs, tillkommer fastighetsägaren och som ej utgör ersättning för personlig skada eller ers'ättning enligt 27 eller 30 § skall inbetalas till myndighet som Konungen bestämt. Detta gäller dock icke, om innehavarna av samtliga fordringar, för vilka fastigheten svarar, medgivit att ersättning utbetalas direkt tUl fastig­hetsägaren. Besväras fastigheten av gemensam inteckning, fordras dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken föreskrives för relaxation. Medgivande av rättsägare fordras ej, om regleringen är väsentligen utan betydel­se för honom.

Inbetalda medd fördelas av

Inbetalda medel fördelas av

länsstyrelsen. D'ärvid äger be-

länsstyrelsen. D'ärvid äger be­

stämmelserna om fördelning av

stämmelserna om fördelning av

köpeskUling för utmätningsvis

köpeskilling för fast egendom

såld fast egendom motsvarande

som sålts på exekutiv auktion

tiUämpning. Sammantr'äde för för-

motsvarande tUlämpning. Har

delningen hålles så snart det kan

medel inbetalats för fastighet

ske.   Kallelse   tUl   sammanträdet

som i sin helhet inlösts eller el-

Prop. 1971:180

Nuvarande lydelse

sändes  till  rätts'ägarna minst två veckor i förväg.

Föreslagen lydelse

jest tagits i anspråk vid regle­ringen, har dock innehavare av fordran, som utan inskrivning är förenad med rätt till betalning ur fastigheten, rätt att för kapital­värdet av belopp, som fastställts men ännu ej förfallit till betal­ning, få utdelning med samma rätt som för fordringen i övrigt. Kapitalvärdet beräknas efter en räntefot av fem procent om året. Sammanträde för fördelningen hålles så snart det kan ske. Kal­lelse till sammanträdet sändes till rättsägarna minst tvä veckor i förväg.

Även i annat fall än som avses i första stycket får fastighetsbild­ningsmyndigheten förordna att in- och utbetalningar av belopp, som skall utgå med anledning av regleringen, skall ske genom myndighets förmedling. Närmare föreskrifter härom meddelas av Konungen.

SkaU medel inbetalas till myndighet på grund av bestämmelserna i denna paragraf, ankommer det på myndigheten att vidtaga behövliga åtgärder för att uttaga medlen hos den betalningsskyldige.

30 

§

träda lägenhet.

Har bestämmelse om tillträde icke meddelats, sker tillträde när uppgift om regleringen införts i fastighetsregistret.

Sker tillträde icke samtidigt beträffande all egendom som ingår i regleringen och uppkommer därigenom väsentlig olägenhet för sak­ägare, har denne rätt till skälig ersättning. Ersättningen skall betalas av den som har nytta av att tillträde ej sker samtidigt. Fråga om ersätt­ning upptages endast om yrkande framställes.

Tillträde sker vid den tidpunkt som fastighetsbildningsmyndig­heten bestämmer. Innan tillträde sker, skall fastighetsbUdningsbe-slutet ha vunnit laga kraft. Om ej särskilda skäl föranleder annat, får tillträde ej bestämmas till se­nare tidpunkt än ett år från det uppgift om regleringen införts i fastighetsregistret. Vid bestäm­mande av tidpunkten för tillträde skall beaktas vad som föreskri­vits i 12 kap. 29 § jordabalken om  hyresgästs skyldighet  att cv-

Tillträde sker vid den tidpunkt som fastighetsbUdningsmyndig­heten bestämmer. Innan tUlträde sker, skall fastighetsbildningsbe­slutet ha vunnit laga kraft. Om ej särskilda skäl föranleder annat, får tillträde ej bestämmas till se­nare lidpunkt än ett år från det uppgift om regleringen införts i fastighetsregistref. / beslut om tillträde skall förbehåll göras för den rätt som enligt 7 kap. 29 § andra stycket jordabalken kan tillkomma hyresgäst.

34 

§

Beröres nyttjanderätt eller sam­fäUighetsrätt    av    fastighetsregle-

Beröres nyttjanderätt eller rätt till   elektrisk   kraft   av  fastighets-

Prop. 1971:180

10

Nuvarande lydelse

ring, är rättighetshavaren sakäga­re vid förrättningen, om regle­ringen har betydelse för honom.

Föreslagen lydelse

reglering, är rättighetshavaren sakägare vid förrättningen, om regleringen har betydelse för ho­nom.

8 kap.

7 § När fräga om inlösen av fastighet eller fastighetsdel uppkommer, skall underrättelse därom delges ägaren och övriga berörda sakägare, innan frågan företages tUl slutlig behandhng, samt anmälan göras till inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken. Delgivning får ej ske i sådan särskUd ordning som beslutats enligt 4 kap. 20 § andra stycket.

Ägaren är skyldig att för fas­tighetsbUdningsmyndigheten upp­ge innehavare av servitut, nytt-jander'ätt och samfäUighetsrätt. Underlåter han det utan giltigt skäl och uppstår skada för rättig­hetshavare till följd av underlå­tenheten, skall han ers'ätta ska­dan. Ägaren skall erinras om det­ta i samband med att underättel-se enligt första stycket lämnas honom.

Ägaren är skyldig att för fas­tighetsbUdningsmyndigheten upp­ge innehavare av servitut, nytt­janderätt och rätt till elektrisk kraft. Underlåter han det utan giltigt skäl och uppstår skada för rättighetshavare till följd av un­derlåtenheten, skall han ersätta skadan. Ägaren skall erinras om detta i samband med att under­rättelse enligt första stycket läm­nas honom.

Förordnande  om inlösen skall  upptagas i fastighetsbildningsbeslu-

tet.

9 kap.

5 §

När syssloman frånträder sitt uppdrag, skall han avge redovisning för sin förvaltning. Redovisningen skall framläggas på förrättnings­sammanträde.

FastighetsbUdningsmyndigheten kan förelägga syssloman att lämna upplysningar om förvaltningen. Myndigheten kan också förordna nå­gon att granska förvaltningen och avge berättelse över granskningen.

Sakägare som vUl klandra syss­lomannens redovisning eller el­jest föra talan mot denne med anledning av förvaltningen skall väcka talan vid fastighetsdom­stol, som anges i 15 kap. 1 §, inom tre månader från den dag dä redovisningen framlades på sammanträde. Väckes ej talan inom denna tid, är rätten till ta­lan förlorad, om talan ej grundas på att sysslomannen begått brottslig handling.

Sakägare som vUl klandra syss­lomannens redovisning eller el­jest föra talan mot denne med anledning av förvaltningen skall väcka talan inom tre månader frän den dag då redovisningen framlades på sammanträde. Väc­kes ej talan inom denna tid, är rätten till talan förlorad, om ta­lan ej grundas på att syssloman­nen begått brottslig handling.

Prop. 1971:180

H

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 kap.

9 §

I fråga om avstyckad fastighets ansvar för sådan fordran som utan inskrivning är förenad med rätt till betalning ur fastighet äger 6 kap. 11 § andra och tredje stycke­na jordabalken motsvarande till-lämpning. Detta gäller även om stamfastigheten och den avstycka­de fastigheten är i samme ägares hand.

Vid avstyckning kan fastighets­bildningsmyndigheten förordna att fordran som avses i första stycket icke skall besvära styckningslotten. Sådant förordnande får dock med­delas endast om fordringshavaren medger det eller om det är väsent­ligen utan betydelse för honom. Förordnandet skall upptagas i fas­tighetsbildningsbeslutet.

Första och andra styckena gäl­ler ej, om annat följer av särskilda bestämmelser.

12 kap.

4 § För att fastighet skall få ingå i sammanläggning krävs att ägaren har lagfart på fastigheten eller att ansökan om lagfart förklarats vi­lande och hinder mot bifall till ansökningen icke föreligger om fastig­hetsbildningen genomföres.

Är talan väckt om bättre rätt

Är talan väckt om bättre rätt

eller om lösningsrätt till fastighe- eller om lösningsrätt till fastig-

ten eller är rätten till fastigheten heten eller är rätten tiU fastighe-

i annat fall tvistig, får fastighe- ten i annat fall tvistig, får fastig-

ten ej ingå i sammanläggning. heten ej ingå i sammanläggning.

Detsamma gäller, om fastigheten Detsamma gäller, om fastigheten

är utmätt eller eljest skall säljas är utmätt eUer eljest skall säljas

i den ordning som föreskrives för i den ordning som föreskrives

utmätt fast egendom.

för utmätt fast egendom.  Utmät-

ning sorn återgår, om samman­läggning kommer till stånd, skall dock ej beaktas.

7 §

Orn sammanläggnings inverkan

Om sammanläggnings inverkan

på   omfattning-n   av   inteckning     på   omfattningen   av   inteckning

finns bestämmelser i 6 kap. 75 §     finns bestämmelser i 6 kap. 16 §

jordabalken.  Dessa 'äger motsva-     jordabalken.  Dessa äger motsva-

Prop. 1971:180

12

Föreslagen lydelse

rande tillämpning i fråga om så­dan fordran som utan inskrivning är förenad med rätt till betalning ur fast egendom.

Nuvarande lydelse

rande tillämpning när fastighet, som ingår i sammanläggning, svarar för fordran med bättre förmånsrätt än panträtt på grund av inteckning.

Sådan inskrivning som avses i 6 § första stycket besvärar efter sam­manläggning icke den nybildade fastigheten.

Ansökan om inskrivning i fastighet, som sammanlagts med annan, skall anses avse den nybUdade fastigheten.

Innebär avtal enligt 2 § att den nybildade fastigheten skall utgöra egendom vari makarna äger var sin andel, skall efter sammanläggning den för vardera maken beviljade eller sökta lagfarten avse den andel i fastigheten som tUlkommer honom.

13 kap.

2 §

FastighetsbUdning     enligt     1 §

FastighetsbUdning    enligt     1 §

sker på  ansökan  av överlantmä-     sker pä ansökan av länsstyrelsen, tåren.

Har beslut meddelats om ändring i den kommunala indelningen, får fastighetsbUdning som föranledes av ändringen genomföras utan hin­der av att ändringen ännu ej trätt i kraft.

15 kap. 7 §

Talan mot tillstånds- eller fas­tighetsbildningsbeslut får föras av byggnadsnämnden på s'ätt och in­om tid som gäller för sakägare.

Talan mot tillstånds- eller fas­tighetsbildningsbeslut som rör mark inom område med fast­ställd generalplan eller med stadsplan, byggnadsplan eller utomplansbestämmelser får föras av byggnadsn'ämnden på s'ätt och inom tid som gäller för sakägare.

8 §

Finner länsstyrelsen alt till­stånds- eller fastighetsbildnings­beslut strider mot sådan bestäm­melse i denna lag som meddelats tUl förmån för allmänt intresse, får länsstyrelsen föra talan mot beslutet på sätt och inom tid som gäller för sakägare.

Finner överlantmätaren att tillstånds- eller fastighetsbild­ningsbeslut strider mot sådan be­stämmelse i denna lag som med­delats tiU förmån för allmänt in­tresse, får han föra talan mot be­slutet på sätt och inom tid som gäller för sakägare. Motsvarande fullföljdsrätt tiUkommer läns.sty­relsen och lantbruksnämnden.

Första stycket gäller icke fastighetsbUdning inom område med stadsplan eller inom område med byggnadsplan om åtgärden rör en­dast mark som enligt planen är avsedd för annat än jordbruksända­mål.

Prop. 1971:180

13

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Mot beslut om instäUande av förrättning som begärts av läns­styrelsen eller byggnadsnämnden får sökanden föra talan i likhet med vad som gäller för sakägare.

Mot beslut om inställande av förrättning som begärts av läns­styrelsen, överlantmätaren, lant­bruksnämnden eller byggnads­nämnden får sökanden föra talan i likhet med vad som gäller för sakägare.

Motsvarande  rätt tillkommer den som sökt fastighetsreglering  en ligt 5 kap. 3 § andra stycket.

10 §

Finner fastighetsregistermyndig­heten att uppgift om fastighets­bildning eller fastighetsbestämning icke kan införas i registret på grund av fel eller oklarhet i för­rättningen och kan rättelse ej vin­nas i den ordning som anges i 4 kap. 42 §, får myndigheten söka rättelse hos fastighetsdomstolen. Detsamma gäller, om myndigheten finner förrättning vara behäftad med fel som skulle äventyra fas­tighetsredovisningens tiUförlitlighet eller på annat sätt föranleda rätts­osäkerhet.

Finner fastighetsregistermyndig­heten att uppgift om fastighets­bildning eller fastighetsbestämning icke kan införas i registret på grund av fel eller oklarhet i för­rättningen och kan rättelse ej vin­nas i den ordning som anges i 4 kap. 42 §, får myndigheten söka rättelse hos fastighetsdomstolen. Detsamma gäller, om myndigheten finner att registrering i enlighet med förrättningen skulle äventyra fastighetsredovisningens tillförlit­lighet eller på annat sätt föranleda rättsosäkerhet.

I fråga om talan enligt denna paragraf äger bestämmelserna om be­svär i 16 kap. motsvarande tillämpning. Talan är ej inskränkt till viss tid.

16 kap.

3 § Om fastighetsdomstolen finner att sak'ägare bör höras över besvä­ren,  skaU besv'ärsinlagan  med  därvid fogade handlingar delges sak­ägaren och föreläggande meddelas honom att inkomma med skriftiig förklaring.

Fordras för målets beredande eller avgörande att yttrande in­hämtas från överlantmätaren, byggnadsnämnden eller annan myndighet eller från sakkunnig eller att skriftiigt bevis företes, särskUt sammanträde hålles eller annan liknande åtgärd vidtages, skall domstolen utan dröjsmål förordna därom.

Fordras för målets beredande eller avgörande att yttrande in­hämtas från länsstyrelsen, bygg­nadsnämnden eller annan myn­dighet eller från sakkunnig eller att skriftligt bevis företes, sär­skilt sammanträde hålles eUer annan liknande åtgärd vidtages, skaU domstolen utan dröjsmål förordna därom.

Prop. 1971:180

14

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

TiU huvudförhandlingen skall sakägarna kallas. Sakägare vars när­varo uppenbarligen är utan betydelse för hans rätt eller eljest för må­lets avgörande behöver dock ej kallas.

Har talan fullföljts av företrä­dare för allmänt intresse, skall denne kallas till förhandlingen. När sakägares besvär rör aUmänt intresse, kaUas överlantmätaren eller, om målet avser sådan fas­tighetsbUdning som anges i 15 kap. 8 § andra stycket, byggnads­nämnden.

Har talan fullföljts av företrä­dare för allmänt intresse, skall denne kallas tiU förhandlingen. När sakägares besvär rör aUmänt intresse, kallas länsstyrelsen el­ler, om målet avser sådan fastig­hetsbUdning som anges i 15 kap. 8 § andra stycket, byggnads­nämnden.

Företrädare för eller tjänsteman vid myndighet vars verksamhet beröres av målet kan kallas för att famna upplysningar. För detta ändamål kan även förrättningslantmätaren kallas.

Kallelse skall delges.

11 §

När talan fuUföljts av sakäga­re, får fastighetsbildningsmyndig­hetens beslut eller åtgärd ändras endast om övriga sakägare och, när besvären rör allmänt intres­se, överlantmätaren eller bygg­nadsnämnden fått tillfäUe att ytt­ra sig. Ändring till fördel för sak­ägare får dock ske, även om han icke haft tiUfälle att yttra sig. Vad som nu föreskrivits äger motsvarande tillämpning, när ta­lan fiUlföljts av företrädare för all­mänt intresse eller av fastighets­registermyndigheten.

När talan fullföljts av sakäga­re, får fastighetsbUdningsmyndig-hetens beslut eller åtgärd ändras endast om övriga sakägare och, när besvären rör aUmänt intres­se, länsstyrelsen eUer byggnads­nämnden fått tiUfälle att yttra sig. Ändring till fördel för sak­ägare får dock ske, även om han icke haft tillfäUe att ytira sig. Vad som nu föreskrivits 'äger motsvarande tillämpning, när ta­lan fullföljts av företrädare för aUmånt intresse eller av fastig­hetsregistermyndigheten.

Om domstolen finner att besvären bör föranleda ändring i avslutad förrättning eller i fastighetsbildnings- eller fastighetsbesfämningsbe-slut mot vUket talan fullföljts särskUt, fär domstolen göra ändring även i del som icke överklagats, om det behövs för att uppenbar mot­stridighet eller oenhetlighet icke skall uppkomma i förrättningen eller beslutet.

Finner domstolen att förrätt­ning är behäftad med fel som anges i 15 kap. 10 §, får domsto­len besluta om behövlig åtgärd, 'även om besvären icke avsett den del av förrättningen som felet rör.

Finner domstolen att beträffan­de förrättning föreligger sådan om­ständighet som avses i 15 kap. 10 §, får domstolen besluta om be­hövlig åtg'ärd, även om besv'ären icke avsett ifrågavarande del av förrättningen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

Prop. 1971:180

15

3   Förslag till

Lag om  ändring i lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbild­ningslagen

Härigenom förordnas i fräga om lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbildningslagen,

dels att nuvarande 1618 §§ skall betecknas 1719 §§ och att nu­varande 19 § skall betecknas 21 §,

dels att den nya 18 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i lagen skall införas två nya paragrafer, 16 och 20 §§, samt närmast före dem nya rubriker av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Särskild övergångsbestämmelse an­gående 10 kap. fastighetsbildnings­lagen

16 §

Äldre bestämmelser om avstyc­kad fastighets ansvar för fordran som utan inskrivning är förenad med rätt till betalning ur fastighet gäller, när avstyckningen skett med tillämpning av lagen (1917:269) om fastighetsbildning i stad, lagen (1926: 326) om delning av jord å landet eller lagen (1930:99) om delning av fastighet vid ändring i rikets indelning m. m.

18 § Bestämmelserna i 12 kap. 2 § fastighetsbUdningslagen om samman­läggning av fastigheter, som tillhör äkta makar, gäller ej när äldre gif­termålsbalken är tiUämpUg på makarnas förmögenhetsförhållanden.

Bestämmelserna i 12 kap. 4 § första stycket i fastighetsbildnings­lagen gäller ej i fråga om fastighet som förvärvats pä sådant sätt att ägaren ej varit skyldig att söka lagfart.

Särskilda övergångsbestämmelser an­gående 13 kap. fastighetsbildnings­lagen

20 §

Skall för skilda delar av kom­mun finnas olika slag av fastig­hetsregister, får fastighetsbildning

Prop. 1971:180

16

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ske för samordning mellan fastig­hetsindelningen och indelningen i registerområden. Därvid äger 13 kap. fastighetsbildningslagen mot­svarande tillämpning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

4    Förslag tiU

Lag om äganderättsutredning och legalisering

Härigenom förordnas som följer.

Äganderättsutredning

1 § Äganderättsutredning enligt denna lag får ske beträffande om­

råde där äganderätten till fast egendom är oviss, om det från allmän och

enskild synpunkt är av väsentlig betydelse att ovissheten undanröjes och

åtgärder härför lämpligen bör vidtagas i ett sammanhang. Sådan utred­

ning får även eljest ske beträffande område där fastighetsägarna i bety­

dande omfattning saknar lagfart.

Förordnande om äganderättsutredning meddelas av länsstyrelsen. In­nan förordnande meddelas, skall länsstyrelsen samråda med inskriv­ningsmyndigheten och övriga myndigheter vilkas hörande kan vara av betydelse för avgörandet.

Framkommer skilda uppfattningar vid samråd enligt andra stycket eller är ärendet av annan anledning svårbedömt, skall det överlämnas till lantmäteristyrelsen för avgörande.

2 § Äganderättsutredning sker vid förrättning, som handlägges av fas­

tighetsbUdningsmyndigheten.

Bestämmelserna i 4 kap. 17, 12 och 13 §§, 14 § första och fjärde styckena, 1624, 28 och 29 §§, 30 § första stycket samt 31, 3340 och 42 §§ fastighetsbildningslagen (1970: 988) äger motsvarande tiU-lämpning i fråga om äganderättsutredning.

3

§ Fastighetsbildningsmyndigheten får bryta ut dd av förrättnings-området till behandling vid särskild förrättning.

4

§ Vid förrättningen skall äganderätten till samt inskrivningsförhål­landena i den egendom som omfattas av förrättningen utredas. Fastig­hetsbUdningsmyndigheten skaU skaffa utdrag ur fastighetsregistret rö­rande förrättningsområdet samt upprätta sammanställning över lag­farts- och andra inskrivningsförhåUanden.

5

§ Fastighetsbildningsmyndigheten skall utfärda kungörelse om tid och ställe för första sammanträdet. Kungörelsen skall hållas tillgänglig hos kommunstyrelsen minst fjorton dagar före sammanträdet. Medde­lande om kungörelsens tUlhandahållande och om dess huvudsakliga innehåll skall anslås på kommunens anslagstavla och införas i lämplig tidning.

Prop. 1971:180

17

Kungörelse om och kallelser till första sammanträdet skall innehålla uppgifter om det område som beröres av förrättningen och om vad sak­ägarna bör iakttaga för att bevaka sin rätt samt upplysning om innehål­let i 10, 12 och 30 §§.

6  § Vid första sammanträdet skall fastighetsbildningsmyndigheten

redogöra för förrättningens omfattning och ändamål samt bereda sak­

ägarna tillfälle att taga del av de i 4 § angivna handlingarna.

Sakägarna skall föreläggas att inom viss tid, minst en månad, hos fastighetsbildningsmyndigheten muntligen eller skriftligen anmäla sina anspråk på äganderätt samt förete sådana handlingar och meddela sä­dana upplysningar angående hävd och annat, som kan vara av bety­delse för äganderättsutredningen. Föreläggandet skall efter samman­trädet snarast möjligt anslås på kommunens anslagstavla.

7  § Fastighetsbildningsmyndigheten skall tillse att innebörden av an­

mälda anspråk blir klarlagd samt upprätta sammanställning över an­

språken och vad som i övrigt är av betydelse för äganderättsutredningen.

Härefter skall nytt sammanträde hållas. Sakägarna skall därvid fä tillfälle att taga del av sammanställningen. I den mån oförenliga anspråk anmälts eller förhållandena annars ger anledning till det, skall fastig­hetsbildningsmyndigheten redogöra för utredningen i ärendet. Sakägar­na skall därjämte få tillfälle att slutföra sin talan.

8

§ Med alla kända sakägares medgivande fär fastighetsbildnings­myndigheten underlåta att meddela föreläggande enligt 6 § andra styc­ket samt fullgöra vad som föreskrives i 7 § redan vid första samman­trädet.

9

§ Sedan behövliga sammanträden hållits, skall fastighetsbildnings­myndigheten pröva vem som bör anses vara ägare till varje särskild fas­tighet eller till mark inom fastighet eller inom samfällighet enligt fas­tighetsbildningslagen (1970: 988) samt upprätta förteckning i enlighet härmed (äganderättsförteckning). Förvärv vartUI fordras tillstånd av myndighet får ej beaktas förrän tillstånd erhållits.

Har fastighet delats genom sämjedelning, arealöverlåtelse eller annan privat jorddelning före den 1 juli 1962, skall varje del upptagas som särskild ägolott i äganderättsförteckningen. Detsamma gäller, om sam­fällighet som avses i första stycket avskilts eller delats genom jorddel­ning som nu sagts och, såvitt det skett genom arealöverlätdse, hinder mot avstyckning icke skulle föreligga enligt 10 kap. 2 § andra stycket fastighetsbUdningslagen (1970: 988).

Andra stycket gäller ej sämjedelning, som har omfattat flera fastighe­ter, och sämjeägoutbyte, om fastighetsbUdning i överensstämmelse med den privata jorddelningen medför skada för innehavare av fordran eller annan rättighet som besvärar fastighet eller del av fastighet.

10

§ Har ägolott upptagits i äganderättsförteckning enligt 9 § andra stycket, har detta verkan som fastighetsbUdningsbeslut.

11

§ Om inskrivning beviljats eller sökts i del av ägolott, får fastig­hetsbildningsmyndigheten med medgivande av ägolottens ägare förordna att med äganderättsutredningen skall följa samma verkan som om nämnda del och återstoden av ägolotten utgjort fastigheter, vUka sam­manlagts med varandra. Besväras mer än en av delarna av beviljad

2   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 180

Prop. 1971:180

18

eller sökt inskrivning, äger 12 kap. 5 och 6 §§ fastighetsbildningslagen (1970: 988) motsvarande tUlämpning.

Innan förordnande enligt första stycket meddelas, skall yttrande in­hämtas frän inskrivningsmyndigheten. Yttrandet, som skall avges sna­rast möjligt, skall grundas pä fastighetsboken och vad som annars är känt för myndigheten. I yttrandet skall anges om hindermot förord­nande möter enligt första stycket andra punkten. I övrigt äger 12 kap. 10 § andra stycket och 11 § fastighetsbildningslagen (1970: 988) mot­svarande tUlämpning.

Meddelas förordnande enligt första stycket på grundval av företrädes­ordning, skall denna i samband därmed fastställas.

12 § Kan lämpligare fastighetsindelning vinnas genom att ägolotter

som upptagits i äganderättsförteckningen sammanlägges till en fastighet,

fär fastighetsbUdningsmyndigheten utan ansökan upptaga fråga därom

vid förrättningen. 3 kap. 11 §, 12 kap. 13 §§, 4 § andra stycket och

57 §§ fastighetsbildningslagen (1970: 988) äger motsvarande tillämp­

ning i fräga om sådan sammanläggning.

Sammanläggning fär ej ske, om ägaren bestrider åtgärden och den kan antagas orsaka honom olägenhet av någon betydelse.

13

§ Har förrättningsomräde delats upp enligt 3 §, får sammanlägg­ning avse även ägolott som behandlats vid tidigare avslutad delförrätt­ning.

14

§ Vid förrättningen skall fastighetsbUdningsmyndigheten höra sak­ägarna över frågan om sammanläggning och därvid redogöra för inne­börden och verkan av sådan åtgärd.

15

§ Innan beslut om sammanläggning meddelas, skall fastighetsbUd­ningsmyndigheten inhämta yttrande från inskrivningsmyndigheten. Där­vid äger 12 kap. 10 och 11 §§ fastighetsbildningslagen (1970: 988) mot­svarande tillämpning. Inskrivningsmyndigheten skall dock ej beakta vill­kor som anges i 12 kap. 4 § första stycket nämnda lag.

16

§ Möter ej hinder mot sammanläggning, skall fastighetsbildnings­beslut meddelas. Om sammanläggningen genomföres på grundval av företrädesordning, fastställes denna i fastighetsbildningsbeslutet.

Legalisering

17

§ Privat jorddelning får under de förutsättningar som anges i 9 § andra och tredje styckena genom särskilt beslut erkännas som fastig­hetsbildning i den ordning som anges i 1824 §§ (legalisering).

18

§ Fråga om legalisering prövas på ansökan av den som äger del i den berörda fasta egendomen.

Är det av betydelse för pågående fastighetsbildningsförrättning att legalisering sker, fordras ej ansökan. I sådant fall får frågorna om lega­lisering och fastighetsbildning handläggas gemensamt vid en förrättning.

Om det är av större betydelse frän allmän synpunkt att delningar inom visst område legaliseras, fär länsstyrelsen förordna att fråga om legalisering skall prövas utan ansökan.

19 § Bestämmelsema i 2 § första stycket och 3 § denna lag samt 4

kap. 110, 1224, 28 och 29 §§, 30 § första stycket, 310 och 42 §§

Prop. 1971:180

19

fastighetsbildningslagen (1970: 988) äger motsvarande tiUämpning i fråga om legalisering.

20

§ Fastighetsbildningsmyndigheten skall i behövlig omfattning ut­reda äganderätts- och inskrivningsförhållandena i egendomen.

21

§ Är äganderätten till egendom som ingått i delningen oviss eller saknar ägare av sådan egendom lagfart, fär fastighetsbUdningsmyndig­heten besluta att frågan om äganderätten skall utredas vid förrättningen.

22

§ I fall som avses i 21 § äger 48 §§ samt 9 § första och andra styckena motsvarande tUlämpning.

23

§ Föreligger ej hinder mot legalisering, skall beslut om legalisering meddelas.

24

§ Bestämmelserna i 1116 §§ äger motsvarande tillämpning på legaliseringsförrättning. I fråga om sammanläggning äger även 12 kap. 4 § första stycket fastighetsbildningslagen (1970: 988) motsvarande tillämpning, i den mån ej utredning skett enligt 21 §.

Gemensamma bestämmelser

25 § Om fastighetsbildning enligt denna lag avser arealöverlätdse,

äger beträffande inteckning 6 kap. 11 § andra och tredje styckena

och 16 § andra stycket jordabalken samt 10 kap. 2 § andra och tredje

styckena fastighetsbildningslagen (1970: 988) motsvarande tiUämpning.

I fråga om fordran som utan inskrivning är förenad med rätt till be­

talning ur fastighet äger vid sådan fastighetsbUdning 10 kap. 9 § fastig­

hetsbildningslagen motsvarande tUlämpning.

GäUer fordran, som utan inskrivning är förenad med rätt till betal­ning ur fastighet, i del av ägolott, omfattar fordringen efter fastighets­bildning enligt denna lag hela den nybildade fastigheten.

26

§ Inställes förrättning som påbörjats utan ansökan, betalas förrätt­ningskostnaderna av staten. I annat fall fördelas kostnaderna meUan sakägarna efter vad som är skäligt. Bestämmelsema i 2 kap. 6 § tredje och fjärde styckena fastighetsbildningslagen (1970: 988) äger motsva­rande tillämpning pä förrättning enligt denna lag.

27

§ I fråga om talan mot beslut som avser äganderättsförtecknings innehåll eller annat beslut av fastighetsbildningsmyndigheten samt angå­ende förfarandet i mål som fullföljts äger 1518 kap. fastighetsbUd­ningslagen (1970: 988) motsvarande tiUämpning.

Besvär, vari klaganden yrkar att han i stället för annan skall i ägan­derättsförteckning upptagas som ägare tUl viss egendom, skall anses innefatta yrkande om bättre rätt till egendomen.

28

§ Förrättning enligt denna lag innebär ej att gräns skall anses ha blivit lagligen bestämd.

29

§ Har äganderättsförteckning upprättats vid förrättning enligt den­na lag, skall fastighetsbUdningsmyndigheten efter förrättningens avslu­tande utan dröjsmål sända ett exemplar av förteckningen tUl inskriv­ningsmyndigheten.

30

§ För var och en som i äganderättsförteckning upptagits som ägare till fast egendom skall på grund av förteckningen lagfart beviljas på

Prop, 1971:180

20

egendomen, om ej annat följer av 31 §. Ny lagfart behövs dock ej för den som redan har lagfart på samma egendom.

Lagfart skall anses sökt på andra inskrivningsdagen efter det att tiden för fuUföljd av talan mot förrättningen utgått.

31 § Lagfart får ej beviljas på annan egendom än sådan som upp­

tagits som särskild fastighet i fastighetsregistret eller utgör kvotdel av

dylik fastighet. Möter hinder enligt vad som nu sagts mot lagfart på

del av fastighet, får ej heller lagfart pä återstoden beviljas.

Lagfart fär ej beviljas, om rättegång pågår om hävning eller återgång av förvärv av egendomen eller om bättre rätt till denna. Detsamma gäller om annans ansökan om lagfart på grund av förvärv, som skett efter förrättningens avslutande, föranleder att den i äganderättsförteck­ningen angivne ägarens rätt skall anses tvistig.

Möter hinder mot lagfart enligt första eller andra stycket, skall ären­det förklaras vilande.

32 § Bevis om beviljad eller sökt lagfart skall ej meddelas i lagfarts­

ärende enligt denna lag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

1.

Genom lagen upphäves lagen (1962: 270) om äganderättsutredning, lagfart och sammanläggning av fastigheter i vissa fall samt legalise­ringslagen (1968: 578).

2.

Pågår förrättning vid ikraftträdandet, äger 4 § lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbildningslagen motsvarande tillämpning.

3.

Bestämmelserna i 10 och 11 §§ lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbildningslagen äger motsvarande tillämpning på förrättning en­ligt den nya lagen.

Prop.1971:180

21

5   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970: 997) om upphörande av inteckningsan­svar i fastighet som bildats av samfälld mark

Härigenom förordnas, att 1 § lagen (1970: 997) om upphörande av in­teckningsansvar i fastighet som bUdats av samfälld mark skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lyddse

Fastighet, som bUdats av sam­fälld mark genom avsöndring eller genom avstyckning enligt 19 kap. lagen (1926: 326) om delning av jord å landet, enligt 1 kap. 3 § eller 5 kap. lagen (1917: 269) om fastighetsbildning i stad eller en­ligt lagen (1930: 99) om delning av fastighet vid ändring i rikets indelning m. m., svarar icke efter sista inskrivningsdagen är 1976 för inteckning i stamfastighet för ford­ran, om ej inteckningen förnyas efter anmälan i den ordning som anges i 2 §. Vad som sagts nu gäl­ler dock endast om marken före avsöndringen eller avstyckningen hörde tUl fastigheter med i övrigt skUda ägor.

Föreslagen lydelse

1 §

Fastighet, som bUdats av sam­fälld mark genom avsöndring eller genom avstyckning enligt 19 kap. lagen (1926: 326) om delning av jord å landet, enligt 1 kap. 3 § eller 5 kap. lagen (1917: 269) om fastighetsbildning i stad eUer en­ligt lagen (1930:99) om delning av fastighet vid ändring i rikets indelning m. m. eller genom le­galisering av arealöverlåtelse en­Ugt lagen (1962: 270) om ägande­rättsutredning, lagfart och sam­manläggning av fastigheter i vis­sa fall eller enligt legaliseringsla­gen (1968: 578), svarar icke efter sista inskrivningsdagen år 1976 för inteckning i stamfastighet för fordran, om ej inteckningen för­nyas efter anmälan i den ordning som anges i 2 §. Vad som sagts nu gäller dock endast om marken före avsöndringen, avstyckningen eller legaliseringen hörde till fas­tigheter med i övrigt skUda ägor.

Första stycket äger motsvarande tillämpning på fastighet som bUdats genom att område från samfälld mark sammanlagts med fastighet eller fastighetsdel.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

Prop. 1971:180

22

6    Förslag till

Lag om ändrmg i konkurslagen (1921: 225)

Härigenom förordnas, att 33  §  konkurslagen (1921:225) skall ha nedan angivna lydelse.

Föreslagen lydelse 33 §1

Nuvarande lydelse

Har vid bodelning mellan gäl­denären och hans make eller den­nes arvingar gäldenären i märklig mån eftergivit sin rätt och är bo­delningshandlingen ej ingiven till r'ätten tidigare än ett år innan kon­kursansökningen gjordes, gånge den bodelning pä talan av kon­kursboet åter. Samma lag vare, om vid bodelningen egendom tUl skada för borgen'ärerna frångått gäldenären mot det att fordran å honom utiagts å hans lott; dock att i sådant fall vad i 29 § tredje stycket stadgas skall äga motsva­rande tillämpning. Från g'älden'å-rens make må återvinning enligt 2832 §§ äga rum, ändå att åt­gärd, som för varje fall avses, bli­vit företagen tidigare än i nämn­da paragrafer s'ägs, dock ej, om den vidtagits mer än ett år innan konkursansökningen gjordes.

Har vid bodelning mellan gäl­denären och hans make eller den­nes arvingar gäldenären i märklig mån eftergivit sin rätt och är bo­delningshandlingen ej ingiven till rätten tidigare än ett år innan kon­kursansökningen gjordes, gånge den bodelning pä talan av kon­kursboet äter. Samma lag vare, om vid bodelningen egendom till skada för borgen'ärerna frångått gäldenären mot det att fordran å honom utlagts å hans lott; dock att i sådant fall vad i 29 § tred­je stycket stadgas skall äga mot­svarande tiirämpning. Från gälde­närens make må återvinning enligt 2832 §§ äga rum, ändå att åt­gärd, som för varje fall avses, bli­vit företagen tidigare än i nämn­da paragrafer sägs, dock ej, om den vidtagits mer än ett år innan konkursansökningen gjordes. Har fast egendom bortgivits genom av­tal som avses i 12 kap. 2 § fas­tighetsbUdningslagen (1970: 988), får återvinning enligt 28 § ske från gäldenärens make, om sam­manläggningen ej fullbordats tidi­gare än nu sagts.

Där dödsbos egendom blivit avträdd till konkurs på ansökning, som gjorts inom en månad frän det bouppteckning förrättades eller tiden därför tilländagick eller, om efter ansökning inom sålunda stadgad tid egendomen blivit avträdd tUl förvaltning av boutredningsman, inom en månad frän det boutredningsman förordnades, skall, ändå att rätt till återvinning ej föreligger enUgt vad förut i detta kapitel är sagt, avtal, som för dödsboet slutits till skada för borgenärerna, på talan av kon­kursboet återgå, om den, med vilken avtalet ingicks, hade skälig anled­ning till antagande, att dödsboet var på obestånd. Har, efter dödsfallet.

1 Senaste lydelse 1971: 498.

Prop. 1971:180

23

borgenär till skada för övriga borgenärer erhållit betalning eller fått utfäst pant till sig överlämnad, skall i konkursen vad nyss är sagt om återgång av avtal äga tiUämpning. Ar inteckning av skuldebrev sökt i dödsboets egendom på gmnd av medgivande, som lämnats efter döds­fallet eller som av den döde givits för fordran, vid vars tillkomst sådan säkerhet ej betingats, skall, där konkurs inträffar, såsom nyss sagts, städse gälla vad i 29 § är stadgat om inteckning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

Prop. 1971:180

24

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten i statsrådet på Stockholms slott den 1 oktober 1971,

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], JO­HANSSON,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LÖF­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler efter gemensam beredning med statsrå­dets övriga ledamöter fråga om följdlagstiftning till den nya fastighets­bildningslagen m.m. och anför.

1    Inledning

Genom prop. 1969: 128 förelades riksdagens förslag till fastighets­bildningslag (FBL). Förslaget upptog inte förslag till övergångsbestäm­melser och annan följdlagstiftning.

Sedan riksdagen antagit förslaget tUl FBL, framlade Kungl. Maj:t ge­nom prop. 1970: 144 förslag tiU lag om införande av fastighetsbild­ningslagen (FBLP), lag om ändring i kommunal och ecklesiastik indel­ning i samband med fastighetsbildning, lag om förmånsrätt för fordran på grund av fastighetsbildning och lag om ändring i byggnadslagen (1947: 385) samt, för riksdagens yttrande, förslag till kungörelse om ändring i byggnadsstadgan (1959: 612).

Efter det att riksdagen godkänt även dessa förslag, utfärdades för­fattningar i de änmen som behandlats i de båda propositionerna den 17 december 1970 (nr 988993).

De i prop. 1970: 144 framlagda förslagen utgjorde ett första avsnitt av följdlagstiftningen tUl FBL. Arbetet härmed har därefter fortsatt in­om justitiedepartementet. Kungl. Maj:t har den 7 september 1971 beslutat om remiss till lagrådet av förslag till sådan lagstiftning. Vi­dare har inom departementet utarbetats promemoria (Ds Ju 1971: 11) med förslag till lag om ändring i jordabalken (JB), lag om av­styckad fastighets ansvar för vissa fordringar och lag om ändring i FBL. Lagförslagen torde få fogas vid statsrådsprotokollet i detta ären­de som bilaga 1. Dessutom har inom departementet utarbetats prome­moria (Ds Ju 1971: 17) med förslag tUl lag om äganderättsutredning och legalisering. Lagförslaget torde få fogas vid statsrådsprotokollet i detta 'ärende som bilaga 2.

Prop. 1971:180

25

över promemorian Ds Ju 1971: 11 har remissyttranden avgetts av hovrätten för Västra Sverige, exekutionsväsendets organisationsnämnd, kammarkollegiet, bankinspektionen, bostadsstyrelsen, lantmäteristyrel­sen. Föreningen mellan ombudsmännen vid Sveriges landshypoteksin­stitution. Föreningen Sveriges kronofogdar. Konungariket Sveriges stadshypotekskassa, Lantbmkarnas riksförbund, Stockholms stads brand­försäkringskontor. Svenska bankföreningen, Sveriges jordbrukskasseför­bund, Sveriges fastighetsägareförbund och Sveriges advokatsamfund.

Över promemorian Ds Ju 1971:17 har remissyttranden avgetts av Svea hovrätt, kammarkollegiet, lantmäteristyrelsen, bankinspektionen, länsstyrelserna i Kristianstads och Kopparbergs län, Sveriges advokat­samfund, Sveriges lantmätareförening. Lantbrukarnas Riksförbund, Svenska kommunförbundet, Sveriges skogsägareföreningars riksförbund, Sveriges allmänna hypoteksbank, Sveriges jordbrukskasseförbund. Svens­ka bankföreningen och Föreningen mellan ombudsmännen hos Sveriges landshypoteksinstitution. Yttranden har dessutom överlämnats av lant­mäteristyrelsen från överlantmätarna i 19 län samt av länsstyrelsen i Kristianstads län frän två lantmätare i länet.

Under den tid som gått sedan FBL behandlades av riksdagen har JB och flera andra författningar tUlkommit. Härigenom har förutsättningar­na för åtskilliga bestämmelser i FBL rubbats. I viss utsträckning har en anpassning av dessa bestämmelser till den nytiUkomna lagstiftningen redan skett. En ytterligare anpassning av detta slag liksom av annan lagstiftning till FBL har emellertid visat sig nödvändig. Denna anpass­ning har ansetts kunna ske utan remissbehandling.

På grund av vad som nu anförts har inom justitiedepartementet upp­rättats förslag till lag om ändring i jordabalken, lag om ändring i fas­tighetsbildningslagen, lag om ändring i lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbUdningslagen, lag om avstyckad fastighets ansvar för vis­sa fordringar, lag om äganderättsutredning och legalisering, lag om ändring i lagen (1970: 997) om upphörande av inteckningsansvar i fas­tighet som bildats av samfälld mark samt lag om ändring i konkurs­lagen (1921:225) (KL). De sålunda upprättade lagförslagen torde få fogas vid statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 3.

2   Inskrivningsförbud vid sammanläggning

2.1 Inledning

Bestämmelser om sammanläggning av fastigheter finns f. n. 13 och

4 kap. lagen (1917: 269) om fastighetsbUdning i stad (FBLS) samt i

' Av bilaga 3 återges här endast författningsförslagen under 3, 4 och 5. Författ­ningsförslaget under 7 är likalydande med det vid propositionen fogade förslaget 6. Författningsförslagen under 1, 2 och 6 saknar till skillnad från motsvarande för­slag i propositionen bestämmelser om ikraftträdande. I författningsförslaget under 2 saknas dessutom motsvarighet till de i propositionen föreslagna ändringarna i 10 kap 9 § FBL (motsvarar författningsförslaget under 4 i bilagan) samt 15 kap. 10 § och 16 kap. 11 § tredje stycket FBL.

Prop. 1971:180

26

lagen (1926: 336) om sammanläggning av fastigheter ä landet (SML). I likhet med lagen (1926: 326) om delning av jord å landet (JDL) upphävs dessa lagar genom FBL, som träder i kraft den 1 januari 1972. Förfarandet vid sammanläggning har i FBL omlagts sä, att det i stora drag stämmer överens med vad som gäller för handläggningen av övriga fastighetsbUdningsåtgärder. Fråga om sammanläggning prö­vas sålunda vid förrättning av fastighetsbUdningsmyndigheten. Den fas­tighetsbildning som sker genom sammanläggningen är fullbordad först när uppgift om åtgärden införts i fastighetsregistret. Sådana ändringar i inskrivningsförhållandena som påverkar sammanläggningens tUlåt­lighet skulle därför kunna ske i tiden meUan sammanläggningsbeslutet och registreringen. Vid FBL:s tiUkomst förutsattes att man skulle und­vika detta genom att införa inskrivningsförbud under denna tid. Fråga om sådant förbud ansågs böra tas upp i anslutning tUl arbetet med följd­lagstiftningen (jfr prop. 1969: 128 s. B713 och B714).

2.2 Sammanläggning enligt FBL

Enligt de grundläggande bestämmelserna om fastighetsbildning i 2 kap. FBL prövas fråga om fastighetsbUdning vid förrättning som hand­läggs av fastighetsbildningsmyndighet (2 §).

Bestämmelser om fastighetsbildningsförrättning finns i 4 kap. FBL. Bl. a. gäller att fastighetsbildningsmyndigheten skall utreda förutsätt­ningarna för fastighetsbildningen och meddela beslut om denna (fas­tighetsbildningsbeslut). Om det är lämpligt, får beslutet meddelas utan hinder av att tekniska göromål och värderingar inte utförts. Under samma förutsättning får olika frågor som hör till beslutet tas upp för sig och avgöras genom särskUda beslut. Vad som föreskrivs om fastig­hetsbildningsbeslut gäller också sådant avgörande (25 §). Sedan före­kommande ersättningsfrågor avgjorts och alla till förrättningen hö­rande göromål utförts, skall fastighetsbildningsmyndigheten förklara förrättningen avslutad (avslutningsbeslut) (29 §).

Närmare bestämmelser om sammanläggning meddelas i 12 kap. FBL. Sålunda anges i 16 §§ de sakrättsliga viUkoren för sammanläggning. 5 och 6 §§ reglerar sammanläggnings beroende av gravationsförhål-landena.

Om mer än en av fastigheterna besväras av beviljad eller sökt in­skrivning, får enligt 5 § sammanläggning ske endast om

1.

ingen av fastigheterna besväras av andra inskrivningar än så­dana som gäller i samma inbördes ordning i den eller de andra eller, om i någon av fastigheterna dessutom finns särskUd inskrivning, denna g'äller med sämre rätt, eller

2.

fastigheternas ägare samt innehavare av panträtt eller annan rät­tighet som inskrivningen avser medgett sammanläggningen på grundval

Prop. 1971:180

27

av förslag till företrädesordning för inskrivningarna i den nybildade fastigheten.

6 § innehåUer föreskrifter om att vid tillämpningen av 5 § vissa inskrivningar inte skall beaktas och att medgivande frän fastighets­ägare eller rättighetshavare inte fordras, om det är väsentligen utan betydelse för hans säkerhet att förslaget tiU företrädesordning till-lämpas.

Verkan av sammanläggning behandlas i 7 §. I tredje stycket före­skrivs att ansökan om inskrivning i fastighet, som sammanlagts med annan, skall anses avse den nybildade fastigheten.

Förfarandet vid sammanläggning regleras i 813 §§. Fråga om sammanläggning prövas på ansökan av fastigheternas ägare men kan i vissa fall tas upp av fastighetsbildningsmyndigheten utan ansökan (8 §). Myndigheten skall först pröva om hinder mot sammanlägg­ningen möter i annat hänseende än i fråga om gravationsförhällan-dena. Om förrättningen därvid inte inställs, skall yttrande inhämtas från inskrivningsmyndigheten (9 §). Yttrandet skall avges snarast möj­ligt. Det skall grundas på fastighetsboken och vad som annars är känt för myndigheten. I yttrandet skall anges huruvida hinder mot samman­läggningen möter enligt 16 §§ (10 §). Förslag till företrädesordning upprättas av inskrivningsmyndigheten (11 §). När yttrandet inkom­mit, skall fastighetsbildningsmyndigheten snarast möjligt fortsätta pröv­ningen av ärendet. Om sammanläggningen genomförs på grundval av företrädesordning, skall denna fastställas i fastighetsbildningsbeslutet (13 §).

Talan mot fastighetsbUdningsbeslut kan föras i tre domstolsinstan­ser, nämligen fastighetsdomstol, hovrätt och högsta domstolen.

Enligt föreskrifterna om fuUföljd till fastighetsdomstol i 15 kap. FBL kan fastighetsbildningsmyndigheten förordna att talan mot fas­tighetsbUdningsbeslut skall föras särskUt. Sådant förordnande fär med­delas endast om det främjar en ändamålsenlig handläggning. Besvärs­tiden är fyra veckor från det beslutet meddelades (3 §). I annat fall är besvärstiden fyra veckor från den dag då förrättningen avslutades (6 §). Om samtiiga klagoberättigade genom påskrift på förrättnings­protokollet eller i skriftligt meddelande till fastighetsbildnings- eller fastighetsregistermyndigheten godkänt förrättning eller förrättningsbe­slut, får besvär inte anföras mot vad som godkänts (11 §) .

Av 1 kap. 2 § FBL följer att fastighetsbUdning inte är fullbordad förrän uppgift om åtgärden införts i fastighetsregistret. Föreskrifter om när registrering skall ske finns i bestämmelserna om fastighetsregister i 19 kap. FBL. Sålunda gäller enligt 3 § att uppgift om fastighetsbild­ning skaU införas snarast möjligt sedan förrättningen avslutats och den­na eller, om besvär anförts, domstolens avgörande vunnit laga kraft. Utan hinder av att förrättningen inte avslutats skall vidare uppgift om

Prop. 1971:180

28

fastighetsbUdningsbeslut, mot vilket talan skolat föras särskilt, införas så snart beslutet vunnit laga kraft, om fastighetsbUdningsmyndigheten begär det. Slutligen får, utan hinder av att talan förs mot beslut eller åtgärd vid avslutad förrättning eller av att talan förs särskilt mot fas­tighetsbildningsbeslut, uppgift med anledning av förrättningen eller be­slutet införas i registret i fråga om sådan del som uppenbarUgen inte berörs av fullföljden. Motsvarande gäller när talan förs mot domstols avgörande i fastighetsbUdningsmål. När uppgift om fastighetsbildning införs i fastighetsregistret, registreras nybUdad fastighet och görs de övriga ändringar i registret som åtgärden ger anledning till (2 §).

2.3      Förarbetena till FBL

I sitt betänkande med förslag tUl lag om fastighetsbUdning (SOU 1963: 68) tog 1954 års fastighetsbUdningskonmiitté upp de problem som hänger samman med att förändringar rörande inskrivningsförhål­landen som påverkar sammanläggnings tillåtlighet kan inträda så länge registrering inte skett. Kommittén anförde (s. 589) att olägenheten härav måhända skulle kunna motverkas genom ett temporärt förbud mot inskrivningsåtgärder beträffande de berörda fastigheterna. Ett så­dant förbud skuUe dock enligt kommittén kunna få k'ånnbara verk­ningar för fastighetsägarna och motverka strävandena att fä till stånd sammanläggning. Det skulle även innebära en belastning för inskriv­ningsväsendet och borde helst undvikas.

I samband med att förslag till FBL förelades riksdagen framhöll de­partementschefen (prop. 1969: 128 s. B713), att dessa kommitténs ut­talanden föreföll något överdrivna. Departementschefen anförde vi­dare följande.

Om de berörda fastighetsägarna av fastighetsbildningsmyndigheten underrättas om att ett sammanläggningsbeslut medför inskrivningsför­bud under viss tid, har de möjlighet att ansöka om behövliga inskriv­ningsåtgärder före beslutet. Att ett inskrivningsförbud bör kombineras med sådan upplysningsskyldighet för fastighetsbildningsmyndigheten synes klart. Tydligt 'är också att förbudet måste begränsas tiU att avse en förhållandevis kort tidrymd. Om dessa förutsättningar uppfylls, kan några mera påtagliga ölägenheter för fastighetsägarna inte följa av förbudet. Ökningen av inskrivningsmyndigheternas arbetsbörda torde också vara av begränsad omfattning. Ett inskrivningsförbud kan enligt min uppfattning knappast undvaras om man även när det gäller sam­manläggningar vUl acceptera konstmktionen att en fastighetsbildnings­åtgärd blir slutligt gällande först i och med registreringen. Frågan om ett sådant förbud får tas upp i anslutning till arbetet med följdlagstift­ningen.

2.4 Överväganden

Promemorieförslaget. I promemorian Ds Ju 1971: 11 framhålls att fastighet som ingår i beslutad sammanläggning inte upphör att bestå

Prop, 1971:180

29

som självständig enhet förrän uppgift om fastighetsbildningen införs i fastighetsregistret. Om inte särskilda föreskrifter meddelades, skulle in­skrivning i fastigheten följaktligen kunna ske intill nämnda tidpunkt. För att inte förutsättningarna för sammanläggningen skall rubbas bör emellertid enligt promemorian uppställas förbud mot sådan inskriv­ning i enlighet med vad som fömtsattes vid tillkomsten av FBL.

Givetvis är det angeläget att förbudet inte görs mer omfattande än som är nödvändigt och att det även i övrigt utformas sä, att olägen­heterna därav begränsas så mycket som möjligt. Av intresse i detta sammanhang är reglerna i 19 kap. 9 § JB om uppskov i inskrivnings-ärende för komplettering av utredningen. Dessa innebär att inskriv­ningsmyndigheten har möjlighet att skjuta upp avgörandet tiU senare inskrivningsdag men att ansökningen ändå grandar prioritet frän den inskrivrungsdag på vilken den gjordes.

I promemorian föreslås, att inskrivningsförbudet ges den formen att inskrivningsärende som inkommer under den kritiska tiden obliga­toriskt skall uppskjutas till den inskrivningsdag som infaUer närmast efter det att uppgift om sammanläggningen införts i fastighetsregistret. En sådan uppskovsbestämmelse bör omfatta alla slags inskrivnings­ärenden som enligt JB tas upp efter ansökan men däremot inte ären­den om anteckning i fastighetsbok eller tomträttsbok pä grund av sär­skilda bestämmelser (jfr 19 kap. 1 § JB).

Den sålunda antydda uppskovsregeln har enligt promemorian sin naturliga plats i 19 kap. 9 § JB. Av redaktioneUa skäl anses det lämp­ligt att den tas upp i paragrafens första stycke och att de nuvarande be­stämmelserna fär bUda ett nytt andra stycke. Som villkor för att upp­skovsbeslut skall meddelas bör i första stycket föreskrivas att inskriv­ningsansökningen inte skall avvisas enligt 19 kap. 8 § eller omedelbart avslås enligt 2023 kap. JB. Vidare bör anges att ärendet skall upp­skjutas till den inskrivningsdag som infaller närmast efter det att in­skrivningsmyndigheten fått uppgift om att sammanläggnmgen fullbor­dats eller att frågan om sammanläggningen förfallit.

Behövliga föreskrifter om underrättelser till inskrivningsmyndigheten från fastighetsbildnings- och fastighetsregistermyndigheten samt från domstolar bör enUgt promemorian meddelas av Kungl. Maj:t eller myn­dighet som Kungl. Maj:t bestämmer.

I promemorian framhåUs att det som regel inte torde möta något hin­der mot att inskrivningsärendet i stäUet för att uppskjutas på sökandens begäran eller med dennes samtycke får utgå från inskrivningsdagen. En viss försiktighet vid tUlämpningen av detta förfarande anses dock böra iakttas. I detta h'änseende hänvisas till de uttalanden som föredra­gande departementschefen gjorde vid remissen tUl lagrådet av förslaget till jordabalk (se prop. 1970: 20 s. B 513).

Vid behandlingen av sådan ansökan om inteckning eller inskrivning

Prop. 1971:180

30

av begränsad sakrätt som tas upp efter det att sammanläggningen full­bordats bör enligt promemorian beaktas besfämmdsen i 12 kap. 7 § tredje stycket FBL. Denna bestämmelse innebär att när ansökningen bifalls inskrivning skaU bevUjas i den genom sammanläggningen bildade fastigheten.

Remissyttrandena. Samtliga remissinstanser har godtagit promemo­rieförslaget. Sveriges jordbrukskasseförbund framhåller dock att det är angeläget frän såväl fastighetsägarens som kreditgivarens syn­punkt att förbudstiden i möjligaste mån begränsas genom skyndsam handläggning av sammanläggningsärendet. Konungariket Sveriges stads­hypotekskassa menar att inskrivningsförbudet kan komma att medföra svårigheter, särskUt när inteckning behöver tas ut med kort varsel. För­budstiden bör därför nedbringas väsentligt. Hypotekskassan ifrågas'ätter om inte införing i fastighetsregistret skulle kunna göras utan att be­svärstidens utgång avvaktas. I de sällsynta fall dä beslut om samman­läggning upphävs torde kunna förordnas om hur uttagna inteckningar skall gälla med hänsyn till utgången av besvären.

Exekutionsväsendets organisationsnämnd och Föreningen Sveriges kronofogdar erinrar om att fastighet som ingår i beslutad sammanlägg­ning inte upphör att bestå som sj'älvst'åndig enhet förrän uppgift om fastighetsbildningen införts i fastighetsregistret och att något förbud inte föreligger mot utmätning av fastighet som ingår i sammanlägg­ningen. Remissinstanserna anser det tveksamt om i de fall då endast nå­gon eller några av de fastigheter eller fastighetsdelar som ingår i sam­manläggningen blir föremål för utmätning, utmätningen omfattar hela den nybUdade fastigheten, sedan utmätt fastighet pä grund av registre­ringen upphört att bestå som självständig enhet. Ett liknande uttalande görs av Svenska bankföreningen.

Föredraganden. Enligt bestämmelserna om sammanläggning i FBL upphör fastighet som ingår i beslutad sammanläggning inte att bestå som självständig enhet förrän uppgift om fastighetsbildningen införs i fastighetsregistret. Inskrivning i fastigheten kan således ske intill nämn­da tidpunkt. Som förutsattes vid tillkomsten av FBL bör förbud upp­ställas mot sådan inskrivning för att inte fömtsättningarna för samman­läggningen skaU mbbas.

I departementspromemorian föreslås nu att inskrivning inte skall få ske om ansökan avser fastighet eller del av fastighet som ingår i beslutad men ej fullbordad sammanläggning. Handläggningen av så­dan ansökan skall i stället uppskjutas tUl den inskrivningsdag som in­faUer näst efter det att inskrivningsmyndigheten fått meddelande om att sammanläggningen fullbordats eller att frågan därom förfaUit. För­slaget innebär att ansökan om inteckning eller inskrivning av begränsad sakrätt som tas upp efter det sammanläggningen fullbordats kommer

Prop.1971:180

31

att beviljas i hela den nybildade fastigheten (12 kap. 7 § tredje stycket FBL).

Promemorieförslaget har godtagits av remissinstanserna. Också jag finner förslaget väl ägnat att läggas till grund för lagstiftning. Eftersom bara ett fätal sammanläggningsbeslut kan väntas bli överklagade, torde inskrivningsförbudet i allmänhet komma att gälla endast under cirka fyra veckor. Förslaget innebär vidare att en inskrivning som sökts un­der förbudstiden erhåller prioritet från den inskrivningsdag då ansökan gjordes. De olägenheter som är förenade med förbudet måste med hän­syn härtill anses som förhållandevis obetydliga. Någon annan lösning synes inte heller stå till buds. Att som en remissinstans framkastat med­ge registrering av sammanläggningsbeslut före besvärstidens utgång skul­le strida mot grundläggande principer i FBL och JB och kan därför inte komma i fråga.

Jag föreslår d'ärför i enlighet med promemorieförslaget, att i 19 kap. 9 § JB införs ett nytt första stycke av innehåll att, om ansökan i inskriv­ningsärende avser fastighet eller del av fastighet som ingår i beslutad men icke fullbordad sammanläggning och ansökningen inte skall avvi­sas enligt 19 kap. 8 § JB eller omedelbart avslås enligt föreskrift i 2023 kap. JB, ärendet skaU uppskjutas tUl den inskrivningsdag som infaller närmast efter det meddelande att sammanläggningen fullbor­dats kommit inskrivningsmyndigheten tiUhanda. De nuvarande bestäm­melserna i paragrafen bör därvid upptas i ett andra stycke och ändras redaktioneUt.

Förslaget förutsätter att inskrivningsmyndigheten skyndsamt erhåller underrättelse från fastighetsbildnings- och fastighetsregistermyndigheten samt frän domstol angående beslut i sammanläggningsärenden. Som an­förts i promemorian bör behövliga föreskrifter i denna fråga meddelas av Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer.

Enligt 12 kap. 4 § andra stycket FBL gäller att fastighet eller fastig­hetsdel som är utmätt inte får ingå i sammanfäggning. Utmätning skall således hindra sammanläggningsbeslut. En viktig fråga som har tagits upp av ett par remissinstanser är vilken inverkan pä sammanläggningen som sådan utmätning får som sker efter sammanVäggningsbeslutet men innan sammanläggningen blivit fullbordad. Frågan får ses mot bak­grand att sammanläggningen är fullbordad först när uppgift om fastig-hetsbUdningen förs in i fastighetsregistret och att fastighet som avses med sammanläggningsbeslutet intUl dess består som självständig enhet. I sammanhanget bör också uppmärksammas att del av fastighet, som utbryts för sammanläggning, intUl dess sammanläggningen fullbordas kan bli föremål för utmätning enligt nyligen antagna ändringar i den exekutionsrättsliga lagstiftningen, som träder i kraft den 1 januari 1972, jfr 82a § utsökningslagen (1877:31 s. 1) och 6365 §§ lagen (1971: 494) om exekutiv försäljning av fast egendom.

Prop. 1971:180

32

Det förhåUandet att fast egendom som avses skola ingå i samman­läggning blir utmätt är alltid ägnat att framkalla komplikationer. Be­stämmelsen i 12 kap. 4 § andra stycket FBL avser att hindra att sådana komplikationer uppstår. De nya exekutionsrättsliga regler som jag nyss nämnt innebär emellertid att utmätning av sådan egendom i vissa fall återgår som en följd just av att sammanläggningen kommer till stånd (jfr 63 § lagen om exekutiv försäljning av fast egendom och 82 a § 1 mom. utsökningslagen). I sådana fall bör utmätningen inte hindra sam­manläggningsbeslut. 12 kap. 4 § FBL torde böra ändras i enlighet här­med. Till denna ändring återkommer jag i avsnitt 6.2.

Utm'ätning som sker efter sammanläggningsbeslut men före samman­läggningens fullbordan är på samma sätt som utmätning före beslutet ägnad att medföra komplikationer. Att förbjuda sådan utmätning är dock knappast möjligt. Följdriktigt 'är däremot att man i denna situa­tion får möjlighet att hindra att sammanläggningen fullbordas. I det avseendet kan till en början framhållas att, i det fallet att sammanlägg­ningsbeslut överklagas i ordin'är v'äg och utmätning sker innan dom­stolsavgörande föreligger, domstolen måste förklara att det enligt hu­vudregeln i 12 kap. 4 § andra stycket FBL föreligger hinder mot sam­manläggningen samt undanröja beslutet därom. Också i andra fall då ut­mätning skett efter sammanläggningsbeslut men före sammanläggning­ens fullbordan bör samma effekt av utmätningen uppnäs. Detta kan en­ligt min mening ske på det sättet att fastighetsregistermyndigheten, när sådan utmätning har skett, med stöd av 15 kap. 10 § FBL söker rättelse av sammanläggningsbeslutet hos fastighetsdomstol och på så vis fär be­slutet undanröjt. Härför krävs att fastighetsregistermyndigheten blir un­derrättad sä snart fastighet som enligt anteckning i fastighetsbok in­går i beslutad sammanläggning har blivit utmätt. Föreskrifter om så­dana underrättelser torde kunna meddelas av Kungl. Maj:t. För full­ständighetens skull bör tUläggas att myndigheten inte skall väcka talan i den nyss berörda undantagssituationen då sammanläggningens full­bordan medför att utm'ätningen återgår.

Enligt 12 kap. 4 § andra stycket FBL utgör också det förhällandet att fastighet utan att vara utmätt skall säljas exekutivt hinder för sam­manläggning. Denna bestämmelse avser framför aUt fastighet som ingår i konkursbo. Om sådan försäljning i något undantagsfall skulle bli aktuell först efter sammanläggningsbeslut men före sammanläggningens fuUbordan, torde situationen vara densamma som vid utmätning.

3    Avstyckad fastighets ansvar för vissa fordringar 3.1 Inledning

I 5 kap. 16 § FBLS och 19 kap. 24 § JDL finns bestämmelser om avstyckat områdes ansvar för vissa fordringar som utan inskrivning är

Prop. 1971:180

33

förenade med rätt till betalning ur styckningsfastigheten. Enligt 18 § la­gen (1930: 99) om delning av fastighet vid ändring i rikets indelning m. m. skall dessa bestämmelser äga motsvarande tUlämpning i fråga om avstyckning enligt lagen. FBL innehåUer inte någon motsvarighet till dessa bestämmelser. Fastighetsbildningskommittén anförde att frågan om avstycknings verkan i detta hänseende inte borde regleras i fastig­hetsbildningslagstiftningen. Möjligen kunde det vara lämpligt att ta upp en föreskrift i ämnet bland övergångsbestämmelserna till FBL. När förslag till FBL förelades riksdagen, förklarade departementschefen att han i likhet med kommittén ansåg att någon motsvarighet till ifrågava­rande bestämmelser inte borde upptas bland bestämmelserna om av­styckning i 10 kap. FBL. Var föreskrifter i ämnet lämpligen borde in­föras fick övervägas i annat sammanhang (prop. 1969: 128 s. B 652 och B 653).

3.2 Gällande rätt

I 5 kap. 16 § FBLS behandlas det fallet att fastighet, varifrån avstyck­ning ägt rum, häftar för "tionde, ränta eller annan sådan avgäld eller eljest för allmänna utskylder och besvär, i vilkas utgörande det avstyc­kade området icke omedelbart deltager, eller för lån, som av allmänna medel lämnats för beredande av odlingsföretag, eller för förskott av dylika medel för avlösning av frälseränta, eller eljest för belopp, varför säkerhet på annan grund än inteckning åtnjutes". I fråga om det av­styckade områdets ansvar för sådant åliggande hänvisar lagrummet till reglerna i 37 § 3 mom. om avsöndrad lägenhets ansvarighet för inteck­nad skuld i förordningen (1875: 42 s. 12) angående inteckning i fast egendom (inteckningsförordningen). Dessa regler skall dock inte gälla så länge stamfastigheten och det avstyckade området har samme ägare. Principen för ansvarigheten är därför att det avstyckade områdets an­svar blir subsidiärt, när området får annan ägare än stamfastigheten. Dessförinnan är ansvaret primärt. Från reglerna om subsidiärt ansvar görs undantag för fall då annat följer av vad som är föreskrivet i lagen (1939: 608) om enskilda vägar (EVL). Härvid åsyftas bestäm­melserna i 67 och 68 §§ EVL att vid delning av fastighet, som svarar för betalningsskyldighet enligt lagen, ansvaret övergår på de nybildade fastigheterna och att dessa sinsemeUan skall ta del i betalningsansvaret efter dem åsatta taxeringsvärden. Avstyckat område har således ett pri­märt betalningsansvar även n'är det har annan ägare än stamfastig­heten.

19 kap. 24 § JDL reglerar motsvarande fall vid avstyckning av om­råde från fastighet på den egentliga landsbygden. De olika åligganden som kan belasta styckningsfastigheten beskrivs på samma sätt som i 5 kap. 16 § FBLS. Det anges dock att säkerhet för åliggandet skall åtnju-

3    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 180

Prop. 1971:180

34

tas "på annan grund än inteckning eller jämlikt 11 kap. 2 § jordabal­ken". Om det avstyckade området ensamt eller tillsammans med vad som förut kan ha avsöndrats eUer avstyckats från styekningsfastigheten utgör mer än en femtedel av fastighetens ägovidd, svarar området sub­sidiärt enligt de förut berörda reglerna i inteckningsförordningen. Av­styckat område, som med hänsyn tiU ägovidden inte träffas av bestäm­melsen, torde vara befriat från ansvar för ifrågavarande belastningar. Liknande undantag som i 5 kap. 16 § FBLS görs för åliggande enligt EVL.

Bestämmelserna i 37 § 3 mom. inteckningsförordningen upphävs den 1 januari 1972 och ersätts med bestämmelser av samma innebörd i 6 kap. 11 § andra och tredje styckena JB.

De fordringar som avses i 5 kap. 16 § FBLS och 19 kap. 24 § JDL har i allmänhet utan inskrivning förmänsrätt i den besvärade fastighe­ten före inteckning.

Enligt 17 kap. 6 § första stycket första punkten handelsbalken (HB) åtnjuter den som äger "rätt till tionde, ränta eller annan sådan avgäld av fast egendom" företräde till betalning ur egendomen "i vems hand den vara må". Förmänsrätten, som kan åberopas både vid utmätning och i konkurs, gäUer enligt särskild föreskrift endast under förutsätt­ning att avgälden inte stått inne längre än ett år efter förfallodagen. För­månsrätten avser endast de periodiskt förfallande beloppen. Rätten till avgäld som sådan påverkas inte av exekutiva åtgärder eller friviUiga överlåtelser utan består orubbad.

I flera specialförfattningar finns föreskrifter om att rättigheter av olika slag skall vara förenade med motsvarande förmånsrätt som avgäld av fast egendom enligt 17 kap. 6 § HB. Jag återkommer strax till dessa författningar.

17 kap. HB upphävs genom förmånsrättslagen (1970: 979) som trä­der i kraft den 1 januari 1972. Bestämmelsen i 17 kap. 6 § första stycket första punkten HB ersätts i denna lag med en föreskrift i 6 § 1 att förmånsrätt i fast egendom följer med fordran som enligt lag är för­enad med förmånsrätt enligt denna punkt i lajgen. I punkt 2 i övergångs­bestämmelserna föreskrives vidare att avgäld av.enskUd natur som avses i 17 kap. 6 § första stycket första punkten HB skall ha förmånsrätt en­ligt 6 § 1 nya lagen. Samma förmänsrätt skall också tillkomma fordran som enligt annan äldre bestämmelse är förenad med sådan förmånsrätt som avses i nämnda punkt i HB. Den förmånsrätt som följer av dessa övergångsbestämmelser gäller enligt särskild föreskrift inte belopp som förfallit till betalning tidigare än ett år innan utmätningen ägde rum eller konkursansökningen gjordes.

De fordringar som sålunda förknippats med särskild förmånsrätt i den besvärade fastigheten har ingående behandlats av lagberedningen i

Prop. 1971:180

35

betänkandet (SOU 1969: 5) Utsökningsräti 

IX

som ligger tiU grund för förmånsrättslagen (jfr prop. 1970: 142).

De viktigaste av de avgälder som ursprangUgen avsågs med "tionde, ränta eller annan sådan avgäld" har numera upphört eller är stadda på avskrivning. Fortfarande utgår dock enstaka äldre avgälder. Hit hör tomtören för besittningsrätt till s. k. ofri tomt i stad. Vidare kan näm­nas avgäld från avsöndrad lägenhet. Dessa äldre avgälder saknar nu­mera större ekonomisk betyddse (jfr SOU 1969: 5 s. 113, 114 och 120). I den mån tomtören eller annan äldre avgäld av här avsett slag alltjämt utgår till det allmänna upphör i enlighet med punkt 2 i övergångsbe­stämmelserna till förmånsrättslagen förmånsrätten för avgälden den 1 januari 1972.

Efter grundskatternas avskaffande och omläggningen av fastighetsbe­skattningen genom ändringar år 1953 i kommunalskattelagen (1928: 370) torde det inte finnas något exempel på "allmänna utskylder och besvär" som belastar fast egendom.

"Lån, som av allmänna medel lämnats för beredande av odlingsföre­tag," motsvaras numera av avdikningslån. Enligt 2 § lagen (1929: 164) om kronans förmånsrätt för avdikningslån har kronan, sedan be­slut meddelats om ordningen för återbetalning av lån från statens av-dikningslänefond (avdikningslån) och om eventuell fördelning av lånet mellan flera fastigheter, för ärliga avbetalnings- och räntebelopp lika rätt i den berörda fastigheten som för avgäld av fast egendom enligt 17 kap. 6 § HB.

Närmare bestämmelser om avdikningslån fanns i kungörelsen (1939: 432) angående viUkoren för lån från statens avdikningslånefond. Enligt 15 § i dess sista lydelse (SFS 1955: 220) skulle lånet fr. o. m. det sjätte året efter första lyftningsdagen betalas tillbaka med Uka annuiteter un­der en tid av 24 år. Jordägaren hade dock rätt att betala sin skuld tidi­gare. Nämnda kungörelse upphävdes genom kungörelsen 1959: 246. Därefter beviljas inga nya avdikningslån. Avdikningslånen beräknas för­svinna helt under 1990-talet (se SOU 1969: 5 s. 116). Förmånsrätten för kvarstående avbetalnings- och räntebelopp består efter den 1 januari 1972 (jfr punkt 2 i övergångsbestämmelserna till förmånsrättslagen).

I 5 kap. 16 § FBLS och 19 kap. 24 § JDL nämns vidare "förskott av dylika (allmänna) medel för avlösning av frälseränta". Härmed avses förskott enligt lagen (1912; 277) om avlösning av vissa frälseräntor. En­ligt denna lag kunde frälseskatteränta avlösas mot ersättning i pengar till räntans ägare, om detta före den 1 januari 1942 påkallades av kro­nan, ränteägaren eller den besvärade fastighetens ägare. Viss del av er­sättningen, i princip en fjärdedel, skulle statsverket betala. Återstoden skulle erläggas av fastighetens ägare men förskotteras av statsmedel. Som avbetalning och ränta pä vad statsverket förskotterat skulle fasti-hetsägaren ärligen erlägga visst belopp. Detta skulle betalas sä, att stats-

Prop. 1971:180

36

verket 40 år från förskottets utgivande fått tillbaka vad som förskoite-rats, fastighetsägaren dock obetaget att när som helst efter viss upp­sägningstid betala in hela det återstående beloppet. För utgående annui­teter äger statsverket i den fastighet från vilken frälseräntan utgått för­månsrätt som för avgäld av fast egendom enligt 17 kap. 6 § HB (se SOU 1969: 5 s. 115). Också denna förmänsrätt består efter den 1 janu­ari 1972.

Att fastighet i övrigt kan häfta för "belopp, varför säkerhet pä an­nan grand än inteckning åtnjutes" följer av ett flertal författningar.

Lagen (1938: 159) om avlösning av avgälder frän de till skatte för­sålda s. k. halländska kyrkohemmanen innehåller liknande bestämmel­ser om avveckling av avgälder som lagen om avlösning av vissa frälseräntor. För de ärliga avbetalningsbelopp som fastighetsägaren har att erlägga till statsverket i avräkning pä förskotterad ersättning har statsverket samma förmånsrätt i fastighet från vilken avgälden utgått som för avgäld av fast egendom enligt 17 kap. 6 § HB (se SOU 1969: 5 s. 115). Förmänsrätten består efter den 1 januari 1972.

Vattenlagen (1918: 523) innehåller ett flertal bestämmelser av intresse i detta sammanhang. I 9 kap. 1315 §§ samt 46 § 1 mom. meddelas så­lunda bestämmelser om rätt till ersättning i form av elektrisk kraft eller annat på grund av att vattenkraft tagits i anspråk och i form av vattenleveranser för förlorad vattentäkt m. m. Rättigheten gäller utan inteckning i den besvärade fastigheten i vems hand den än kommer (16 § och 46 § 1 mom.). Brister ersättningsgivaren i fullgörandet av sin leveransskyldighet, är ersättningstagaren under vissa förutsättningar be­rättigad till skadestånd (37 § och 46 § 5 mom.). Sådant skadestånd är förenat med förmånsrätt i fastigheten enligt 17 kap. 6 § HB (jfr SOU 1969: 5 s. 114). Denna förmånsrätt består efter den 1 januari 1972. En­ligt 9 kap. 23 § andra stycket vattenlagen skall vidare av uttagnings-kostnad som utgår i pengar den del som utgör underhålls- och drift­kostnad erläggas genom en ständig avgäld, vars belopp kan underkas­tas prövning vart tionde år. En avgäld av samma typ omtalas i 9 kap, 46 § 3 mom. Dessa avgälder är inte förenade med särskild förmånsrätt. Också i andra fall kan enligt vattenlagen med fastighet förenas en prestationsskyldighet, som oberoende av inskrivning åvilar dess ägare utan att rättighetshavaren för förfallna bidrag åtnjuter någon för­månsrätt. Som exempel kan anföras delägares bidragsskyldighet till vissa företag såsom vattenreglering, torrläggning av mark och avledande av avloppsvatten (jfr SOU 1960: 25 s. 232) .

Fordringar av ifrågavarande slag och med särskild förmånsrätt om­talas vidare i lagen (1933: 270) om säkerhet för utbekommande av viss ersättning enligt lagen om ägofred, lagen (1939: 609) om förmänsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskilda vägar, 46 § allmänna för-foganddagen  (1954: 279)  och lagen  (1966: 701)  om förmänsrätt för

Prop. 1971:180

37

vissa fordringar enligt lagen om vissa gemensamhetsanläggningar (se SOU 1969: 5 s. 116 och 117).

Lagen (1970: 990) om förmånsrätt för fordran pä grund av fastighets­bildning, som träder i kraft den 1 januari 1972, innehåller en före­skrift om förmänsrätt för fall när vid förrättning enligt FBL bestämts att ägare av fastighet skall utge ersättning till annan sakägare. Denne sakägare har för fordran som inte förfallit till betalning tidigare än ett år före utmätning eller konkursansökan förmånsrätt tUl betalning enligt 6 § 1 förmånsrättslagen. Samma förmånsrätt tillkommer fordran på er­sättning i pengar enligt 5 kap. 31 § tredje stycket FBL för skog som inte kunnat uttas inom föreskriven tid (jfr prop. 1970: 144 s. 104). Liknande bestämmelser om förmånsrätt finns i lagen (1926: 335) om s'äkerhet för utbekommande av vissa ersättningar i anledning av laga skifte eller annan jordddningsförrättning och lagen (1965: 194) angående säkerhet för ersättning enligt lagen om sammanföring av samfälld vägmark och av järnvägsmark med angränsande fastighet m. m. (jfr SOU 1969: 5 s. 115117). Dessa båda lagar upphävs genom lagen om förmånsrätt för fordran pä gmnd av fastighetsbildning. De gäller dock alltjämt i fråga om ersättning som bestämts enligt äldre lagstiftning om fastighetsbild­ning.

Slutligen kan nämnas att Stockholms stads brandförsäkringskontor enligt vissa äldre författningar har förmänsrätt för premidån, dvs. försträckning av premie för brandförsäkring av byggnad för all fram­tid. Förmånsrätten, som även avser ränta, gäller i den försäkrade egen­domen framför alla intecknade fordringar (jfr SOU 1969: 5 s. 124). Enligt punkt 3 i övergångsbestämmdsema till förmänsrättslagen upp­hävs denna förmånsrätt. Brandförsäkringskontoret skall i stället åt­njuta rätt till betalning ur fast egendom enligt 6 § 1 förmänsrättslagen för amortering eller ränta på premielån som ej förfallit till betalning tidigare än ett år innan utmätningen ägde rum eller konkursansökningen gjordes.

3.3 Allmänna synpunkter

Promemorieförslaget. I promemorian Ds Ju 1971: 11 framhålls att de lösningar som 5 kap. 16 § FBLS och 19 kap. 24 § JDL erbjuder i fråga om avstyckat områdes ansvar för här avsedda fordringar leder till att subsidiärt ansvar för avstyckad fastighet ofta inträder utan att detta i och för sig är motiverat av hänsyn till fordringshavarens intressen. Den relation i fräga om avstyckat områdes storlek i förhållande tUl styck­ningsfastigheten som enligt 19 kap. 24 § JDL skaU föreligga för att sub­sidiärt ansvar skall inträda synes vidare kunna få konsekvenser som förefaller godtyckliga. Om gränsen överskrids, inträder sålunda det subsidiära  ansvaret  hur  obetydlig  fordringen  än  är.   Tangeras   där-

Prop. 1971:180

38

emot gränsen eller underskrids den endast i någon män, bortfaller allt ansvar även för betydande fordringar. Till detta kommer att de nuva­rande bestämmelserna medför stora tillämpningssvårigheter för inskriv­ningsmyndigheterna.

I promemorian anförs att nya lösningar därför bör sökas. Det anses att man därvid bör sträva efter att få till stånd en sådan ordning att styckningslott blir fri från ansvar för fordran när det kan ske utan att fordringshavaren eller annan rättsägare lider skada. Det kan enligt pro­memorian utan vidare slås fast att någon skada i de allra flesta fall inte kan uppkomma. De fordringar som det här är fråga om utgörs i all­mänhet av vissa periodiskt utgående avgifter som inte stått inne längre än ett år efter förfallodagen. Ett avskiljande från fastigheten av ett om­råde kan i dessa fall presumeras sakna betydelse för rättighetshavamas säkerhet. Emellertid kan fordringama undantagsvis uppgå tUl bety­dande belopp. Särskilt gäller detta fastighetsbildningslikvider. En ford­ran av detta slag skulle otvivelaktigt kunna bli nödlidande, om en större eller annars mer värdefull del av fastigheten befriades från an­svar i samband med avstyckning.

Det anförda visar enligt promemorian att det inte är möjligt att in­föra en generell regel om att styckningslott skall vara fri från ansvar för fordran av ifrågavarande slag. En ändamålsenlig ordning anses vara att man i varje särskilt fall prövar om det är möjligt att utan skada för r'åttighetshavare befria styckningslotten från ansvar. Det ligger vidare nära till hands att denna oskadlighetsprövning får ske vid avstycknings-förrättningen. Enligt FBL åligger det fastighetsbildningsmyndigheten att i skilda sammanhang göra oskadlighetsprövning till förmån för rättig­hetshavare, och myndigheten får anses fullt kompetent att utföra upp­giften också i detta fall. Oskadlighetsprövningen torde helt kunna ta sikte på att skydda fordringshavaren mot rättsförlust. Fastighetsägaren har enligt promemorian ett tUlräckligt skydd för sina intressen genom sin rätt att i överlåtelsehandlingen eller vid avstyckningen föreskriva villkor för avstyckningen (jfr 10 kap. 7 och 8 §§ FBL). Innehavare av inteck­ning i styckningsfastigheten kan visserligen få en något försämrad säker­het i stamfastigheten, om styckningslotten befrias från ansvar för ford­ran med bättre rätt, men erhåller samtidigt ett gynnsammare förmåns­läge i styckningslotten. Inte heller andra rättsägare anses kunna lida ska­da av att ansvarsbefrielse kommer tUl stånd.

Av det anförda följer enligt promemorian också att oskadlighetspröv­ning inte behöver ske, om fordringshavaren medger ansvarsbefrielse.

För den händelse förutsättningar för ansvarsbefrielse inte föreligger föreslås gälla, att styckningslotten får subsidiärt ansvar för fordringen i enlighet med bestämmelserna om avstyckad fastighets ansvar för in­teckning i stamfastigheten.

Prop. 1971:180

39

Den föreslagna regleringen av frågan om styckningslotts ansvar för fordran bör enligt promemorian såsom också framhållits i motiven till FBL inte tas upp i denna lag. Den faUer också utanför JB:s äm­nesområde. Det anses därför inte återstå annat än att meddela behövliga föreskrifter i en särskUd lag.

Remissyttrandena. Promemorieförslaget har i princip godtagits av re­missinstanserna. Lantmäteristyrelsen framhåller att det är ett intresse inte bara för de berörda fastighetsägarna utan i ännu högre grad ett all­mänt intresse att belastningen inte flyter ut över ett större antal fastig­heter än nödvändigt. Från allmän synpunkt är det angeläget att be­gränsa förekomsten av legala förmånsrätter bl. a. med hänsyn till de krav på offentlig i-edovisning av rättsliga förhållanden rörande fastig­heter som numera ställs och med hänsyn till det i jordabalksarbetet upp­ställda önskemålet att begränsa förekomsten av gemensamt ansvar vid fastighetsexekution. De aktueUa fordringsrätterna måste i vissa sam­manhang beaktas i de offentliga organens verksamhet, t. ex. av fastig­hetsbildningsmyndigheterna vid fastighetsreglering. Det ligger av nu be­rörda skäl i första hand i statens intresse att få till stånd en ändamåls­enlig begränsning av förekomsten av fordringsrätterna i fräga. Den föreslagna lösningen, som innebär att avstyckad fastighet blir fri från fordringsansvar i fall då fastighetsbildningsmyndigheten förordnar där­om i samband med avstyckningen, är såvitt lantmäteristyrelsen kan bedöma lämplig från det aktuella ändamålets synpunkt. Styrelsen vill emellertid understryka vikten av att förfarandet utformas sä att det nor­malt inte ökar fastighetsbUdningskostnaderna. Exekutionsväsendets or­ganisationsnämnd framhåller att förslaget medverkar på sikt i viss mån till förenkling av fastighetsexekutionen. Av ifrågavarande fordringar har kronofogdemyndigheten att indriva och bevaka restförda annuiteter på avdikningslån och på förskott för avlösning av vissa frälseräntor och avgälder från de till skatte försålda s. k. halländska kyrkohemmanen. Ytterligare fordringar av detta slag kommer inte att uppstå. Förslaget torde därför enligt nämnden sakna praktisk ekonomisk betydelse för statsverket.

Vissa remissinstanser är dock kritiska mot den föreslagna oskadlig­hetsprövningen. Hovrätten för Västra Sverige framhåller att möjlighe­ten att förordna om ansvarsbefrielse i realiteten är att jämställa med relaxation av fordringsinteckningar. Ett sådant förordnande kan alltså vara av ingripande betydelse för den rätt som tillkommer ägare av och inteckningshavare i fastigheter, vilka är gemensamt intecknade med styckningsfastigheten. I allmänhet torde visserligen dessa fordringar avse periodiskt utfallande belopp av mindre betydenhet och någon skada av förordnandet ej uppkomma. Undantagsvis kan emellertid fordringar­na uppgå till betydande belopp. Med hänsyn härtill och med beaktande

Prop. 1971:180

40

av att en avstyckning kan avse en större eller mer värdefull del av styckningsfastigheten ifrågasätter hovrätten om det ej innebär ett åsido­sättande av tredje mans intressen att som förutsättning för ett förord­nande om ansvarsbefrielse endast kräva att fordringshavaren lämnar sitt medgivande eller att förordnandet är väsentligen utan betydelse för honom. Det synes hovrätten därför lämpligt att som ytterligare förut­sättning för förordnandet kräva de medgivanden från fastighetsägare och inteckningshavare som i 22 kap. 11 § JB föreskrivs för relaxation såvida ej åtgärden är väsentiigen utan betydelse för dem. Detta gäller i synnerhet som ifrågavarande rättsinnehavare ej torde vara att betrakta som sakägare vid avstyckningsförrättningen. Konungariket Sveriges stadshypotekskassa anser att värdet av fordringar med panträtt i stam­fastigheten kan komma att påverkas av beslut om styckningslotts an­svarsbefrielse för fordringar enligt förslaget. Hypotekskassan ifrågasätter med hänsyn härtill om inte innehavare av pantbrev också bör inbegripas i oskadlighetsprövningen. Föreningen mellan ombudsmännen vid Sveri­ges landshypoteksinstitution menar att oskadlighetsprövningen utgör ett mindre önskvärt osäkerhetsmoment för fastighetskreditväsendet, helst som ingen besvärsväg anvisas för rättsägare med panträtt i stycknings­fastigheten.

Förslaget att i en särskild lag ta upp de nu aktueUa bestämmelserna har mött viss kritik. Lantmäteristyrelsen menar att det från praktisk synpunkt skulle vara fördelaktigt om bestämmelserna inordnades i 10 kap. FBL. Föreningen mellan ombudsmännen vid Sveriges landshypo­teksinstitution finner de motiv som i promemorian anförts mot att be­stämmelserna om avstycknings verkan infogas i FBL mindre övertygan­de. All lagstiftning beträffande fast egendom berör enligt föreningen ett stort antal personer utan insikter i lagstiftningens systematik. Det skulle därför vara överskådligare om även ifrågavarande bestämmelser infördes i FBL. Hovrätten för Västra Sverige framhåller att den nya lagen enligt uttalande i promemorian skall ha generell giltighet och allt­så tillämpas även vid avstyckningar från samfälld mark. I fråga om så­dana avstyckningars ansvar för inteckningsfordringar har införts be­stämmelser i 6 kap. 16 § andra stycket JB och 10 kap. 2 § andra stycket FBL. Frän praktisk synpunkt förefaller det hovrätten föga ändamåls­enligt att dessa bestämmelser inte skall tillämpas också i fräga om så­dana fordringar som utan inskrivning är förenade med rätt till betal­ning ur fastighet. Godkänns hovr'ättens förslag att som ytterligare för­utsättning för förordnande enligt 2 § promemorieförslaget kräva rdax-medgivande av fastighetsägare och inteckningshavare, synes inte heller någon saklig motivering finnas för att i fråga om ansvarsbefrielse för avstyckning frän samfälld mark skilja mellan inteckningsfordran och annan fordran. Hovrätten vill därför förorda att i 1 § tas in en hänvis­ning till 6 kap. 16 § andra stycket JB samt att 10 kap. 2 § andra stycket

Prop. 1971:180

41

FBL ändras till att avse alla fordringar vilka på gmnd av inskrivning eUer eljest besvärar fastighet. H'ärigenom uppnås också att sistnämnda stadgande bringas i överensstämmelse med 5 kap. 16 § FBL.

Föredraganden. Frågan om avstyckat områdes ansvar för sådan ford­ran som utan inskrivning är förenad med rätt tUl betalning ur styck­ningsfastigheten regleras f. n. i 5 kap. 16 § FBLS och 19 kap. 24 § JDL. Enligt förstnämnda lagrum gäller att området svarar subsidiärt för fordringen när det övergått till annan ägare. Dessförinnan är ansvaret primärt. I 19 kap. 24 § JDL föreskrivs subsidiärt ansvar för området, om det ensamt eller tillsammans med vad som förut avstyckats från styckningsfastigheten utgör mer än en femtedel av fastighetens ägovidd. I annat fall är området fritt från ansvar för fordringen.

Någon motsvarighet till bestämmelserna i 5 kap. 16 § FBLS och 19 kap. 24 § JDL har inte tagUs upp i FBL. I promemorian har nu före­slagits att 6 kap. 11 § andra och tredje styckena JB skall äga motsva­rande tillämpning i fråga om avstyckad fastighets ansvar för fordran av nu ifrågavarande slag. Denna bestämmelse kompletteras med regler som ger fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet att vid avstycknings­förrättningen förordna att fastigheten skall vara fri från ansvar för fordringen.

Förslaget om oskadlighetsprövning har allmänt godtagUs vid remiss­behandlingen. Också jag vill ansluta mig till förslaget. Som lantmäteri­styrelsen framhållit är det inte minst från allmän synpunkt angeläget att man så mycket som möjligt begränsar förekomsten av fordringar med legal förmånsrätt i fastighet, och förslaget får ses som ett verk­samt medel att åstadkomma en sådan begränsning. Den oskadlighets­prövning som innefattas i förslaget är av principiellt samma slag som den som åvilar fastighetsbildningsmyndigheten enligt FBL och det sak­nas anledning att anta annat än att myndigheten skall utföra uppgiften på ett från rättssäkerhetssynpunkt tillfredsställande sätt.

Några remissinstanser har ifrågasatt om inte oskadlighetsprövningen bör utvidgas till att omfatta även vissa andra rättsägare än innehavaren av den aktuella fordringen. Som framhållits i promemorian kan visser­ligen innehavare av inteckning i styckningsfastigheten få en något för­sämrad säkerhet i stamfastigheten, om styckningslotten befrias från an­svar för fordran med bättre rätt. Detta kompenseras emellertid av att inteckningen fär ett bättre förmänsläge i styckningslotten. Vad som nu sagts äger motsvarande tUlämpning i fräga om ägare av och inteck­ningshavare i fastighet som är gemensamt intecknad med stycknings­fastigheten. Det synes svårt att konstruera något fall där annan rätts­ägare än fordringshavaren skulle kunna lida skada till följd av ansvars­befrielsen. Jag finner därför inte anledning att frångå promemorieför­slaget på denna punkt.

Prop. 1971:180

42

Inte heller anser jag tillräckliga skäl föreligga att frångå den lag­tekniska lösning som föreslagits i promemorian, nämligen att ta upp de aktueUa bestämmelserna i en särskild lag. Den grundläggande be­stämmelsen om avstyckad fastighets subsidiära ansvar för fordran som utan inskrivning belastar styckningsfastigheten faller otvivelaktigt utan­för FBL:s ämnesområde. Att på ett naturligt sätt infoga denna bestäm­melse i 10 kap. FBL synes inte möjligt. Däremot låter det sig givetvis väl göra att ta upp reglerna om oskadlighetsprövning i detta kapitel. Att skilja de olika bestämmelserna från varandra kan emellertid inte anses lämpligt. Av de alternativ som står till buds torde därför det som valts i promemorian vara att föredra. Jag förordar därför att den regle­ring som jag här har föreslagit tas upp i en särskild lag om avstyckad fastighets ansvar för vissa fordringar.

3.4 Specialmotivering

1 §

Paragrafen innehåUer den grundläggande bestämmelsen om ford­ringsansvaret.

I paragrafen fastslås att lagen avser sådana fordringar som utan in­skrivning är förenade med rätt till betalning ur fastighet. Vilka dessa fordringar är framgår av den i avsnitt 3.2 lämnade redogörelsen. I fråga om vissa fordringar av detta slag finns särskUda bestämmelser på andra häll i lagstiftningen. Av 3 § framgår att dessa bestämmelser inte rubbas av den nya lagen.

Som huvudregel för avstyckad fastighets ansvar för fordran som faller under lagen anges att bestämmelserna i 6 kap. 11 § andra och tredje styckena JB skall äga motsvarande tUlämpning, även om stam­fastigheten och den avstyckade fastigheten är i samma ägares hand. Det­ta innebär att den avstyckade fastighetens ansvar för fordringen alltid är subsidiärt. En äganderättsövergäng kan dock ha betydelse när det gäller att fastställa det inbördes ansvaret mellan flera avstyckade fastig­heter. Mellan fastigheter som inte övergått tUl ny ägare torde ansvaret böra fördelas efter de grunder som anges i 10 § samma kapitel (jfr 11 § andra stycket sista punkten).

2 

§

Paragrafen innehåller bestämmelserna om befrielse från ansvar för fordran enligt 1 §. Såvitt gäUer sådana fordringar som utgörs av pe­riodiskt utgående avgifter g'äller befrielsen givetvis även sådana ford­ringsposter som ännu inte förfallit till betalning. Av första punkten framgår att befrielse sker genom att fastighetsbUdningsmyndigheten vid avstyckningsförrättningen särskilt förordnar härom. Som förutsätt­ning för sådant förordnande gäller enligt andra punkten att fordrings-

Prop. 1971:180

43

havaren lämnar medgivande dier att förordnandet är väsentiigen utan betydelse för honom. Det åligger fastighetsbUdningsmyndigheten att självmant pröva frågan om ansvarsbefrielse. När avstyckningen avser en obetydlig del av styckningsfastigheten, torde förordnande om an­svarsbefrielse som regel utan vidare kunna meddelas. I andra fall måste myndigheten utreda i vad mån fordringar av det slag som här avses besvärar fastigheten. Givetvis bör en sådan utredning inte drivas längre än som svarar mot en med hänsyn till föreliggande intressen rimlig ar­betsinsats. En självklar åtgärd är att myndigheten inhämtar upplysningar ur fastighetsboken. Vidare torde fastighetsägaren som regel böra tillfrå­gas i saken. Huruvida några ytterligare undersökningar bör göras får bero på omständigheterna. Sedan behövlig information införskaffats, har fastighetsbUdningsmyndigheten att pröva huruvida en ansvarsbefri-dse kan medföra skada för fordringshavarna. Prövningen torde i all­mänhet ge till resultat att sådan skada inte behöver befaras. Vid mot­satt utgång bör myndigheten ta kontakt med fordringshavarna och höra efter om de är vUliga att eventuellt mot kompensation för den minskade säkerheten lämna medgivande tUl förordnande om. an-svarsbefridse. Endast i rena undantagsfall torde hinder möta mot så­dant förordnande.

2 § avslutas med en föreskrift om att förordnande om ansvarsbe­frielse skall tas upp i fastighetsbUdningsbeslutet. Föreskriften har an­setts behövlig med hänsyn till den betydelse förordnandet har såväl för fordringshavaren som för sakägarna vid förrättningen. I likhet med vad som annars gäller vid fastighetsbUdningsförrättning är fordrings­havaren inte att betrakta som sakägare. Han kan således inte i vanlig ordning fullfölja talan mot fastighetsbUdningsbeslutet. Däremot torde han ha vissa möjligheter att i extraordinär väg angripa beslutet (jfr prop. 1969: 128 s. B 755).

3 §

Paragrafen innehåller en föreskrift om inskränkning i lagens tillämp­ningsområde. Det anges sålunda att 1 och 2 §§ inte skall gälla, om an­nat följer av särskilda bestämmelser. Härmed avses i första hand be­stämmelserna i 67 och 68 §§ EVL om fördelning av ansvar för väg-samfällighets bidragsfordran och skuld mellan stamfastighet och styck­ningslott. Vissa motsvarigheter tUl dessa bestämmelser torde komma att tas upp i det förslag till anläggningslag som f. n. bereds inom justitiede­partementet. Om förslaget upphöjs tUl lag, kommer även de nu åsyftade föreskrifterna att omfattas av 3 §. Denna innebär vidare att fordran för ogulden köpeskilling faller utanför lagen. Specialföreskrifter om sådan fordran finns nämligen i 5 § lagen (1970: 995) om införande av nya jor­dabalken. Dessa innebär att avstyckad fastighet svarar för fordran av detta slag i samma utsträckning som för inteckning. Det är tänkbart att

Prop. 1971:180

44

andra särskUda bestämmelser meddelats eller kan komma att meddelas om avstyckad fastighets ansvar för fordran enligt 1 §.

I övrigt har den nya lagen generell giltighet. Även när avstyckning sker från samfälld mark skall oskadlighetsprövning alltså ske. I sädana fall torde prövningen praktiskt taget alltid resultera i förordnande om ansvarsbefrielse. I detta sammanhang kan erinras om bestämmelserna i 10 kap. 2 § andra stycket FBL som innebär att vid avstyckning som nyss nämnts oskadlighetsprövning skall ske också till förmån bl. a. för innehavare av pantr'ätt i fastighet som har dd i samfälligheten. I före­kommande fall bör givetvis en samordning ske av oskadlighetspröv-ningarna.

Övergångsbestämmelsen

Lagen föreslås träda i kraft samtidigt med FBL, dvs. den 1 januari 1972. I en övergångsregel föreskrivs att äldre bestämmelser skall gälla i fråga om avstyckning som skett med tillämpning av FBLS och JDL eller 1930 års lag om delning av fastighet vid ändring i rikets indelning m. m. Härmed åsyftas bestämmelserna i 5 kap. 16 § FBLS och 19 kap. 24 § JDL samt 18 § 1930 års lag. Det bör påpekas att dessa lagar kan komma att tillämpas även efter FBL:s ikraftträdande (jfr 4 § FBLP).

4    Fastighetsreglerings inverkan på vissa fordringar

4.1      Inledning

Enligt bestämmelserna om fastighetsreglering i FBL får mark över­föras från en fastighet till en annan. I fråga om omfattningen av sådan marköverföring gäller i princip inga begränsningar. Därav följer att det är möjligt att genom fastighetsreglering överföra en fastighets hela ägo­välde med påföljd att fastigheten utplånas. Svarar i sådant fall fastig­heten för fordran som utan inskrivning är förenad med rätt till betal­ning ur fastigheten, kan denna rätt inte längre göras gäUande. Frågan huruvida detta kan få menliga följder för fordringshavaren och hur des­sa skall beaktas vid regleringen har visserligen berörts i förarbetena till FBL men har ansetts böra belysas ytterligare.

4.2      Gällande rätt

Enligt de allmänna bestämmelserna om fastighetsreglering i 5 kap. FBL gäller bl. a. följande.

Genom fastighetsreglering fär mark överföras frän en fastighet till en annan (1 §). För mark som genom sådan överföring frångår en fastig­het skall vederlag utgå i mark, om inte ersättning i pengar är mer

Prop. 1971:180

45

ändamålsenlig (2 §). Vid regleringen skall iakttas att varje däri ingående fastighet får sådan sammansättning och utformning att den inte i mindre mån än före regleringen lämpar sig för det ändamål vartill den är avsedd att användas. Fastigheten får bl. a. inte ändras sä, att dess graderingsv'ärde minskas väsentligt (8 §).

Från de begränsningar av möjligheterna att genomföra marköver­föring som sålunda uppställs i FBL kan avsteg göras dels pä friviUig v'äg genom att fastighetens ägare medger det (18 § första stycket 3), dels tvångsvis genom förordnande av fastighetsbildningsmyndigheten att fastigheten skaU avstås genom inlösen enligt 8 kap. FBL (8 § sista punkten).

Om värdet av den mark som tilläggs fastighet inte motsvarar värdet av vad som frångår fastigheten, utjämnas skUlnaden genom ersättning i pengar. Vad som frångår fastighet genom inlösen ersätts enligt sär­skilda regler i 8 kap. FBL (10 § första stycket). Dessa regler är utfor­made i nära anslutning till expropriationslagstiftningens värderings­bestämmelser.

Om fastighet, som minskar i värde genom regleringen eller som helt eller delvis inlöses, svarar för fordran, skall fastighetsbUdningsmyndig­heten förordna att sådan ersättning jämte ränta som tillkommer fastig­hetsägaren och som inte utgör ersättning för personlig skada eUer viss annan ersättning av personlig karaktär skall inbetalas till myndighet som Kungl. Maj:t bestämt. Detta gäller dock inte, om innehavarna av samtliga fordringar för vilka fastigheten svarar medgett att ersätt­ning utbetalas direkt till fastighets'ägaren. Besväras fastigheten av ge­mensam inteckning, krävs dessutom de medgivanden från fastighets­ägare och fordringshavare som i 22 kap. 11 § JB föreskrivs för relaxa­tion. Medgivande av rättsägare fordras inte, om regleringen är väsent­ligen utan betydelse för honom (16 § första stycket). Inbetalda medel fördelas av länsstyrelsen. Därvid äger bestämmelserna om fördelning av köpeskiUing för utmätningsvis såld fast egendom motsvarande tUl-lämpning (16 § andra stycket).

Om syftet med regleringen kan vinnas genom olika utföranden, skall den verkställas på det sätt som föranleder minsta olägenhet utan att lön­samheten eller utbytet i övrigt oskäligt försämras (6 § andra stycket).

En redogörelse för de fordringar som utan inskrivning är förenade med rätt tUl betalning ur fast egndom finns i avsnitt 3.2. Som närmare framgår av redogörelsen åtnjuter sådana fordringar i allmänhet för­månsrätt i den besvärade fastigheten före inteckning. Denna förmäns­rätt grundas f. n. på 17 kap. 6 § HB eller på författning som hänvisar tUl detta lagrum. Fr. o. m. den 1 januari 1972 följer i huvudsak motsva­rande förmänsrätt av 6 § 1 förmånsrättslagen eller punkterna 2 och 3 i övergångsbestämmelserna tUl denna lag.

Prop. 1971:180

46

4.3 Förarbetena till FBL

Lagrådets yttrande över bestämmelserna i 5 kap. 16 § FBL om ned­sättning i vissa fall av ersättningsbelopp hos myndighet, när reglerings-fastighet svarar för fordran, innehåller flera uttalanden av intresse i förevarande sammanhang. Lagrådet framhåller sålunda tUl en början att begreppet fordran här måste ges en vid syftning. Under begreppet faller sålunda inte bara penninginteckning utan också varje annan sär­skild rätt till betalning ur fastigheten. Till den senare grappen hör fordran med förmånsrätt grundad pä 17 kap. 6 § HB eller på författ­ning som hänvisar till detta lagrum (prop. 1969: 128 s. B 1117 och B 1118). I anslutning till föreskriften att rättsägares medgivande inte fordras, om regleringen är väsentiigen utan betydelse för honom, be­tonar lagrådet att fordringar med förmånsrätt enligt 17 kap. 6 § HB alltid kan presumeras tUlhöra den kategori för vUka regleringen är utan betydelse, om regleringen inte innebär att fastigheten helt utplånas (prop. 1969: 128 s. B 1120). Även vad gäller själva fördelningen förtjänar en­ligt lagrådet fordringar med förmänsrätt enligt 17 kap. 6 § HB att bli särskilt berörda. Måhända skulle kunna finnas utrymme för tvekan om hur stor betalning innehavare av sådan fordran skall äga uppbära vid fördelningen. Svaret måste enligt lagrådet bli, att betalningen inte kan få överskrida vad som omfattas av själva förmänsrätten, i allmänhet vissa periodiskt utgående fordringsposter som inte stått inne längre än ett är efter förfallodagen (prop. 1969: 128 s. B 1121).

Vidare kan nämnas att den slutliga lydelsen av 5 kap. 18 § FBL till­kom på förslag av lagrådet. De bestämmelser som i det till lagrådet re­mitterade förslaget upptagits i paragrafens andra stycke innebar bl. a. följande. Om regleringsfastighet svarade för fordran, fick avsteg med ägarens samtycke från normen i 8 § att fastigheten inte får ändras sä, att dess graderingsvärde minskas väsentligt, göras endast om fordrings­havaren medgav det (jfr prop. 1969: 128 s. B 985). Lagrådet framhöll att reglerna om nedsättning och fördelning av ersättning för mark som frångick fastigheten i förening med själva principerna för ersättningens bestämmande var ägnade att betryggande säkerstäUa fordringshavarna. Tillräcklig anledning att härutöver kräva dessas medgivande till åtgär­den förelåg enligt lagrådets mening inte (jfr prop. 1969: 128 s. B. 1123). Lagrådet anförde vidare följande.

Mot de här anförda synpunkterna skulle kunna åberopas det förhäl­landet att fordringar med förmänsrätt enligt 17 kap. 6 § HB vid en likvidfördelning enligt 16 § i regel inte tillgodoses i fråga om hela kapi­talbeloppet. Om den fastighet i vilken förmånsrätten gäller blir helt utplånad, skulle fordringen således till en del kunna bli nödlidande. En särskild situation föreligger beträffande fordringar enligt lagen om vissa gemensamhetsanläggningar och i någon mån också beträffande ford­ringar enligt EVL. Frän dessa fordringar kan dock bortses i detta sam­manhang, då enUgt vad som upplysts deras stäUning kommer att upp-

Prop. 1971:180

47

märksammas vid arbetet på följdändringar i anledning av FBL. Be­träffande övriga fordringar med förmänsrätt enligt 17 kap. 6 § HB är det inte sannolikt att kapitalfordringar av någon som helst betydenhet blir nödlidande. Vad här närmast skulle kunna komma i fråga är fas­tighetsbildningslikvider; det är svårt att tänka sig att fastigheter, som deltagit i fastighetsbUdningsförrättning så nyligen att härvid uppkomna fordringar av betydelse står kvar, skulle bli helt utplånade vid fastig­hetsreglering. Skulle mot all förmodan risk härför uppstå, lär det en­ligt 6 § andra stycket ankomma på fastighetsbildningsmyndigheten att se till att olägenhet av större betydelse inte förorsakas innehavare av här behandlade fordringar. I vart fall kan den ytterst obetydliga risken för att dylika fordringar tUl någon del skuUe kunna bli nödlidande inte motivera att fordringens innehavare utrustas med vetorätt i vad gäUer själva fastighetsbildningsbeslutet.

Departementschefen anslöt sig till lagrådets mening men framhöll sär­skilt betydelsen av att förrättningsmännen noga beaktar bestämmelsen i 5 kap. 6 § andra stycket FBL att regleringen skall verkställas på det sätt som föranleder minsta olägenhet utan att lönsamheten eller utbytet i övrigt oskäligt försämras. Denna bestämmelse syftade, underströk de­partementschefen, till att skydda inte enbart de av regleringen berörda fastighetsägarna utan också rättighetshavare av olika slag, t. ex. nyttjan­derättshavare och innehavare av fordran med förmånsrätt enligt 17 kap. 6 § HB (prop. 1969: 128 s. B 1161).

4.4 Överväganden

Promemorieförslaget. I departementspromemorian Ds Ju 1971: 11 anförs att de nu ifrågavarande fordringshavarnas rätt inte kan anses helt säkerstäUd i FBL. Detta hänger samman med att bestämmelserna om fördelning av köpeskilling för utmätningsvis såld fast egendom gäller för fördelningen av ersättning som nedsatts hos myndighet enligt 5 kap. 16 § FBL. Dessa bestämmelser utgår frän att utmätningsvis såld fas­tighet består efter försäljningen. R'ätten att håUa sig till fastigheten i fråga om belopp som förfaller tUl betalning i framtiden berörs inte av de exekutiva åtgärderna utan kvarstår oförändrad. Fordringarna till­godoses därför endast såvitt avser belopp som förfallit till betalning. Om fastighet, som svarar för sådan fordran, utplånas genom fastighets­reglering, utgår således ingen ersättning till fordringshavaren för belopp som ännu inte förfallit tUl betalning. Detta är enligt promemorian så mycket mer otUlfredsställande som ersättningen för fastigheten i all­mänhet torde förslå för att tillgodose också kapitalvärdet av dessa be­lopp.

Till följd av bestämmelsen i 5 kap. 6 § andra stycket FBL bör det visserligen åligga fastighetsbUdningsmyndigheten att ta hänsyn till de menliga följder som kan inträda för fordringshavaren. Ingenting hind­rar dock att myndigheten vid en avvägning av de olägenheter som äi

Prop. 1971:180

48

förenade med olika sätt att genomföra regleringen finner olägenheterna med annan godtagbar lösning ännu större och därför låter hänsynen till fordringshavaren vika.

Starka skäl talar således enligt promemorian för att fordringshavare av ifrågavarande slag bereds en mer tryggad ställning i det fall dä den fastighet vari fordringen gäller utplånas genom fastighetsreglering. Den enda möjliga lösningen anses härvid vara att fordringshavaren får eko­nomisk kompensation för bortfallet av fordringen. Det ligger enligt promemorian nära till hands att låta honom delta i fördelningen av er­sättning, som nedsatts för fastigheten enligt 5 kap. 16 § FBL, med kapi­talvärdet av de belopp som vid tiden för fördelningen ännu inte för­fallit till betalning. Regler om kapitalisering av värdet av framtida för­måner finns i 149 § utsökningslagen (1877: 31 s. 1) och i punkterna 5 och 7 i övergångsbesfämmdserna till lagen om exekutiv försäljning av fast egendom. Det anses naturligt att dessa regler fär tjäna som möns­ter i detta sammanhang.

I promemorian anförs vidare, att kapitalvärdet av belopp som ännu inte förfaUit till betalning bör utgå med samma förmånsrätt som ford­ringen i övrigt. Om denna har förmänsrätt enligt 6 § 1 förmänsrättslagen, kommer förskottsbeloppet således att ha företräde framför fordran pä grund av panträtt vid fördelningen av regleringsersättningen. Någon be­fogad invändning torde enligt promemorian inte kunna riktas häremot, eftersom ersättning för fastigheten vid regleringen skall beräknas utan hänsyn till den belastning som den företrädesberättigade fordringen in­nebär. Förhällandet är ett annat vid frivillig eller tvångsmässig försälj­ning av fastigheten. Vid en sådan kvarstår fastighetens ansvar för ford­ringen efter försäljningen, vilket uppenbarligen är ägnat att minska fas­tighetens saluvärde.

Det anförda gäUer sädana fordringar som skall utgå ur fastigheten med bestämda, i framtiden förfallande belopp. Det har sålunda inte tUlämpning pä vägsamfälligheters (vägföreningars) och andra anlägg-ningssamfäUigheters fordringar på bidrag tUl samfälUghetens utgifter. Sådant bidrag faststäUs genom att behövliga medel årligen uttaxeras av delägarna i samfälligheten efter vissa pä förhand bestämda andelstal. Någon kapitalisering av framtida bidragsbelopp kan enligt promemo­rian uppenbarligen inte ske. Det anses inte heller motiverat att sam­fälligheten får utdelning ur regleringsersättningen för sädana belopp. Fastighetens utplånande bör nämligen enligt promemorian alltid leda till att den även formellt befrias från bidragsskyldighet gentemot sam­fälligheter. Redan i gällande rätt finns vissa möjligheter att meddela beslut härom. Nya och mer tidsenliga bestämmelser i ämnet tas upp i det förslag tiU ny anläggningslagstiftning som upprättats inom justUie-departementet.

I promemorian föresläs därför att de nya reglerna fär avse endast så-

Prop. 1971:180

49

dana fordringar som med bestämda belopp utgår ur fastigheten. Bestäm­melserna tas i promemorieförslaget upp i 5 kap. 16 § andra stycket FBL efter hänvisningen till reglerna om fördelning av köpeskilling för utmät­ningsvis såld fast egendom och har utformats som undantag från dessa.

Remissyttrandena. Promemorieförslaget har i princip godtagits av remissinstanserna. Eftersom fastighetsreglering kan inverka pä värdet av fastigheter som är föremål för fordran med legal förmånsrätt, be­hövs enligt lantmäteristyrelsen regler som skyddar fordringshavarens intressen vid fastighetsregleringen. Sädana regler har tagits upp i bl. a. 5 kap. 6, 16 och 18 §§ FBL. Genom det tUlägg tUl 5 kap. 16 § som föreslås i promemorian synes behovet av skyddsbestämmelser vara helt täckt. Enligt Stockholms stads brandförsäkringskontor har i promemo­rian anförts övertygande skäl för att bereda ifrågavarande fordrings­ägare en mer tryggad ställning. Det förutsätts härvid att förslaget är tillämpligt också när en del av fastighet överförs till annan fastighet och återstoden utläggs tiU allmän plats eller annat område, som inte får bebyggas. Även kammarkollegiet finner starka skäl föreligga för att förslaget genomförs.

En komplettering av de föreslagna skyddsbestämmelserna ifråga­sätts av Stockholms stads brandförsäkringskontor. Brandförsäkringskon­toret påpekar att fordringshavarna kan drabbas av förlust, även om inte hela fastigheten utplånas. Det kan tänkas att nästan hela fastigheten överförs tUl annan fastighet och att endast ett mindre område åter­står. Även i sådant fall bör ersättning för lånets kapitalvärde utgå. Den föreslagna regeln bör sålunda enligt brandförsäkringskontoret ersättas av en föreskrift av innehåll att, om en väsentlig del av fastigheten in­löses eller tas i anspråk, ersättning skaU utgå för den del av kapitalvär­det som svarar mot förhållandet mellan den inlösta och den kvarstående delen. Beträffande fördelningen synes hänvisning kunna ske till jorda­balken 6 kap. 10 §.

Ett klarläggande av förslagets innebörd i visst hänseende efterlyses av exekutionsväsendets organisationsnämnd. Nämnden påpekar att kro­nofogdemyndighet i fråga om statsverkets fordringar med legal förmåns­rätt endast bevakar förfallna, restförda annuiteter, varför annan myn­dighet torde komma att företräda statsverket vid bevakningen av de belopp som inte förfallit till betalning. Nämnden framhåller vidare, att .statsverkets här aktuella fordringar till sin karaktär skUjer sig från de framtida förmåner som avses i 149 § UL. Till skillnad från de senare amorteras t. ex. avdikningslånen enligt plan med lika annuiteter, vilka innehåller både en kapitalavbetalningsdel och en räntedel. Sistnämnda förhållande bör observeras när det i den föreslagna lagtexten talas om beräkning av "kapitalvärdet av belopp som faststäUts men ännu ej förfallit tUl betalning". Ehuru det kan förefalla naturligt att i detta

4    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 180

Prop, 1971:180

50

fall endast återstående kapitalbelopp skall kapitaliseras, anser nämn­den det önskvärt att ett påpekande görs härom.

Föredraganden. Enligt 5 kap. 1 § FBL får genom fastighetsreglering mark överföras frän en fastighet tUl en annan. Under vissa förutsätt­ningar kan man överföra en fastighets hela ägovälde med påföljd att fastigheten utplånas. För mark som genom överföring frångår fastig­het skall enligt 2 § vederlag utgå i mark, såvida inte ersättning i pengar är mer ändamålsenlig. Om fastighet sorn svarar för fordran undergår värdeminskning genom regleringen eller helt eller delvis inlöses, skall enligt huvudregeln i 16 § fastighetsägarens ersättning inbetalas till myn­dighet som Konungen bestämt. Inbetalda medel fördelas därefter av länsstyrelsen mellan fordringshavarna. Bestämmdserna om fördelning av köpeskilling för utmätningsvis såld fast egendoiu äger härvid mot­svarande tUlämpning.

Reglerna om fördelning av inbetalda medel i samband med fastig­hetsreglering avser endast fordringsbelopp som förfaUit till betalning. De fordringar som utan inskrivning har förmånsrätt i fast egendom förfaller som regel med visst belopp årligen. Om fastighet som svarar för sådan fordran utplånas genom fastighetsreglering, förlorar ford­ringshavaren sin säkerhet för de i framtiden förfallande beloppen utan att fä någon kompensation härför. För att bereda sådan fordringsha­vare en mera tryggad ställning föresläs i promemorian att fordrings­havaren vid fördelningen av ersättning för fastighet som i sin helhet tagits i anspråk vid fastighetsreglering skall få delta med kapitalvärdet av de belopp som vid fördelningstillfället fastställts men ännu inte för­fallit till betalning. Förslaget har utformats som ett tillägg till 5 kap. 16 § andra stycket FBL.

Förslaget har fått ett positivt mottagande vid remissbehandlingen. Behovet av skydd för fordringshavare av ifrågavarande slag har under­strukits från flera håll.

En remissinstans har gjort gällande att ersättning till fordringshava­ren bör utgå även när en väsentiig del av en fastighet tas i anspråk genom fastighetsreglering. Otvivelaktigt talar principiella skäl för in­förande av en sådan regel. Den skulle emellertid ställa fastighetsbild­ningsmyndigheten inför vanskliga avgöranden och vara ägnad att för­dröja och fördyra förfarandet vid fastighetsreglering. Genom reglerna i 3 kap. 1 § och 5 kap. 6 § andra stycket FBL torde vara sörjt för att fordringshavaren efter regleringen får tillfredsställande säkerhet för belopp som förfaller i framtiden. Jag vUl därför ansluta mig till pro­memorieförslaget. Som direkt framgår av lagtexten är den föreslagna bestämmelsen tillämplig i alla de fall då fastighet utplånas genom fas­tighetsreglering. Lagtexten ger vidare vid handen att rätten till utdel­ning omfattar samtiiga belopp som bestämts i förväg, vare sig de av-

Prop. 1971:180

51

ser avbetalning eller ränta. Kapitalvärdet av dessa belopp skall beräk­nas efter en räntefot av fem procent om året.

Med anledning av de nyligen antagna ändringarna i den exekutions­rättsliga lagstiftningen föreslås vidare en redaktioneU jämkning i 5 kap. 16 § andra stycket FBL.

5    Äganderättsutredning och legalisering

5.1      Inledning

På flera håll i landet men främst inom vissa delar av Kopparbergs län hindras eUer försvåras ett ändamålsenUgt markutnyttjande av de oklara fastighetsförhållandena. Oklarheterna har tUl övervägande del sin orsak i sämjedelningar och andra privata jorddelningsåtgärder. Så­dana åtgärder har inte sällan skett successivt under mycket läng tid. Genom åtgärderna har sambandet meUan den officiella fastighetsindel­ningen och äganderätten till marken brutits, och stor ägosplittring har ofta åstadkommits. Detta har i sin tur lett tiU ovisshet rörande ägan­derätten samt tiU brister i lagfartsförhållandena.

Statsmakterna har länge haft sin uppmärksamhet riktad på de nu an­tydda problemen och sökt att med lagstiftning komma till rätta med dem. Denna lagstiftning inriktades till en början enbart på Koppar­bergs län. Lagen (1962: 270) om äganderättsutredning, lagfart och sam­manläggning av fastigheter i vissa fall (ÄUL) gällde sålunda ursprung­ligen endast detta län. Genom en ändring i lagen är 1963 (1963: 122) vidgades dess tUlämpningsområde till hela riket. ÄUL fick sin nuva­rande lydelse genom en lagändring är 1970 (1970: 714).

ÄUL:s huvudsyfte är att bringa klarhet i ovissa äganderättsförhål­landen och avhjälpa brister i lagfartsförhållanden. Lagen har dessutom till ändamål att få tiU stånd överensstämmelse mellan äganderättsför­hållanden och officieU fastighetsindelning. Detta sker genom att sämje­delning och andra privata jorddelningsåtgärder legaUseras, dvs. tiller-känns samma verkan som reguljär fastighetsbildning. Är 1968 tillkom en ny lag med enbart det sist angivna syftet, nämligen legaUserings-lagen (1968: 578) (LL). Ikraftträdandet av FBL har aktualiserat ganska omfattande ändringar i ÄUL och LL. De överväganden som härvid gjorts har resulterat i den tidigare nämnda departementspromemorian Ds Ju 1971: 17, som innehåller förslag tUl en ny lag om äganderätts­utredning och legalisering.

5.2      Gällande rätt

Sanering av tilltrasslade fastighetsförhållanden sker enligt ÄUL ge­nom äganderättsutredning. Sådan utredning fär företas beträffande om-

Prop. 1971:180

52

rade där äganderätten tiU fastigheter är oviss. Som vUlkor gäller dock att det från allmän och enskild synpunkt skall vara av väsentlig bety­delse att ovissheten undanröjs, och att åtgärder härför lämpligen bör vidtas i ett sammanhang. Äganderättsutredning får vidare ske beträf­fande område där fastighetsägarna saknar lagfart i betydande omfatt­ning.

Som framgår av det anförda 'är äganderättsutredning en extraordi­när åtgärd. Detta understryks ytterligare av reglerna om initiativrätt. För att äganderättsutredning skall få äga rum krävs sålunda särskilt förordnande. IntUl utgången av år 1970 fick bara Kungl. Maj:t för­ordna om äganderättsutredning. Förordnande meddelas numera av överlantmätaren efter samråd med sådana myndigheter, främst in­skrivningsdomaren, vilkas verksamhetsområden berörs av åtgärden. I svårbedömda fall ankommer det dock på lantmäteristyrelsen att förord­na om äganderättsutredning.

Äganderättsutredning sker vid lantmäteriförrättning. I fråga om om­råde, där fastighetsregister för stad skall föras, verkstäUs förrättning­en av den som på grund av tjänst eller förordnande är behörig att förrätta avstyckningar. I andra fall handläggs den av distriktslantmäta­ren. Lantmäteristyrelsen kan också förordna annan lämplig person tUl förrättningsman.

Förrättningsmannen skall inleda äganderättsutredningen med att sam­la in tUlgängliga officiella uppgifter om fastighetsindelningen och ägan­derättsförhållandena. Vidare skall han uppr'ätta en sammanställning över lagfartsförhållandena. Detsamma gäller inteckningsförhållandena. Dessa behöver dock bara redovisas i den utsträckning som de har be­tydelse för utredningen av äganderättsfrågorna. Förrättningen har allt­så inte till syfte att bringa fuU klarhet i inteckningsförhåUandena.

Förrättningsmannen skall härefter hålla sammanträde med sakägar­na. Minst fjorton dagar före första sammanträdet skall kungörelse om sammanträdet anslås på kommunens anslagstavla samt införas i Post-och Inrikes Tidningar och ortstidning. Dessutom skall personliga kal­lelser tUlställas sakägarna. Vid första sammanträdet skall förrättnings­mannen informera sakägama om utredningens omfattning och ända­mål. Sakägarna skall också få ta del av det då föreliggande utred­ningsmaterialet. Sammantr'ädet skall mynna ut i ett föreläggande för sakägarna att inom viss tid, minst en månad, hos förrättningsmannen anmäla anspråk på äganderätt till egendom som ingår i förrättnings­området. Föreläggandet skall läsas upp för sakägarna vid sammanträdet och anslås på kommunens anslagstavla.

Innebörden av anmälda äganderättsanspråk skall klarläggas av för­rättningsmannen. Denne skall vidare upprätta en sammanställning över anspråken och vad som i övrigt kommit fram rörande förhållanden

Prop. 1971:180

53

som är av betydelse för äganderättsutredningen. Sammanställningen skall läggas fram för sakägarna vid nytt sammanträde.

I enklare faU behöver inte mer än ett sammanträde hållas. Härför fordras dock medgivande av alla kända sakägare.

Pä grundval av den utredning som kommit fram vid sammanträden eller på annat sätt skall förrättningsmannen pröva vem som i varje särskilt fall bör anses vara ägare till den mark som förrättningen om­fattar. Resultatet av denna prövning redovisas i en s. k. äganderätts­förteckning.

I äganderättsförteckningen skall varje sådan del av fastighet eller marksamfällighet som utgör en särskild äganderättslig enhet redovisas för sig som en ägolott, om uppdelningen av fastigheten eller samfäl­ligheten har skett genom sämjedelning, arealöverlätdse eller liknande åtg'ärd före den 1 juU 1962. Detta gäUer dock inte i den mån fastig­hetsbUdning i överensstämmelse med delningen medför skada för inne­havare av fordran eller rättighet för vilken fastighet eller del därav svarar eller inteckningsförhållandena på annat sätt lägger hinder i vä­gen. En oskadlighetsprövning skaU således alltid ske med hänsyn tUl in­teckningshavarnas rätt.

Den omständigheten att en del av en fastighet eller samfällighet ta­gits upp som särskUd ägolott i förteckningen har den verkan att den pä privaträttslig väg gjorda uppdelningen legaliseras, dvs. godkänns som fastighetsbUdning. Detta innebär i sin tur att den efter legaliseringen gällande fastighetsindelningen inte har föregåtts av någon prövning frän plan- och jordpolitisk synpunkt. Legaliseringens rättsverkningar är dock inskränkta bl. a. såtillvida som gräns inte skall anses vara i laga ordning bestämd.

Om bara en del av en ägolott besväras av inteckningar, fär förrätt­ningsmannen med ägarens medgivande förordna att med ägolottens upptagande i äganderättsförteckningen skall följa samma verkan som om den inteckningsbdastade delen och resten av ägolotten utgjort sär­skilda fastigheter, som sammanlagts med varandra. Anteckning om så­dant förordnande skaU ske i fastighetsboken.

Kostnaderna för äganderättsutredningen skall i den mån de inte be­talas av statsmedel fördelas mellan sakägarna efter skälighet.

Talan mot förrättningen får föras hos ägodelningsrätten på samma sätt som gäller för jorddelningsförrättning i allmänhet. Enligt uttryck­lig föreskrift skall besvär, vari klaganden yrkar att han i stället för annan person skall tas upp i äganderättsförteckningen som ägare till viss egendom, anses innefatta yrkande om bättre rätt till egendomen.

Efter äganderättsutredningens avslutande men före fullföljdstidens utgång skall äganderättsförteckningen ges in till inskrivningsdomaren. Denne har att på grund av förteckningen meddela lagfart för var och en som tagits upp som ägare av fast egendom och som inte tidigare

Prop. 1971:180

54

har lagfart på samma egendom. Lagfart skall anses sökt på andra in­skrivningsdagen efter det att förrättningen vunnit laga kraft i vad av­ser den aktuella egendomen.

Som viUkor för att lagfart skall få meddelas gäller bl. a. att egen­domen registrerats som särskild fastighet. Detta betyder att behövliga registreringsåtgärder med anledning av legaliseringen bör ske skynd­samt. Om registrering inte hunnit;ske när lagfartsfrågan prövas, skall lagfartsärendet förklaras vUande.

Om två eller flera fastigheter enligt äganderättsförteckningen har samme ägare och innehas med samma rätt, får de pä förrättningsman­nens initiativ sammanläggas tUl en fastighet. Förrättningsmannen skall ta initiativ tUl sammanläggning, om lämpligare fastighetsindelning vinns genom åtgärden. Sammanläggning får dock inte ske mot ägarens be­stridande, om inte detta uppenbart saknar fog.

Under äganderättsutredningen skall förrättningsmannen höra sak­ägama över frågan om sammanläggning och informera dem om åt­gärdens innebörd och verkan. Han skall vidare upprätta förslag till sammanläggning och inge detta tilliägodelningsdomaren. Förslaget skall av denne behandlas som en ansökan om sammanläggning. Bestämmel­serna i lagen (1926: 336) om sammanläggning av fastigheter å landet är i huvudsak tUlämpUga såvitt avser förfarandet, den sakrättsliga pröv­ningen samt verkan av sammanläggning. Prövningen skall dock alltid hänskjutas tUl ägodelningsrätten.    >

Enligt LL kan erkännande av privat jorddelning som fastighetsbUd­ning ske genom särskild förrättning. I stort sett samma slags privata jorddelningsåtgärder får legaliseras enligt denna lag som enligt ÄUL. En olikhet är emellertid att LL inte äger tillämpning pä s. k. sämje-ägoutbyten (se prop. 1968: 127 s. 56 och 65). Att märka är att även s. k. komplicerad sämjedelning, dvs. sådan sämjedelning som omfat­tat flera fastigheter, kan legaliseras enligt LL. I motsats tiU vad som annars gäller skall dock i detta fall ,en oskadlighetsprövning ske till för­mån för inteckningshavare och liknande rättsägare.

Förrättning enligt LL förutsätter skriftlig ansökan från den som äger del i fastighet som delats. Om det är av betydelse för pågående fas­tighetsbildningsförrättning att legalisering sker, får frågan dock prövas utan ansökan. Vidare får överlantmätaren förordna att fråga om legali­sering skall prövas utan ansökan, om det är av större betydelse från aUmän synpunkt att delningar inom visst område legaliseras.

LL:s bestämmelser om förrättningsman är i sak identiska med ÄUL:s.

Förrättningsmannen skall vid legaliseringsförrättning hålla samman­träde med sak'ägarna. Sammanträde är dock inte obligatoriskt, om stri­diga intressen meUan sakägare inte förekommer och hinder mot legali­sering inte möter. Sammanträde får vidare underlåtas, om ansökan skall avvisas eller om det är uppenbart att legalisering inte får ske.

Prop. 1971:180

55

I fråga om kungörelse och kaUelse tUl sammanträdet gäller i stort sett samma bestämmelser som för sammanträde vid äganderättsutred­ning. Kungörelseföreskrifterna är dock något mmdre rigorösa. Bl. a. behöver kungörelsen inte införas i Post- och Inrikes Tidningar.

Om författningen rör komplicerad sämjedelning, är innehavare av inteckning i någon av fastigheterna eller i del av fastighet sakägare vid förrättningen. Sådan sakägare behöver dock inte kallas till samman­träde, om det är uppenbart att legalisering inte kan vara till skada för honom.

ÄganderättsförhåUandena inom den delade egendomen skall vid le­galiseringsförrättning utredas endast i behövUg omfattning. Detta inne­bär att utredningen inte skall göras mera omfattande än som är nöd­vändigt för att fastslå om delningen är av sådan beskaffenhet att den kan legaliseras eller inte. All utredning som kommer fram vid förrätt­ningen och som är av betydelse för frågan om delningens innebörd skall emellertid bevaras för framtiden genom att antecknas i förrätt­ningsprotokollet.

LL innehåller i likhet med ÄUL en uttryckUg föreskrift om att lega­lisering inte medför att gräns anses vara i laga ordning bestämd.

Kostnaderna för legaliseringsförrättning skall betalas av sakägarna och fördelas mellan dem efter vad som är skäligt, i den män överens­kommelse om fördelningen inte träffas. Om förrättning har påbörjats utan ansökan och inte leder till legalisering, skall kostnaderna betalas av staten.

I fråga om fullföljd av talan mot förrättning innehåller LL i huvud­sak samma regler som enligt ÄUL.

5.3 Allmänna synpunkter

5.3.1 Sammanförande av ÄUL och LL till en gemensam lag

Promemorieförslaget. Det står enligt promemorian utan vidare klart att det också i fortsättningen behövs särskUd lagstiftning för att man skaU kunna komma till rätta med de tilltrasslade fastighetsförhällan-den som råder på vissa håll i landet, främst i Kopparbergs län. Till­komsten av JB och FBL, som båda föratsätter att den officiella fas­tighetsindelningen stämmer överens med den civUrättsliga uppdelningen av marken på olika ägare, gör en sanering av fastighetsförhåUandena om möjUgt ännu angelägnare än tidigare.

Erfarenheten vid tillämpningen av ÄUL visar att denna utgjort ett smidigt och effektivt instrument för att fä tUl stånd den önskade sa­neringen. Äganderättsutredningsinstitutet bör därför enligt promemo­rian behällas oföfändrat i sina huvuddrag. Vissa åtgärder bör dock vid­tas för att ytterligare öka institutets användbarhet.

Prop. 1971:180

56

I promemorian erinras om att man vid tillkomsten av LL utförligt diskuterade frågan huruvida ett legaliseringsinstitut borde införas vid sidan av reglerna om legalisering 'i ÄUL. Departementschefen fann övervägande skäl tala för att man skulle ha ett sådant institut (prop. 1968: 127 s. 43). Även i promemorian anses det vara lämpligt att ha ett institut som är särskilt inriktat på att möjliggöra legalisering av privat jorddelning.

I promemorian understryks att det anförda inte innebär att man bör bibehålla den nuvarande uppdelningen av äganderättsutrednings- och legaliseringsinstituten på två skUdä lagar. I ÄUL och LL finns flera bestämmelser som är mer eUer mindre identiska. Det förslag som läggs fram i promemorian innebär att de båda instituten ytterligare närmar sig varandra i såväl sakligt som formeUt hänseende. Ett sammanfö­rande av instituten till en gemensam lag skuUe otvivelaktigt medföra lagtekniska fördelar och även vara ägnat att underlätta rättstillämp­ningen. Några skäl som talar mot ett sådant sammanförande anses in­te kunna anföras.

En helt ny lag som ersätter både ÄUL och LL bör därför enligt promemorian genomföras. Den kan lämpligen kallas lag om ägande­rättsutredning och legalisering.

Den nya lagen anses lämpligen kunna disponeras på det sättet att i olika avdelningar tas upp särskilda bestämmelser om äganderättsutred­ning resp. legalisering. För de båda instituten gemensamma bestäm­melser föreslås få bilda en tredje avdelning i lagen.

Remissyttrandena. Det i promemorian framlagda förslaget till lag om äganderättsutredning och legalisering har i stort sett fått ett mycket positivt mottagande hos remissinstanserna. Flera av dessa understryker fördelarna av att föra samman ÄUL och LL tUl en gemensam lag. Från olika håll framhålls att lagtexten är redigt uppställd och lätt­läst.

Lantmäteristyrelsen vill dock föra integreringen av ÄUL och LL ännu längre än enligt promemorieförslaget och hävdar att det numera finns skäl att överväga frågan om de materiella villkoren för ägande­rättsutredning. Styrelsen påpekar att det enligt förslaget gäller mindre stfänga fömts'ättningar för sådan 'äganderättsutredning som företas vid legaliseringsförrättning än för fristående äganderättsutredning. Denna skillnad inbjuder till ett kringgående av villkoren i 1 § genom att ägan­derättsutredning verkstäUs inom ramen för legaliseringsförrättning. Sty­relsen föreslår att villkoren för fristående äganderättsutredning när­mas tUl vUlkoren för sådan utredning i samband med legaliseringsför­rättning och att villkoren i båda fallen får i huvudsak det innehåll som framgår av 21  § promemorieförsläget. En sådan ändring bör enligt

Prop. 1971:180

57

styrelsen få till följd att äganderättsutredning och legalisering arbetas samman tUl ett institut.

Några överlantmätare för fram invändningar mot redigeringen av lagförslaget. De anser att lagen blir tungläst och svåröverskådlig för den som skall tiUämpa enbart bestämmelserna om legalisering. SärskUt beror dessa nackdelar pä de mänga hänvisningarna i legaliseringsav-snittet dels tiU bestämmelserna om äganderättsutredning och dels tUl bestämmelser i FBL.

Föredraganden. Lagstiftningen på det område som har behandlats i promemorian är mycket angelägen. Ordning och reda i fastighetsför­hållanden är i stor utsträckning en fömtsättning för såväl samhällelig som enskUd verksamhet.

Sett i stort synes promemorians förslag tUl lag om äganderättsut­redning och legalisering erbjuda ett i förhåUande till ÄUL och LL mera effektivt medel att utan risker frän rättssäkerhetssynpunkt komma tUl rätta med oklarheter i fräga om äganderätten till fast egendom och att återsfälla sambandet mellan den officiella fastighetsindelningen och den dvilrättsligt g'äUande uppdelningen av marken pä olika ägare. Förslaget står också både sakligt och formellt i god samklang med annan modem lagstiftning på fastighetsrättens område.

Som anförs i promemorian torde det även för framtiden vara lämp­ligt att ha ett institut som är särskUt inriktat på att möjliggöra legali­sering av privat jorddelning. Det nuvarande systemet med två skilda institut, som vart och ett har sin särskUda huvudfunktion och därav betingade utformning, bör med andra ord behällas. De från 1 § ÄUL till 1 § promemorieförslaget överförda materiella villkoren för ägande­rättsutredning synes väl avvägda med tanke på de förhållanden för vil­ka institutet är avsett. Någon fara för att dessa villkor skall kringgås genom att äganderättsutredning verkställs inom ramen för legaliserings­förrättning torde knappast föreligga. Äganderättsutredning i samband med legaliseringsförrättning får nämligen enligt 21 § promemorieför­slaget inte ske beträffande annan egendom än sådan som skall bli före­mål för legalisering vid förrättningen. Promemorieförslagets grundläg­gande systematik bör sålunda godtas.

I promemorian framförs den uppfattningen att ett sammanförande till en gemensam lag av alla de bestiimmdser som har till ändamål att undanröja ölägenheterna av privata jorddelningsåtgärder och som nu finns i två skUda lagar medför lagtekniska fördelar och är ägnat att underlätta rättstillämpningen. Jag delar denna uppfattning. Med denna utgångspunkt kan man inte undgå att ha en del hänvisningar i lagtexten. Behövliga föreskrifter om handläggningen av de olika slagen av förrättningar kan meddelas av Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer.

Prop. 1971:180

58

5.3.2 Den nya lagens tillämpningsområde

Promemorieförslaget. ÄUL:s tillämpning var ursprungligen territori-eUt begränsad tUl Kopparbergs län. Sedan det konstaterats att fastig­hetsförhåUandena på flera andra håll i landet var av motsvarande be­skaffenhet som i Kopparbergs län, upphävdes emellertid denna be­gränsning genom en lagändring år 1963. Också LL är tUlämplig i hela landet. Det saknas enligt promemorian anledning att i territoriellt av­seende inskränka tillämpligheten av den lag som skall ersätta ÄUL och LL.

Legalisering enligt ÄUL kan ske beträffande alla förekommande for­mer av privat jorddelning. Så är d'äremot inte faUet vid tUlämpning av LL. Denna lag omfattar nämUgen inte sämjeägoutbyten. Detta mo­tiverades vid lagens tUlkomst med att frågan om s'ämjeägoutbyten lämp­ligen borde regleras i anslutning till lagstiftningen om införandet av JB (prop. 1968: 127 s. 56). I 18 § lagen (1970: 995) om införande av nya jordabalken (JP) har därefter införts en bestämmelse om gräns­hävd. Om fastighetsgräns under minst tjugo är oklandrat hävdats i an­nan sträckning än den skulle ha enligt lag och om det framgår av om­ständigheterna att hävden grundats på överenskommelse som före JB:s ikraftträdande ingåtts meUan 'ägarna på ömse sidor, g'äller enligt bestämmelsen den sträckning i vilken gränsen hävdats.

Det är inte möjligt att med stöd av gränshävdsbestämmdsen i 18 § JP få till stånd en legalisering av alla slags sämjeägoutbyten som är dvilrättsligt giltiga (jfr prop. 1970: 145 s. 121 och 123). F. n. kan emel­lertid varje sådant sämjeägoutbyte legaliseras vid förrättning enUgt ÄUL, om det har ägt rum före den 1 juU 1962. Med hänsyn till den målsättning som bör ställas upp för den nya lagen är det enligt pro­memorian obefogat att inskränka möjligheterna till legalisering av säm­jeägoutbyten. I lagen bör d'ärför de typer av privata jorddelningsåt­gärder som kan legaliseras anges på samma sätt som skett i ÄUL.

I fråga om legaliseringsbestämmdsernas tUlämplighet med hänsyn till tidpunkten för den privata jorddelningens tUlkomst måste det en­ligt promemorian beaktas att man redan i ÄUL och LL intagit en li­beral hållning. Någon anledning att i den nya lagen utsträcka legali-seringsmöjligheterna till sådana dvilrättsligt giltiga och alltjämt be­stående delningar som har skett den 1 juli 1962 eUer senare kan d'är-för inte anses föreligga.

Remissyttrandena. Förslaget att utsträcka legaliseringsinstitutet tUl att omfatta också sämjeägoutbyten tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Svea ftovrätt framhåller dock att flertalet sämjeägoutbyten inte torde vara dvilrättsligt gUtiga. Hovrätten anser att legalisering av sådana s'ämjeägoutbyten bör tiUåtas, om de faktiskt

Prop. 1971:180

59

har bestått under någon icke alltför kort tid och vid förrättningstill­fället aUtjämt respekteras av markägarna. Den föreslagna lagtexten lägger enligt hovrätten inte hinder i vägen för en sådan tillämpning men ett klarläggande uttalande i saken är erforderligt.

Svea hovrätt förordar dessutom att sådana arealöverlåtelser som med civilrättslig giltighet har kunnat ske under tiden den 1 juli 196231 december 1968 skall omfattas av den nya lagen. Eftersom sådana över­låtelser inte kan retroaktivt ogiltigförldaras, måste de enligt hovrät­ten förr eller senare godtas även i fastighetsbUdningshänseende genom någon form av legalisering. Dessa överlåtelser kan visserligen ofta ut­göra en främst frän planpolitisk synpunkt olämplig fastighetsbUdning. Enligt byggnadslagstiftningen skaU man emeUertid vid upprättande av byggnadsplan tiUse att planen så långt möjligt anknyter till de bestå­ende äganderättsförhållandena. På grand härav har ifrågavarande arealfång fått verkan från plansynpunkt redan i och med äganderät­tens övergång.

Föredraganden. Som anförs i promemorian saknas det anledning att territoriellt begränsa den nya lagens tillämpningsområde. Vid remiss­behandlingen har också kommit fram uppgifter som tyder på att 'ägan­derättsutredningsinstitutet inom den närmaste framtiden torde komma till ökad användning på åtskiUiga håll i landet utanför Kopparbergs län, där ju ÄUL fått sin ojämförligt största användning.

I promemorian föreslås den skiUnaden i förhällande till gällande rätt att legaliseringsinstitutet blir tiUämpligt också pä sämjeägoutbyte. Den nuvarande ordningen, enligt vilken komplicerad sämjedelning men inte sämjeägoutbyte kan legaliseras enligt LL, synes inte kunna försvaras från logisk synpunkt, eftersom komplicerad sämjedelning i princip kan betraktas som en traditionell sämjeddning efter anddstal av varje i delningsobjektet ingående fastighet i kombination med sämjevis genom­förda ägoutbyten. SärskUt med tanke pä att enligt ÄUL legalisering kan ske även av s'ämjeägoutbyte saknas det anledning att i detta sam­manhang göra någon som helst skillnad mellan ä ena sidan sämjeägo­utbyte och ä andra sidan övriga former av privata jordddningsätgär-der. Lagen bör därför få det tUlämpningsområde som föreslagits i pro­memorian.

Vad angår frågan om behandlingen av sädana arealöverlåtelser som ägt rum under tiden den 1 juli 196231 december 1968 anser jag att man inte i detta sammanhang bör vidta några lagstiftningsåtgärder. I likhet med vad som skedde vid tUlkomsten av JP bör frågan alltså ställas på framtiden (jfr prop. 1970: 145 s. 126).

Prop. 1971:180

60

5.3.3 Äganderättsutrednings-  och  legaliseringsinstitutens  allmänna  ut­formning

Promemorieförslaget. Prövning av förutsättningarna för legalisering sker f. n. enligt såväl ÄUL som LL i första instans vid lantmäteriför­rättning. Erfarenheterna härav är mycket goda. Med hänsyn härtill finns enligt promemorian ingen anledning att frångå den nuvarande ordningen i fråga om formen för prövning av legaliseringsfrågor.

Förrättningar enligt ÄUL och LL handläggs f. n. av distriktslantmä­taren eller annan förrättningsman utan biträde av gode män. Enligt FBL skall alla slag av förrättningar handläggas av fastighetsbUdnings­myndigheten. Denna består av en förrättningslantmätare. Dessutom skall två gode män ingå i myndigheten under vissa förutsättningar.

I promemorian framhålls att legaliseringsfrågor ofta aktualiseras i samband med fastighetsbildningsförrättning. Legaliserings- och fastig­hetsbildningsfrågorna bör då kunna handläggas gemensamt vid en för­rättning. Vid handläggning av äganderättsutredning, som kan ta lång tid i anspråk, är det angeläget att förrättningsmannen kontinuerligt hålls underrättad om sådana ändringar i fastighetsindelningen, som sker i reguljär ordning under äganderättsutredningens gång. Med hänsyn härtill och tiU det nära sakliga samband som råder mellan legalisering och reguljär fastighetsbUdning bör, uttalas det i promemorian, förrätt­ning enligt den nya lagen handläggas av fastighetsbUdningsmyndighe­ten. I fråga om myndighetens sammansättning bör också samma regler gälla som för fastighetsbildningsförrättning. Som regel torde bUräde av gode män inte vara behövligt vid äganderättsutrednings- eUer legalise-ringsförr'ättning.

IntUl utgången av är 1970 kunde äganderättsutredning påbörjas en­dast efter förordnande av Kungl. Maj:t. Detta motiverades av ägande­rättsutredningamas betydelse för inskrivningsverksamheten inom dom­sagorna, deras extraordinära natur och möjligheterna att handlägga dem med tillgängliga personalresurser. Den angivna ordningen var emellertid tungrodd och hindrade ett smidigt utnyttjande av ÄUL. Fr. o. m. den 1 januari 1971 har därför skett en uppmjukning såtill­vida som överlantmätaren numera skall meddela förordnande om äganderättsutredning efter samråd med övriga berörda myndigheter. Om skUda meningar framkommer i ärendet eller om detta av annan anledning är svårbedömt, ankommer det dock pä lantmäteristyrelsen att avgöra om förordnande skall meddelas. Vad som sålunda gäller in­nefattar enUgt promemorian en lämplig avvägning mellan de olika syn­punkter som här bör beaktas. Bestämmelser av motsvarande innehåll bör därför tas upp i den nya lagen. EmeUertid har i prop. 1970: 188 lagts fram förslag till riktiinjer för omorganisation av lantmäteriverk­samheten. EnUgt dessa skaU överlantmätarens myndighetsutövning in-

Prop. 1971:180

61

ordnas i länsstyrelsen. Som följd härav övertar länsstyrelsen överlant­mätarens funktioner enligt FBL. Förslaget har godtagits av riksdagen. Med hänsyn härtUl föreslås i promemorian att länsstyrelsen skall med­dela förordnande om äganderättsutredning.

Något skäl att ändra nuvarande regler om vUlkor för förordnande om äganderättsutredning synes inte föreligga, framhålls det vidare i pro­memorian. Inte heller i fråga om förfarandet vid äganderättsutredning finns det anledning att göra några mer vittsyftande ändringar. En an­passning till FBL och annan nytUlkommen lagstiftning bör dock ske. En speciell fräga som härvid uppkommer gäller sammanläggning av fastigheter som enligt äganderättsutredningen har samme ägare. En an­nan fråga som enligt promemorian bör tas upp till omprövning rör skyddet för panträttshavare och liknande rättsägare. Promemorians överväganden rörande detta spörsmål redovisas i avsnitt 5.3.4.

Enligt ÄUL kan sammanläggning ske i anslutning till äganderätts­utredning. Ett särskilt förfarande är nu anordnat för denna form av fastighetsbUdning. Det ankommer sålunda på ägodelningsrätten att ef­ter äganderättsutredningens avslutande pröva sammanläggningsfrågan. I promemorian anförs att möjligheterna till sammanläggning i samband med äganderättsutredning torde böra behällas i den nya lagen. I kon­sekvens med den reglering som har skett i FBL bör dock prövningen av sammanläggningsfrägor föras över tiU fastighetsbildningsmyndighe­ten. Det faller sig då naturligt att prövningen samordnas med ägande­rättsutredningen och sker vid samma förrättning som denna. En sådan ordning förutsätter att frågan om sammanläggning alltid kan omprövas, om talan fullföljs mot fastighetsbUdningsmyndighetens avgörande i frå­ga om äganderätten till sammanläggningsobjekten. Om möjlighet härtill öppnas, synes något hinder mot gemensam förrättningsprövning inte föreligga. Med hänsyn härtill och till de praktiska fördelar som är för­enade med denna handläggningsordning bör den införas i den nya la­gen.

Bestämmelsema om sammanläggning i samband med äganderättsut­redning bör enUgt promemorian uppenbarligen utformas i så nära an­slutning till 12 kap, FBL som möjligt, Bestämmelsema i detta kap. kan dock inte tUl aUa delar göras omedelbart tUlämpliga pä sådan sammanräggning. Kravet i 12 kap. 4 § första stycket FBL pä lagfart kan sålunda inte upprätthållas, eftersom lagfart skall beviljas av in­skrivningsmyndigheten först efter förrättrungens avslutande. Det finns inte heller anledning att stäUa upp ett sådant vUlkor i detta samman­hang vid sidan av kravet på att sammanläggningsobjekten skall ha sam­me ägare. Frågan humvida sistnämnda villkor är uppfyllt skall givet­vis bedömas med hänsyn till resultatet av äganderättsutredningen och denna skall också Taggas till grand för inskrivningsmyndigheteris beslut i lagfartsärendet. En annan avvikelse som bör göras från 12 kap. FBL

Prop, 1971:180

62

är att förrättningsmyndigheten i likhet med vad som nu gäller bör fä generell möjlighet att ta upp fråga om sammanläggning utan ansökan.

I promemorian behandlas därefter legaliseringsinstitutet. Detta anses i fortsättningen liksom hittills böra ha ett i förhällande till ägande­rättsutredningsinstitutet mer begränsat syfte. Det bör sålunda i första hand ha till ändamål att möjliggöra legalisering av enstaka fall av pri­vat jorddelning. Härav följer att för legalisering normalt bör krävas initiativ frän sakägare. LL:s bestämmelser om rätt för myndighet att ta initiativ till legalisering i vissa speciella fall anses dock böra behäl­las.

I likhet med vad som föreslagits i fråga om äganderättsutredning bör förfarandet vid legalisering anpassas bl. a. till FBL. Enligt prome­morian bör emellertid härutöver vissa ändringar av materiell innebörd göras för att öka användbarheten av legaliseringsinstitutet. Det måste betecknas som en brist hos LL att oklarheter i äganderätts- och lag­fartsförhållanden inte kan ordnas upp i samband med legaliseringsför­rättning. Även om sådana oklarheter är mindre vanliga i de fall pä vUka LL 'är avsedd att tUlämpas, förekommer de dock i inte helt obe­tydlig omfattning. Det skulle från alla synpunkter vara mest rationellt, om oklarheter av detta slag kunde undanröjas i samband med legali­seringen.

Att märka i detta sammanhang är att JB innehåUer bestämmelser som ger möjlighet att komma till rätta med brister i lagfartshänseen­de. Vad som åsyftas är reglerna om s. k. lagfartssammanträde. Enligt 20 kap. 1013 §§ JB skall inskrivningsmyndigheten på begäran sätta ut sådant sammanträde för utredning angående äganderätten till fastig­het, om fastighetens förvärvare kan göra sannolikt att hans fångeshand­ling har förkommit eller förstörts eller om bifall till förvärvarens lag­fartsansökan är beroende av att föregående ägares förvärv lagfares och förvärvaren kan göra sannolikt att dennes fångeshandling har förkom­mit eller förstörts. Kungörelse om sammanträdet skall anslås i inskriv­ningsmyndighetens kansli och dessutom införas i ortstidning och i första numret för ett kvartal av Post- och Inrikes Tidningar. Minst tre må­nader skall förflyta mellan sista kungörandet och dagen för samman­trädet. Om det på grund av innehåUet i protokollet från sammanträ­det och vad som i övrigt förekommit i ärendet måste antas att förvärvet ägt rum och att det är giltigt och kan göras gällande, skall lagfart be­viljas på grand av protokollet. Saknar fångesmannen lagfart, skall för­värvaren beviljas lagfart under förutsättning att han eller hans rätts­innehavare innehaft fastigheten med 'äganderättsanspråk under tio är.

Som framgår av det anförda kommer, heter det i promemorian, möj­ligheterna att få lagfart efter lagfartssammantfäde att vara snävare än efter äganderättsutredning. Fall kan tänkas förekomma då ägaren till fast egendom inte kan påvisa ett förvärv i vanlig mening till stöd för

Prop. 1971:180

63

sin äganderätt och än mindre en förkommen eller förstörd fångeshand-Img. Visserligen torde det vara möjUgt att låta lagfartssammanträde le­da till lagfart, även om upplysningar överhuvudtaget saknas om åt­komsten, men härför krävs läng tids oklandrad hävd (se prop. 1970: 20 s. B 597). Också bortsett frän dessa begränsningar i möjligheterna att vinna lagfart efter lagfartssammanträde talar andra omständigheter för att lagfartsbrister bör kunna repareras även i samband med legalise­ringsförrättning. Det framstår sålunda från såväl allmän som enskUd synpunkt som onödigt omständligt och kostnadskrävande att två skilda förfaranden inför olika myndigheter måste anordnas för undanröjande av de olägenheter som uppkommit genom privat jorddelning. Erfaren­heterna från tUlämpningen av ÄUL visar att brister i lagfartsförhål­landen kan avhjälpas genom förrättningsförfarande pä ett snabbt, bil­ligt och effektivt sätt utan att rättssäkerheten s'ätts i fara.

I enlighet med dessa överväganden bör enUgt promemorian möjlig­het öppnas att vid legaliseringsförrättning utreda äganderättsförhållan­dena på samma sätt och med samma verkan i lagfartshänseende som vid äganderättsutredning. Enligt LL gäUer f. n. att förrättningsmannen i behövlig omfattning skall utreda äganderättsförhållandena inom den delade fasta egendomen. Skyldigheten att alltid företa en sådan begrän­sad utredning måste behäUas i den nya lagen. Om det därvid konsta­teras att äganderätten är oviss eller att ägare saknar lagfart, bör möj­lighet finnas att företa en mer djupgående utredning som kan leda till lagfart. Någon obligatorisk skyldighet för fastighetsbUdningsmyndighe­ten att göra en sådan utredning bör dock inte föreskrivas. Skulle den­na orsaka besvärande tidsutdräkt och kan äganderätten lika väl utre­das vid lagfartssammanträde, bör fastighetsbildningsmyndigheten därför kunna underlåta att ta upp äganderättsfrågan vid legaUseringsförrätl-ningen. Vidare bör lagfartsbrist, som beror på försummelse från äga­rens sida att söka lagfart trots att förutsättningar för bifall till en lag­fartsansökan föreligger, uppenbarligen inte botas genom äganderätts­utredning. Det anses vara ogörligt att i lagtexten ange i vilka fall ägande­rättsutredning i samband med legaliseringsförrättning inte bör komma i fräga. I promemorian föresläs därför att det överlämnas åt fastighets­bUdningsmyndigheten att i varje särskUt fall göra en lämplighetsbedöm­ning om sådan utredning skall verkställas eller inte.

Äganderättsutredning som skall leda till lagfart är alltid en extraor­dinär åtgärd och rättssäkerhetskraven bör vara desamma i vilket sam­manhang åtgärden än äger rum. Förfarandet vid själva utredningen bör därför enligt promemorian vara detsamma när utredningen äger rum vid legaliseringsförrättning som när den sker fristående som sär­skild förrättning.

Under förarbetena tiU ÄUL framhöll lantmäteristyrelsen med in­stämmande av departementschefen (se prop. 1962: 159 s. 6869) att

Prop.1971:180

64

man räknade med att sammanläggning pä grund av den betydande ägosplittringen inte skulle komma att visa sig 'ändamålsenlig i någon väsentlig utsträckning. Emellertid skulle enligt styrelsen en äganderätts­utredning kunna leda till mindre lämpligt resultat om lagen saknade regler som i möjligaste mån säkerställde att sammanläggning kom till stånd. I den män fastigheter tillhörde samme ägare och bUdade en brukningsenhet som var bättre än varje fastighet för sig, borde de sam­manläggas i samband med förrättningen i den utsträckning som ford­rades för att nå så lämplig fastighetsindelning som förhåUandena med­gav. Särskilt vid legaliseringsförrättning som kommer till stånd pä ini­tiativ frän det allmännas sida torde motsvarande behov av samman­läggning kunna göra sig gällande. Enligt promemorian bör därför möj­lighet öppnas att förordna om sammanläggning vid legaliseringsförfätt-ning i likhet med vad som föreslagits i fräga om förrättning för ägan­derättsutredning. I den mån äganderättsförhållandena inte har utretts vid förrättningen och denna alltså inte skall leda till lagfart, bör dock lagfartsvUlkoret i 12 kap. 4 § första stycket FBL vara uppfyUt, innan sammanläggning får ske.

I denna del av promemorian tas slutligen upp vissa lagfartsfrågor. ÄUL innehåUer i ett särskilt avsnitt bestämmelser om lagfart efter äganderättsutredning. Några sakliga ändringar i dessa besfämmelser synes enligt promemorian inte påkaUade. Däremot bör en anpassning till JB i terminologiskt och redaktioneUt avseende ske. De nya bestäm­melserna bör uppenbarligen gälla vare sig äganderättsutredning sker vid särskild förrättning eller vid legaliseringsförrättning. De föreslås därför placerade i den avdelning av lagen som innehåller bestämmelser som är gemensamma fÖr dé båda förrättningsformerna.

Remissyttrandena. Fränsett det i avsnitt 5.3.1 redovisade uttalandet att äganderättsutredning och legalisering bör föras samman till ett insti­tut har promemorieförslaget inte mötts av någon kritik vid remissbe-fvandlingen. Åtskilliga remissinstanser hälsar tvärtom förslaget med till­fredsställelse. Främst välkomnar man den föreslagna möjligheten att verkställa äganderättsutredning i samband med legaliseringsförrättning. Bl. a. lantmäteristyrelsen framhåUer att denna möjUghet tiUgodoser ett i den praktiska förrättningsverksamheten konstaterat behov.

Föredraganden. Som jag har anfört i avsnitt 5.3.1 bör utgångspunkten för den nya lagen vara den att den nuvarande ordningen med tvä olika rättsinstitut, som har skUda huvudsyften, bör behållas åtminstone tills vidare.

Med denna utgångspunkt har förslaget i fräga om de båda institutens allmänna utformning vunnit samtliga remissinstansers gillande. Också jag finner mig kunna ansluta mig helt till förslaget. SärskUt de föreslag-

Prop. 1971:180

65

na utvidgningama av legaliseringsinstitutet fyller en brist i den nu gäl­lande lagstiftningen och torde bli av stort värde när det gäller att skapa ordning och reda i fastighetsförhållandena.

5.3.4 Rättighetshavamas ställning

Promemorieförslaget. Enligt 8 § andra stycket andra punkten ÄUL får legaUsering av privat jorddelning inte ske i den män den skulle lända till skada för innehavare av fordran eller rättighet för vilken fastighet eller del därav häftar eller hinder eljest föreligger på grund av inteckningsförhåUandena. Bestämmelsen tillkom på förslag av lagrå­det. Departementschefen hade tidigare avvisat tanken pä att införa sär­skUda bestämmelser till skydd för inteckningshavare. Departementsche­fen påpekade därvid (prop. 1962: 159 s. 40) att inteckning som medde­lats i kvotdel av fastighet kom, om kvotdelen utbröts sämjevis, att i fortsättningen belasta enbart sämjelotten. På liknande sätt kom inteck­ning i en sämjdott att, om sämjedelningen hävdes, gälla i motsvarande kvotdel av hela fastigheten. Med hävande av sämjedelning borde här­vid likställas det fall att sämjelottema förenades i en ägares hand. Rättsverkningarna för inteckningshavarna inträdde således som en ome­delbar följd av ägarnas dispositioner. Enligt departementschefen var det svårt att se att därutöver skulle kunna inträffa någon menlig effekt av själva legaliseringen. Snarare syntes denna vara ägnad att stabilisera inteckningshavarnas stäUning gentemot ägarnas godtycke. Detta gällde sannoUkt även i åtminstone flertalet fall av komplicerad sämjedelning och av sämjeägoutbyte. Lagrådet fann emellertid (prop. s. 78) uppen­bart att äganderättsutredningen och den därmed förenade fastighets­bildningen kunde ha ogynnsamma följder i fråga om inteckningar. Dds fick antas att panträttens ekonomiska värde ibland blev mindre. Dels kunde åtgärderna, om inteckningsförhållandena inte beaktades, medföra komplikationer av rättsUg art. Som exempel anförde lagrådet det fal­let att en ägares kvotdel i flera fastigheter genom s'ämjedelning utlagts så, att han inte fått någon mark inom en av fastigheterna, och att hans kvotdel i denna fastighet var särskilt intecknad. Eftersom det inte med säkerhet kunde påräknas att den nödvändiga ändringen av inteck­ningen kunde ske vid inteckningarnas överförande till fastighetsboken, fann lagrådet det nödvändigt att förhållandet beaktades redan vid ägan­derättsutredningen. I propositionen (s. 81) anslöt sig departementsche­fen, om också med tvekan, till lagrådets förslag i denna del.

Även i LL finns en bestämmelse om oskadlighetsprövning tUl för­mån för rättighetshavare och om beaktande av inteckningsförhåUande­na i övrigt. Denna g'äUer emellertid endast vid legalisering av kompli­cerad sämjedelning. Vid sådan legalisering har rättighetshavärens ställ-

5    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 180

Prop. 1971:180

66

ning å andra sidan stärkts på så sätt att han tillerkänts ställning som sak'ägare (6 § tredje stycket). I motiven till bestämmelserna hänvisa­des i stort sett endast tiU de uttalanden i ämnet som gjorts tidigare (prop. 1968: 127 s. 26, 54 och 82).

I promemorian anförs att reglerna om oskadlighetsprövning i ÄUL och LL synes ha tillkommit för att skydda de rättighetshavare som fått inteckning i sådan kvotdel i fastighet som sedan utlagts som sämje-lott. Otvivelaktigt är emellertid att det är redan genom avtalet om sämjedelning som risk uppstår för sådan rättighetshavare (jfr lagrådets uttalande i prop. 1968: 127 s. 83). Vad som nu sagts gäller oavsett om delningen omfattar en eller flera fastigheter. Legaliseringen har ingen annan betydelse än att rådande förhållanden stabiliseras så att fastig-hets'ågarna därefter inte har möjlighet att träffa avtal om återgång av sämjedelningen. Det har ansetts att rättighetshavärens ställning härige­nom ytterligare försämras.

En fömtsättning för legaUsering är att avtalet om den privata jord­delningen är dvilrättsligt giltigt. Om så är fallet, kan en fastighets­ägare inte hindra legaliseringen även om han kan visa att avtalet varit ofördelaktigt för honom. Han kan inte heller åberopa att han genom legaliseringen förlorar möjligheten att få till stånd en återgång av av­talet. Enligt promemorian är det frän principiell synpunkt knappast rimligt att en rättighetshavare i dessa hänseenden skall få en starkare ställning än fastighetsägaren.

Om man ser saken ur praktisk synvinkel sägs det vidare i prome­morian torde det utan vidare kunna konstateras att möjligheterna för en rättighetshavare att få tUl stånd en återgång av ett avtal om privat jorddelning är mycket små. Som regel har egendomen under lång tid hävdats i enlighet med delningen och förhållandena även i övrigt anpassats med hänsyn till denna på sådant sätt att återställande av tidigare rättsläge i praktiken framstår som helt otänkbart. I varje fall torde återgång av avtalet inte ske enbart i syfte att tillgodose rättighetshavares intresse. Önskar fastighetsägarna tillmötesgå rättig­hetshavare, står dem andra och för dem själva mindre ingripande möj­ligheter till buds. HärtUl kommer att bestämmelserna i gällande rätt om oskadlighetsprövning synes svårtolkade och ägnade att leda till onö­digt besvär för myndigheter samt dröjsmål och kostnader för enskilda.

På grund av vad som nu anförts bör enligt promemorian några mot­svarigheter tiU de nuvarande bestämmelserna om oskadlighetsprövning till förmån för rättighetshavare och om rätt för dessa att vara sakäga­re inte tas upp i den nya lagen. Fastighetsbildningsmyndigheten bör emeUertid vid förrättningen redogöra för delningens och legaliseringens konsekvenser för rättighetshavare och bistå med upplysningar och an­visningar till den som önskar tillvarata rättighetshavärens intressen. Detta får anses ingå i fastighetsbUdningsmyndighetens allmänna ålig-

Prop. 1971:180

67

ganden och någon särskild bestämmelse i detta avseende är inte på­kallad.

I promemorian konstateras att det återstår att pröva huruvida den nya lagen bör ha någon motsvarighet tUl det nuvarande vUlkoret för legalisering att inte "hinder eljest föreligger på grund av intecknings-förhållandena". Innebörden av detta villkor synes inte helt klar. Det ligger närmast tiU hands att tolka vUlkoret så, att inteckningsförhål­landena i den delade fastigheten inte fär vara sä tiUkrånglade att det inte går att fastställa i vUken egendom eller i vUken inbördes ordning inteckningarna skaU gälla efter legalisering. Innan ställning tas i denna fråga bör emeUertid vissa allmänna överväganden göras rörande be-handUngen av inteckningar och andra inskrivningar vid förrättning för äganderättsutredning eller legalisering.

Vid tiUkomsten av ÄUL utgick man frän att förrättningsmannens be­fattning med inteckningar skulle vara mycket begränsad. I tUlämpning­en har det emeUertid enligt promemorian visat sig svårt att begränsa befattningen därmed i den utsträckning som förutsatts. Detta beror pä den obligatoriska oskadlighetsprövningen. En ytterligare orsak står att finna i betraktelsesättet att äganderättsutredningen och den fortsatta behandlingen av förrättningsresultatet för att uppnå en önskvärd, full­ständig sanering av inskrivningsförhållanden är en sammanhängande arbetsuppgift. Lantmäteristyrelsen har i skrivelse den 21 april 1970 till chefen för justitiedepartementet uttalat, att det är önskvärt att en för­rättning som regel medför inte endast att lagfart meddelas pä de ägan­derättsliga enhetema utan även att befintliga inteckningar i största ut­sträckning knyts tiU dessa. Av flera orsaker förekommer det ofta att gravationer belastar bara viss kvotdel av ett ägoinnehav. I samband med äganderättsutredningar har det i många faU ansetts påkallat att vidta sädana inskrivningsåtgärder beträffande inteckningar av detta slag att dessa efter förrättningen besvärar hela den i äganderättsförteck­ningen redovisade ägolotten. Arbetet härmed har ibland varit mycket omfattande och den största bördan har i allmänhet åvilat förrättnings­mannen.

Lantmäteristyrelsens skrivelse låg till grund för 1970 års ändring i ÄUL. Såvitt nu är i fråga innebar ändringen att förrättningsmannen gavs möjlighet att i vissa faU ordna upp inteckningsförhåUandena pä ett mindre arbetskrävande sätt. Om bara viss del av en ägolott besvä­ras av bevUjade eller sökta inteckningar, fär förrättningsmannen förord­na att ägolottens upptagande i ägandefättsförteckningen skall ha den verkan att inteckningarna flyter ut att gälla i hela ägolotten på mot­svarande sätt som vid sammanläggning av fastigheter. För sådant för­ordnande fordras medgivande av ägolottens ägare. Förordnandet skall antecknas i fastighetsboken sedan förrättningen vunnit laga kraft. När ifrågavarande   ändring   i ÄUL   vidtogs, framhöll   departementschefen

Prop. 1971:180

68

(prop. 1970: 161 s. 14) att detta var en partieU reform och att hithö­rande frågor i hela sin vidd borde tas upp till närmare övervägande i samband med översynen av ÄUL inför FBL:s ikraftträdande.

När det gäller inskrivna och därmed jämförbara begränsade sakrät­ter är det väsentligaste problemet att skapa överensstämmelse mellan å ena sidan objektet för fättighetema och å andra sidan den officiel­la indelning i fastigheter som den äganderättsliga situationen bör ge upphov till. Inskrivningsförhållandena varierar naturligtvis mycket frän fall till fall. Målsättningen bör emeUertid enligt promemorian vara att fastighetsförhållandena ordnas upp fullständigt med minsta möjliga tidsutdräkt och kostnader utan att berättigade krav på rättsskydd för berörda intressenter eftersatts. Legalisering, äganderättsutredning och sanering av inskrivningsförhållanden kan härvid ses som en samman­hängande arbetsuppgift. Redan nu torde förrättningsmännen lägga ned ett betydande arbete på utredning och sanering av inteckningsförhål­landen.

Mot denna bakgrund anses det rimligt att låta den nödvändiga an­knytningen av rättigheter tiU de fastigheter som bildas genom ägande­rättsutrednings- eller legaliseringsförrättning ingå som ett moment vid förrättningen.

Den lämpligaste vägen att nå fram till det eftersträvade sambandet meUan gravationer och fastighetsindelning synes, sägs det vidare i pro­memorian, vara den som valdes vid 1970 års 'ändring i ÄUL. Om en rättighet inte belastar hel ägolott utan bara viss del av denna, bör allt­så rättigheten flyta ut att gälla i hela den fastighet som ägolotten skall utgöra efter förr'ättningen. Förordnande med denna innebörd meddelas f. n. endast i vissa speciella fall. Möjligheten att på detta sätt ge äganderättsutredning samma verkan som sammanläggning bör i den nya lagen göras generell. I likhet med vad som f. n. gäller enligt ÄUL bör för förordnandet krävas medgivande av ägolottens ägare. Vidare bör uppsfällas samma vUlkor rörande gravationsförhållandena i ägolot­ten som enligt 12 kap. 5 och 6 §§ FBL gäller för sammanläggning. Prövningen humvida sistnämnda vUlkor är uppfyUda bör anordnas pä liknande sätt som vid sammanläggning. N'är fastighetsbildningsmyn­digheten konstaterat att de äganderättsliga föratsättningarna föreUgger för att ta upp egendom som särskUd ägolott i äganderättsförteckningen, bör utredning ske om någon del av ägolotten är särskilt besvärad av beviljad eller sökt inskrivning. Om sä är faUet, bör yttrande liksom vid sammanläggning inhämtas frän inskrivningsmyndigheten. Dennas yttrande bör inriktas enbart på gravationsförhållandena. I övrigt bör 12 kap. 10 och 11 §§ FBL äga motsvarande tiUämpning på inskriv­ningsmyndighetens handläggning av ärendet.

När det gäller fordringar som utan inskrivning besvärar fast egen­dom gäUer enligt 12 kap. 7 § FBL att dessa automatiskt flyter ut i den

Prop. 1971:180

69

fastighet som nybUdas vid sammanläggning. Detsamiua anses böra gälla vid fastighetsbildning som sker genom legalisering.

Genom den nu föreslagna regleringen bör det enligt promemorian praktiskt taget alltid bli möjligt att vid äganderättsutrednings- eller legaUseringsförrättning ordna upp tillkrånglade inskrivningsförhåUan­den. Om detta någon gäng inte låter sig göra, torde man kunna räkna med att en sanering kommer till stånd när de vid förrättningen nytiU­komna fastighetema skall läggas upp i fastighetsbok. Någon motsvarig­het till det nuvarande svårtolkade villkoret för legalisering att inte "hinder eljest föreligger på grund av inteckningsförhållande" bör där­för inte tas in i den nya lagen.

Remissyttrandena. Beträffande förslaget på denna punkt är meningar­na delade bland remissinstanserna.

Förslaget tUlstyrks eller lämnas utan erinran av bl. a. kammarkolle­giet, bankinspektionen, lantmäteristyrelsen, Sveriges advokatsamfund och Svenska kommunförbundet.

Lantmäteristyrelsen och Sveriges lantmätareförening uttalar att pro­memorieförslaget i ifrågavarande avseenden innebär ändamålsenliga lösningar och att bestämmelserna i ÄUL och LL till skydd för fättig-hetshavare inte har haft någon reeU uppgift att fylla, eftersom rättig­hetshavamas ställning i verkligheten snarast förbättras genom den sta-bUisering av fastighetsindelningen som äganderättsutredning och lega­lisering innebär. Länsstyrelsen i Kopparbergs län uppger att de mycket omfattande erfarenheterna frän förrättningsverksamheten i länet också motiverar den slutsats om behovet av oskadlighetsprövning, som redo­visas i promemorian.

I avstyrkande riktning uttalar sig Svea hovrätt. Svenska bankför­eningen. Lantbrukarnas riksförbund, Sveriges skogsägareföreningars riksförbund, Sveriges jordbrukskasse förbund. Föreningen mellan om­budsmännen hos Sveriges landshypoteksinstitution och Sveriges allmän­na hypoteksbank.

Svea hovrätt finner det påkaUat att behälla oskadlighetsprövningen i allt fall i den omfattning som den har i LL. Som exempel pä att inteckningshavare kan utsättas för risker vid legaUsering av komplice­rad sämjedelning anför hovrätten följande. Ägaren (A) av vissa kvot­delar i fastigheterna 1 : 1 och 1 : 2 har genom sämjedelning fått sina kvotdelar utlagda så, att han ej har fått någon mark inom 1 : 1. Hans kvotdel i 1:1 är särskUt intecknad och inteckningen har meddelats efter sämjeddningen. Kreditunderlaget utgörs i verkligheten av säm­jelotten inom 1 : 2. Vid exekutiv försäljning av kvotdelen i 1 : 1 är köpa­ren bunden av sämjedelningen och kan aUtså bara räkna med att dispo­nera A:s sämjelott inom 1 : 2. Efter legaUsering kommer inteckningen emeUertid att kvarstå i den fastighet som bildas av mark frän 1 : 1,

Prop. 1971:180

70

i exemplet kallad 1 : 101, och besvära den intecknade kvotdel av 1 : 1 som ingår i 1 : 101. D'äremot kommer A:s 'ägolott, kallad 1 : 102, inte att besväras av andra inteckningar än sådana som är beviljade i 1 : 2, varifrån marken kommer. Vid exekutiv förs'äljning föreligger i detta läge inte längre någon sämjedelning som är bindande för ny ägare och förs'äljningen kommer aUtså att avse den i 1 : 101 ingående, inteck­nade kvotdelen av 1: 1. Enligt hovrätten har med andra ord kredit­underlaget växlat genom legaUseringen.

Svea hovrätt framhåller vidare den risk för rättighetshavarna som föreligger vid legalisering av sämjeägoutbyte. Som hovrätten anfört i annat sammanhang (avsnitt 5.3.2) är sämjeägoutbyten i allmänhet inte dvilrättsligt gUtiga och medför då sakrättsligt ingen ändring i in­teckningshavarnas ställning. Den bortbytta marken svarar även efter bytet för inteckning i den fastighet varifrån marken kommer. Skulle sämjeägoutbyte legaliseras som arealförvärv svarar den nybUdade fas­tigheten primärt för inteckning i stamfastigheten. Legaliseras det där­emot som ett ägoutbyte medför detta att kreditobjektet påverkas genom att fastigheternas markinnehav förändras.

I några yttranden tas upp vissa speciella frågor om rättighetshavar-nas StäUning. Svea hovrätt ger uttryck ät den uppfattningen att det inte är nödvändigt att göra rättighetshavarna till sakägare vid förrättning enligt den nya lagen. Överlantmätaren i Hallands län påpekar att ägo­lott som genom avstyckning utbryts från samfälld mark på grund av bestämmelserna i 6 kap. 16 § andra stycket JB enklare kan ingå i sam­manläggning än ägolott som utbryts från samfälld mark genom åt­gärd enligt den föreslagna lagen. Anledning synes enligt överlantmäta­ren föreligga att i nämnda bestämmelser i JB jämställa de båda slagen av ägolotter.

Föredraganden. Den i promemorian förda argumentationen till stöd för oskadlighetsprövningens slopande bygger uppenbarligen på förut­sättningen att privat jorddelning som kan bli föremål för legalisering har civilfättslig giltighet. Med denna utgångspunkt synes några bär­kraftiga invändningar inte kunna riktas mot promemorieförslaget. Med anledning av det exempel som Svea hovrätt anfört i sitt remissyttran­de vill jag påpeka att inteckning, som beviljats i kvotdel av fastighet men i realiteten besv'ärar sämjelott, efter legaliseringen givetvis skall överföras till den fastighet som motsvarar sämjelotten. Detta gäller vare sig det är fråga om enkel eller komplicerad sämjedelning. Någon ändring av kreditunderlaget synes inte kunna uppkomma i sådana fall.

I fråga om komplicerade sämjedelningar och sämjeägoutbyten har gjorts gäUande att de inte genereUt är civUrättsligt gUtiga (se Prawitz i Svensk lantmäteritidskrift 1954 s. 379). Även om jag inte känner mig helt övertygad om hållfastheten i det resonemang som ligger till grund

Prop. 1971:180

71

för denna uppfattning, anser jag mig inte i detta sammanhang böra ge tUl känna någon bestämd mening i frågan. Den torde i stället böra överlämnas åt rättspraxis. En legalisering av privat jorddelning som inte har civilrättslig giltighet kan onekligen i vissa fall ha menliga verk­ningar för innehavare av panträtt eller annan rättighet. I dessa fall framstår en oskadlighetsprövning till förmån för sådana rättsägare som motiverad.

Vad som nu anförts leder till att oskadlighetsprövning bör ske vid legalisering av komplicerad sämjedelning och sämjeägoutbyte men inte i andra fall av legalisering. De bestämmelser som behövs för detta ändamål torde kunna utformas efter mönster av 2 § LL. Villkoret i denna paragraf att hinder mot legalisering inte får möta pä grund av inteckningsförhällande bör emellertid av skäl som redovisats i prome­morian inte överföras tUl den nya lagen. I de fall dä komplicerad sämjedelning eller sämjeägoutbyte kan konstateras ha civilrättsUg gU­tighet bör det utan vidare kunna konstateras att någon skada för rät-tighetshavama inte kan uppstå. Även eljest torde oskadlighetsprövning­en som regel leda till samma resultat.

övriga förslag som framlagts i denna del av promemorian har inte mött någon erinran vid remissbehandlingen. Även jag ansluter mig till dem.

I detta sammanhang bör uppmärksammas vissa regler i JB och FBL om inteckningsansvar för fastighet som avstyckats från samfälld mark.

I 6 kap. 16 § andra stycket JB föreskrivs att, om samfäUighet eller

viss ägovidd av samfällighet avstyckas, den avstyckade fastigheten inte

svarar för inteckning i stamfastighet. Denna bestämmelse gäller endast

för det fall att avstyckning har skett enligt FBL. 10 kap. 2 § andra

stycket FBL uppställer vissa viUkor för att sådan avstyckning skall

få ske. Om fastighet som har del i samfälligheten svarar för intecknmg,

får avstyckning ske bara under förutsättning att ett belopp, som enligt

fastighetsbildningsmyndighetens bedömning motsvarar värdet av fas­

tighetens andel i styckningslotten, har inbetalats till myndighet som

Kungl. Maj:t har bestämt. Avstyckning fär emellertid ske utan sådan

inbetalning, om borgenärer som har panträtt i fastigheten medger det.

Besväras fastigheten av gemensam inteckning, krävs för avstyckning

samma medgivanden av rättsägare som för relaxation enligt 22 kap.

II  § JB. Slutligen föreskrivs att medgivande inte fordras frän sådan

rättsägare för vilken avstyckningen väsentligen är utan betydelse. Vis­

sa övergångsbestämmelser till 6 kap. 16 § andra stycket JB finns i 5 §

sista stycket och 8 § sista stycket JP, Enligt dessa äger 6 kap. 16 §

andra stycket JB motsvarande tiUämpning på fordran på ogulden köpe­

skUling med företrädesrätt enUgt 11 kap. 2 § äldre JB samt på rätt

till avkomst eller annan förmån av fast egendom som har upplätUs

före nya balkens ikraftträdande. Att fordringsinteckning som har bevil-

Prop,1971:180

72

jats eller sökts före nyssnämnda tidpunkt skall anses som en enligt nya balken beviljad eUer sökt inteckning följer av 23 § JP.

överlantmätaren i Hallands län föreslär nu att 6 kap. 16 § andra stycket JB ändras så, att fastighet som bildas genom legalisering av arealöverlåtelse från samfälld mark j'ämsfäUs med fastighet som bildas genom avstyckning från sådan mark. Jag instämmer i att ett sådant jämställande bör komma till stånd med hänsyn till de likheter som i övrigt föreligger mellan de båda formema av fastighetsbildning. Detta föratsätter emellertid också en sakrättslig prövning vid legalisering av arealöverlåtelse likartad den som enligt 10 kap. 2 § andra stycket FBL skaU föregå avstyckning från samfäUd mark. Jag anser därför att 10 kap. 2 § andra stycket FBL och 6 kap. 16 § andra stycket JB bör göras tiU-lämpliga även vid legaUsering av arealöverlåtelse från samfälld mark. En bestämmelse härom bör tas upp i lagen om äganderättsutredning och legalisering.

Av skäl liknande dem som nu anförts bör vidare i den nya lagen in­föras en bestämmelse om att den i avsnitt 3 behandlade lagen om av­styckad fastighets ansvar för vissa fordringar skall äga motsvarande tiUämpning vid legalisering av arealöverlåtelse.

Bestämmelsen i 6 kap. 16 § andra stycket JB gäller som nämnts tidi­gare endast för det fall att avstyckning har skett enligt FBL. För fall då fastighetsbUdning har skett eidigt äldre lagstiftning har s'ärskUda be­stämmelser meddelats i lagen (1970: 997) om upphörande av inteck­ningsansvar i fastighet som har bUdats av samfälld mark, vilken träder i kraft den 1 januari 1972. I 1 § första stycket nämnda lag föreskrivs att fastighet, som har bildats av samfälld mark genom avsöndring eller genom avstyckning enligt 19 kap. lagen (1926: 326) om delning av jord å landet, enligt 1 kap. 3 § eller 5 kap. lagen (1917: 269) om fastighets­bUdning i stad eller enligt lagen (1930: 99) om delning av fastighet vid ändring i rikets indelning m. m., inte efter sista inskrivningsdagen år 1976 svarar för fordringsinteckning i stamfastighet, om inte inteckning­en förnyas efter anmälan. Detta gäller dock bara om marken före av­söndringen eller avstyckningen hörde till fastigheter med i övrigt skilda ägor. Bestämmelserna om upphörande av inteckningsansvar äger enligt paragrafens andra stycke motsvarande tillämpning på fastighet som har bUdats genom att område frän samfälld mark har sammanlagts med fastighet eller fastighetsdel. Förnyelseanmälan skall enligt 2 § göras hos inskrivningsmyndigheten senast på sista inskrivningsdagen år 1976. An­mälan kan göras av borgenär som har panträtt på grand av inteckning­en eller av sådan fastighetsägare eller fordringshavare, vilkens medgi­vande enligt 22 kap. 11 § JB fordras för relaxation.

Som tidigare antytts företer legalisering av arealöverlätdse i flera avseenden likheter med avstyckning och även med avsöndring. Det torde f. n, förekomma åtskilliga fall där inteckningsförhåUandena i fas-

Prop. 1971:180

73

tighet som har bildats av samfälld mark genom legalisering av areal-överlåtelse enligt ÄUL eller LL är i stort behov av sanering men där en sådan är svårgenomförbar och kostnadskrävande på grund av det stora antalet fastigheter som har del i den samfällda marken. Det torde Utan överdrift kunna sägas att ett preklusionsförfarande enUgl den ifrå­gavarande lagen är i minst lika hög grad påkallat i legaUseringsfallen som i de faU vUka nu faUer inom lagens tUlämpningsområde. Jag före­slår därför att lagen blir tUlämplig också när fastighetsbildningen skett genom legalisering av arealöverlåtelse. Detta bör ske genom en ändring i 1 § första stycket i lagen. Jag återkommer härtill i avsnitt 6. 4.

5.4 Specialmotivering

Äganderättsutredning.

I §

Paragrafen innehåller bestämmelser angående förordnande om ägan­derättsutredning.

Promemorieförsläget. I förhållande till gällande rätt föreslås i pro­memorian den ändringen att det i första hand skall ankomma pä läns­styrelsen i StäUet för överlantmätaren att meddela förordnande om äganderättsutredning. Beträffande anledningen härtill hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 5. 3. 3). Bortsett från vissa redaktio­nella jämkningar överensstämmer paragrafen i övrigt med 1 § ÄUL.

I detta sammanhang framhålls i promemorian vikten av att det om­råde som äganderättsutredningen skall avse blir tUlräckligt noggrant preciserat i förordnandet. Även om det ofta måste bli alltför omständ­ligt att fäkna upp beteckningarna på alla fastigheter som skall omfat­tas av utredningen, bör området anges pä ett sätt som gör att det lätt kan identifieras. Formuleringar som "all gatumark inom X-stad" bör således inte användas.

Remissyttrandena. Lantmäteristyrelsen anför att bestämmelsen att länsstyrelsens initiativ till förrättning enligt lagen skaU ha formen av ett förordnande skiljer sig från bestämmelserna i FBL om länsstyrel­sens officialinitiativ till fastighetsreglering, enligt vilka det inte behövs något särskUt förordnande. Det räcker där med att länsstyrelsen hän-vänder sig tiU fastighetsbildningsmyndigheten. Enligt lantmäteristyrel­sens mening talar övervägande skäl för att initiativ till äganderättsut­redning eUer legalisering sker med tillämpning av samma förfarande som vid fastighetsreglering.

Föredraganden. Bestämmelserna i förevarande paragraf har överförts från 1 § ÄUL utan annan saklig ändring än att initiativrätten beträf-

Prop. 1971:180

74

fande äganderättsutredning tillagts länsstyrelsen i stället för överlant­mätaren. Jag finner inte tillräckliga skäl föreligga att frångå förslaget att initiativrätten skall utövas genom särskilt förordnande.

2 §

Paragrafen innehåller de grundläggande bestämmelserna om hand­läggningen av äganderättsutredning. Den motsvarar närmast 2 § och 5 § andra stycket ÄUL.

Promemorieförslaget. Enligt första stycket i promemorieförslaget skall äganderättsutredning liksom f. n. ske vid förrättning. Förrättning­en skall handläggas av samma myndighet som enligt FBL handlägger frågor om fastighetsbildning i allmänhet, dvs. fastighetsbUdningsmyn­digheten. TiU stöd för sistnämnda förslag åberopas i promemorian de skäl som redovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5. 3. 3).

För att underlätta samordningen med den reguljära fastighetsbUd-ningsverksamheten bör enligt promemorian förfarandet vid äganderätts­utredning också i övrigt gestaltas i största möjliga överensstämmelse med förfarandet vid fastighetsbUdningsförrättning. Därför hänvisas i andra stycket till en rad bestämmelser i 4 kap. FBL. Äganderättsut­redningens speciella karaktär medför att inte alla bestämmelser i det­ta kap. kan göras tiUämpliga på äganderättsutredning, utan vissa sär­bestämmelser måste meddelas. Skulle de aktuella bestämmelserna i FBL någon gång stå i motsatsförhållande tUl dessa särbestämmelser, skall givetvis de sistnämnda tUlämpas.

De vid äganderättsutredning tiUämpliga bestämmelserna i 4 kap. FBL är, påpekas det i promemorian, de som rör fastighetsbUdnings­myndigheten (17 §§), god man och ombud för sakägare (12 och 13 §§), skyldighet att hälla sammanträde med sakägarna och plats för så­dant sammanträde (14 § första och fjärde styckena), protokoll och akt-bUdning (16 §), omröstning, avfattning och meddelande av beslut (17 §), kallelse och delgivning (1823 §§ och 24 § första punkten), för­rättnings avslutande och inställande (2931 §§), kostnadsfördelning (33 §), sakkunnig, tolk, syssloman, hantiangning och rätt att beträda mark m. m. (3438 §§), vUandeförklaring (39 §), verkan av att fastig­het övergått till ny ägare (40 §) samt rättelse av beslut m. m. (42 §).

Remissyttrandena. Svea hovrätt ifrågasätter om hänvisning i para­grafens andra stycke bör ske till 4 kap. 30 § andra stycket FBL, efter­som inga nya gränssträckningar bestäms vid förrättning enligt den nu ifrågavarande lagen. Ett utvisande av nya gränssträckningar enligt an­givna bestämmelse i FBL kan lätt leda till missförstånd hos sakägar­na, som kan förledas att tro att gränserna kring de med förrättnings-

Prop. 1971:180

75

beslutet avsedda nya fastighetema blivit lagligen bestämda genom för­rättningen.

Lantmäteristyrelsen anser det lämpligt att hänvisningen till FBL ut­vidgas tUl att avse också 4 kap. 28 §, som handlar om karta och be­skrivning. I sådant fall bör besfämmdsen om karta i 25 § i prome­morieförslaget utgå.

Föredraganden. Svea hovrätts anmärkning beträffande hänvisningen till 4 kap. 30 § andra stycket synes befogad. Jag föreslär därför att hänvisning sker endast till första stycket av nämnda paragraf.

F. n. är upprättande av karta obligatoriskt vid såväl äganderätts­utredning som legaliseringsförrättning enligt 8 § tredje stycket ÄUL och 7 § andra punkten LL. Föreskrifter om beskrivning över de ändringar i fastighetsindelningen som blir resultatet av förrättningen saknas dock i båda lagarna. Enligt 4 kap. 28 § FBL behöver karta inte upprättas, om fastighetsbildningen kan genomföras och förrättningsresultatet åskåd­liggöras utan karta, medan beskrivning skall upprättas, om inte för­rättningsresultatet ändå framgår med tiUräcklig noggrannhet av förrätt­ningshandlingarna.

Vid enklare äganderättsutredningsförrättningar kan det ibland fram­stå som onödigt att upprätta karta. A andra sidan kan det i vissa fall vara påkallat att uppfatta beskrivning över de ändringar i fastighetsin­delningen som sådan förrättning leder tUl. Jag delar därför lantmäteri­styrelsens uppfattning att en hänvisning också till 4 kap. 28 § FBL bör tas in i andra stycket av förevarande paragraf. Vid sådant förhäl­lande kan som styrelsen påpekat 25 § i promemorieförsläget ut­gå.

3  

§

Genom denna paragraf bereds fastighetsbildningsmyndigheten möj­lighet att dela upp det område, som förordnandet om äganderättsut­redning avser, på flera förrättningar. Frånsett ett par redaktionella änd­ringar överensstämmer paragrafen med 4 § ÄUL.

4  

§

Paragrafen innehåller bestämmelser om fastighetsbildningsmyndighe­tens utredningsskyldighet. Motsvarande bestämmelser finns f. n. i 3 § ÄUL.

I första punkten fastslås att inte bara äganderättsförhåUandena utan också inskrivningsförhällandena skall utredas vid förrättningen. Enligt 3 § ÄUL behöver inskrivningsförhällandena utredas bara i den mån de kan ha betydelse för äganderättsutredningen. Att lagfartsförhållandena så gott som aUtid har sådan betydelse ligger i sakens natur, men så­vitt avser gravationsförhållandena innebär den nu föreslagna regeln en

Prop. 1971:180

76

i förhåUande till ÄUL utsträckt skyldighet för förrättningsmyndigheten. Som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5. 3. 4) torde dock redan nu mestadels göras en omfattande inteckningsutredning. Den nya bestämmelsen synes därför i praktiken inte innebära någon större för­ändring. Utredningen angående inskrivningsförhållandena måste givetvis ske i nära samarbete med inskrivningsmyndigheten.

5 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om kungörelse och kallelse till första sammanträdet. ÄUL har motsvarigheter till bestämmelserna i 5 § första och tredje styckena.

Promemorieförslaget. Av det förhällandet att 2 § andra stycket hän­visar tUl 4 kap. 14 § första stycket FBL men ej till andra stycket i sam­ma paragraf framgår enligt promemorian att sammanträde med sakägar­na är obligatoriskt vid äganderättsutredning. Första stycket i förevarande paragraf reglerar hur första sammanträdet under förrättningen skall kungöras och hur kännedom om förrättningen alltså skall spridas. Fö-rebUder till reglerna har hämtats från bestämmelserna om kungörelse­delgivning i 17 § delgivningslagen (1970: 428) samt från 1 § första stycket lagen (1942: 117) med vissa bestämmelser om kungörande i kyr­ka m. m. och 1 § första stycket kungörelsen (1970: 469) om kungöran­de i kyrka. Sistnämnda båda författningsrum, som är tillämpliga i fråga om bl. a. förrättningar enligt JDL, innebär att kungörelse om förrätt­ningssammanträde i stället för att uppläsas i kyrka skall hällas till­gänglig hos kommunstyrelsen i vederbörande kommun och att medde­lande om tUlhandahållandet och om kungörelsens huvudsakliga inne­håll skall anslås på kommunens anslagstavla. Detta förfaringssätt synes väl lämpat också för äganderättsutredning. Med hänsyn till sådan för­rättnings vittgående och extraordinära rättsverkningar bör meddelande om kungörelsen dock dessutom införas i lämplig tidning. Härmed avses den eller de tidningar som kan antas ha störst spridning bland sak­ägarna. Ingenting hindrar att en större förrättning kungörs i Post- och Inrikes Tidningar, men denna bör aldrig ensam v'äljas för kungörandet. Att personliga kaUelser dessutom skaU sändas tUl samtliga kända sak-'ägare följer av den i 2 § gjorda hänvisningen till 4 kap. 18 § FBL. Okända sakägare kallas givetvis endast genom det nyss angivna kun­görelseförfarandet.

Enligt andra stycket i promemorieförslaget skall i kungörelsen och kallelserna anges vUket område som berörs av förrättningen. Också här gäller, understryks det i promemorian, att området bör anges så noggrant att var och en kan utläsa om förr'ättningen angår honom. Vidare skall sakägarna liksom f. n. genom kungörelsen och kallelserna underrättas om vad de bör iaktta för att bevaka sin rätt vid förrätt-

Prop. 1971:180

77

ningen. Slutligen skall upplysning lämnas om äganderättsutredningens rättsverkningar i legaliserings- och lagfartshänseende.

Beträffande utformningen av det meddelande som enligt första styc­ket skall anslås pä kommunens anslagstavla och införas i tidning sägs i promemorieförslaget bara att det skall ange kungörelsens huvudsak­liga innehåll. Meddelandet bör, påpekas det i promemorian, pä ett enkelt och kortfattat sätt ge information om förrättningens omfattning och dess syfte. Ibland kan det vid mindre förrättningar vara enklast att sj'älva kungörelsen anslås och införs i tidning.

Remissyttrandena. Svea hovrätt framhåller att kungörelse och kal­lelse rörande första sammanträdet enligt 5 § tredje stycket ÄUL skall innehålla upplysning bl. a. om att sammanläggning i samband med för­rättningen kan ske mot ägares bestridande. Motsvarande upplysning bör enligt hovrätten lämnas också i fortsättningen.

Överlantmätaren i Södermanlands län anser att det med hänsyn till kommunernas storlek efter kommunsammanslagningarna inte är tUl­räckligt med anslag pä kommunens anslagstavla. Enligt överlantmä­tarens mening bör kungörelse om förrättningen anslås på lämplig plats inom eller i närheten av förfättningsområdet.

Föredraganden. Med anledning av vad Svea hovrätt anfört har i pa­ragrafens andra stycke tagits in en föreskrift att kungörelse och kallelse skall innehåUa även upplysning om att enligt 12 § fråga om samman­läggning kan tas upp vid förrättningen.

Eftersom meddelande om kungörelse skall införas i lämplig tidning och personlig kallelse tillställas varje känd sakägare, anser jag det inte nödvändigt att föreskriva skyldighet för fastighetsbildningsmyndigheten att anslå kungörelsen på plats inom eller i närheten av förrättnings-området. Myndigheten är dock givetvis oförhindrad att anslå kungörel­sen eller meddelande därom både på kommunens anslagstavla och pä annan plats, om det anses lämpligt.

6 §

Paragrafen innehåller föreskrifter om första sammanträdet.

Promemorieförslaget. Frånsett vissa redaktionella ändringar är para­grafen likalydande med 6 § ÄUL. Av hänvisningen i 2 § till 4 kap. 17 § FBL följer att sådant föreläggande som meddelas enligt föreva­rande paragraf skall läsas upp för sakägama vid sammanträde. Någon bestämmelse härom har därför inte tagits upp i förevarande paragraf.

Remissyttrandena. Av samma skäl som anförts vid 5 § föreslår över­lantmätaren i Södermanlands län att föreläggande skall anslås inte på

Prop. 1971:180

78

kommunens anslagstavla utan pä plats som fastighetsbildningsmyndig­heten efter sakägamas hörande bestämmer.

Föredraganden. Om föreläggandet anslås på kommunens anslags­tavla, torde kännedomen om föreläggandet få större spridning än om det bara anslås på plats inom eller i närheten av förrättningsområdet. I övrigt kan hänvisas till vad jag har anfört vid 5 §.

7  

§

I denna paragraf meddelas bestämmelser om den fortsatta behand­lingen av anmälda äganderättsanspråk. Paragrafen motsvarar 7 § första och andra styckena ÄUL och de ändringar som föresläs är bara av redaktionell natur.

8  

§

I paragrafen görs visst undantag från bestämmelserna i 6 och 7 §§.

Promemorieförslaget. Paragrafen öppnar enligt promemorian möjlig­het att handlägga äganderättsutredning på ett enklare och mindre kost­nadskrävande sätt genom att antalet sammanträden inskränks till ett. I sak sfämmer paragrafen helt överens med 7 § tredje stycket ÄUL. Om bara ett sammanträde håUs, kan det givetvis inte komma i fråga att meddela föreläggande enligt 6 § andra stycket. Det har ansetts lämpligt att uttryckUgen slå fast detta i lagtexten.

Remissyttrandena. Överlantmätaren i Skaraborgs län anför att det inte torde bli ovanligt att utredningen föreligger fullständig vid första sammanträdet och att sakägarnas ståndpunkter då också är fullt klar­lagda. Oenigheten dem emellan kan däremot vara så stor att det inte visar sig möjligt att utverka sådant medgivande som avses i 8 § pro­memorieförslaget. I sådant fall bör fastighetsbildningsmyndigheten ha möjlighet att fullfölja förrättningen vid första sammanträdet.

Föredraganden. Möjligheten att inskränka antalet sammanträden tUl ett bör av rättssäkerhetsskäl vara begränsad tUl de fall då full enighet föreligger i äganderättsfrågan. Jag finner därför inte sk'äl föreligga att frångå promemorieförslaget.

9 §

Paragrafen, som motsvarar 8 § första och andra styckena ÄUL, be­handlar frågan om uppfattande av äganderättsförteckning.

Promemorieförslaget. Av skäl som bar redovisats i den allmänna mo­tiveringen (avsnitt 5. 3. 4) föresläs i promemorian att den nuvarande

Prop. 1971:180

79

obligatoriska oskadlighetsprövningen till förmån för innehavare av panträtt eUer annan begränsad sakrätt slopas. I promemorian under­stryks att paragrafen vid angivande av vad som skall tas upp som sär­skild ägolott i äganderättsutredningen använder sig av FBL:s samfäUig-hetsbegrepp. Bestämmelser härom finns i 1 kap. FBL. I 3 § anges att samfällighet är mark som hör tiU flera fastigheter gemensamt. En­ligt 4 § skaU vad som i FBL sägs om mark eller område i tiUämp­liga delar gälla också beträffande fiske som inte ingår i äganderätten tiU vattenområde och inte heller utgör servitut. Vad som nu anförts innebär enligt promemorian att också privata ddningsätgärder beträf­fande fiskesamfällighet kan legaliseras vid förrättning för äganderätts­utredning enligt den nya lagen.

Remissyttrandena. Svea hovrätt anför att hinder mot legalisering kan föreligga om företrädesordning enligt 11 § i förslaget och 12 kap. 5 § 2 FBL inte godkänns. Därför bör 9 § andra stycket eller 10 § förtyd­ligas sä, att det framgår att en föratsättning för inträdande av den rättsverkan som tillerkänns äganderättsförteckningen är att hinder mot legalisering inte föreligger pä grund av bestämmelserna i  11  §.

Föredraganden. Som jag strax återkommer till vid 11 § är avsikten inte den att legaUsering hindras, om företrädesordning som upprättas med stöd av nämnda paragraf inte blir godkänd. Något förtydligande av lagtexten pä sätt Svea hovrätt föreslagit är därför inte aktuellt.

Som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5. 3. 4) bör bl. a. 10 kap. 2 § andra stycket FBL äga motsvarande tillämpning i fråga om legalisering av arealöverlåtelse från samfälld mark. En bestämmelse härom har tagits upp i 25 § första stycket andra punkten. Villkoren i 10 kap. 2 § andra stycket FBL kan tänkas medföra att hinder möter att ta upp mark som omfattas av sådan överlåtelse som särskild ägo­lott i äganderättsförteckningen. En erinran om detta har tagits in i 9 § andra stycket.

Av skäl som redovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5. 3. 4) har i ett nytt tredje stycke införts en bestämmelse om oskadlighetspröv­ning vid legalisering av komplicerad sämjedelning och sämjeägoutbyte. Även beträffande innebörden av bestämmelsen kan hänvisas till den all­männa motiveringen.

10 §

Paragrafen innehåller den centrala bestämmelsen om äganderättsut­rednings fastighetsbildande verkan. En motsvarande bestämmelse finns f. n. i 12 § första stycket ÄUL.

I likhet med vad som f. n. gäller bör äganderättsutredning enligt den nya lagen leda till att sådan privat jorddelning som redovisats i ägan-

Prop. 1971:180

80

derättsförteckningen legaliseras, dvs. erkänns som lagligen gällande fas­tighetsbildning. Vid utformningen av bestämmelsen härom bör en an­passning ske till de föreskrifter i FBL och i andra författningar som knyter an till att beslut om fastighetsbildning meddelats. Det enklaste sättet att nä en sådan anpassning synes vara att man förklarar att upptagandet av ägolott i äganderättsförteckning skall ha samma verkan som fastighetsbUdningsbeslut.

Genom att upptagandet av ägolott i äganderättsförteckning fär sam­ma verkan som fastighetsbildningsbeslut blir bestämmelserna i 19 kap. FBL tUlämpliga i fråga om förrättning för äganderättsutredning som lett till legalisering. Av 19 kap. 3 § följer att registrering av de ny­bildade fastighetema som regel skall ske när förrättningen vunnit laga kraft men att det undantagsvis fär ske tidigare. Regeln i 1 kap. 2 § andra stycket FBL får också anses tUlämplig i fråga om fastighetsbild­ning som sker genom sådan förrättning som nyss sagts. Den innebär bl. a. att förrättningens inverkan pä inskrivningsförhällandena inträder först i och med registreringen (jfr prop. 1969: 128 s. B 79).

11 §

Paragrafen innehåller bestämmelser som syftar till att skapa överens­stämmelse mellan gravationsförhållanden och fastighetsindelning. En viss motsvarighet till bestämmelserna finns f. n. i 8 a § ÄUL.

Promemorieförslaget. För att klara och rediga fastighetsförhåUanden kall kunna åstadkommas är det enligt promemorian angeläget att inte bara äganderättsförhållandena utan också gravationsförhållandena ord­nas upp. När JB träder i kraft den 1 januari 1972, inträder förbud att tillskapa nya gravationer i annat än hela fastigheter. Vidare måste ansökan om ny inteckning i fastighet, som redan svarar för beviljad eller sökt inteckning, avse samma fasta egendom som den gamla in­teckningen. Uppenbarligen är det ett både allmänt och enskilt intresse att möjlighet finns att knyta äldre gravationer, som belastar bara en del AV en fastighet, till hela fastigheten. Som anförts i den allmänna mo­tiveringen (avsnitt 5. 3. 4) bör en sådan inteckningssanering kunna ske vid förrättning för äganderättsutredning. Bestämmelserna härom har fått sin plats i förevarande paragraf.

Första stycket inleds med en aUmän bestämmelse att, om inskriv­ning beviljats eller sökts i del av ägolott, fastighetsbildningsmyndighe­ten vid äganderättsutredning får förordna att utredningen skaU vara förenad med samma verkan som om n'ämnda dd och återstoden av agolotten sammanlagts med varandra enligt 12 kap. FBL. Bestämmel­ser härom finns i 12 kap. 7 § FBL. Av intresse i detta sammanhang iir enbart bestämmelserna i första tredje styckena av denna para-

Prop. 1971:180

81

graf. Bestämmelsema faller tiUbaka pä principen att inskrivningar och andra gravationer i de fastigheter som sammanläggs kommer att efter åtgärden sakrättsligt anknytas till den nybUdade fastigheten och, såvitt angår fordringar, omfatta denna i dess helhet. I promemorian under­stryks att frågan om den materiella omfattningen av servitut, nyttjan-derätter och liknande rättigheter inte regleras genom dessa bestämmel­ser (se prop. 1969: 128 s. B 743 och 745).

För att förordnande om sammanläggningsverkan överhuvudtaget skall få meddelas fordras liksom i gällande rätt medgivande av ägo­lottens ägare. Om endast en dd av ägolott men inte återstoden är be­lastad av inskrivning, uppställs inte några ytterligare förutsättningar för att förordnande om sammanläggningsverkan skall få meddelas. De fall då skilda delar av en ägplott är belastade på olika sätt anses däremot kräva en särbehandling av samma slag som vid sammanläggning. En bestämmelse härom har tagits upp i första stycket andra punkten ge­nom en hänvisning tiU 12 kap. 5 och 6 §§ FBL.

Förfarandet regleras i paragrafens andra stycke. Sedan fastighetsbild­ningsmyndigheten konstaterat att de äganderättsliga föratsättningarna föreligger för att ta upp viss egendom som särskild ägolott i ägande­rättsförteckningen, bör det enligt promemorian utredas om särinskriv-ning gäller i någon del av ägolotten. Om så är fallet, bör fastighets­bildningsmyndigheten söka inhämta ägarens medgivande tUl förordnan­de enligt första stycket. Lämnar ägaren sitt medgivande, skaU yttrande inhämtas frän inskrivningsmyndigheten. Beträffande denna myndighets handläggning av ärendet äger bestämmelserna härom i 12 kap. FBL motsvarande tUlämpning. Av naturliga skäl skall myndigheten endast pröva huravida hinder mot förordnandet möter med hänsyn tUl grava-tionsförhåUandena.

I likhet med vad som enligt 12 kap. 13 § andra stycket FBL gäl­ler vid sammanläggning föreskrivs i tredje stycket i promemorieför­slaget att företrädesordning som ligger till grund för förordnande om sammanläggningsverkan skall fastställas i samband med förordnandet.

Fast egendom svarar ibland utan inteckning för vissa fordringar. Så­dana fordringar gäller i allmänhet med bättre förmänsrätt än panträtt på gmnd av inskrivning. Som exempel på sädana fordringar kan näm­nas vissa ersättningar pä grund av fastighetsbildning. En närmare redo­görelse för vilka slag av fordringar det här rör sig om har lämnats i avsnitt 3. 2. Vid sammanläggning utsträcks enligt 12 kap. 7 § första stycket andra punkten ansvaret för sådan fordran automatiskt till hela den nybildade fastigheten. Motsvarande bör enligt promemorian gälla, när fordringen besvärar bära en del av ägolott, som genom legalise­ring omvandlas till fastighet. En bestämmelse härom har tagits upp i fjärde stycket.

Om ägolott som görs till föremål för förordnande enligt denna para-

6    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 180

Prop. 1971:180

82

graf skall ingå i sammanläggning enligt 12 §, bör de olika förfarandena samordnas så att onödigt arbete undviks främst för inskrivningsmyn­digheten. Några större praktiska svårigheter att få till stånd en sam­ordning anses inte behöva uppstå.

Remissyttrandena. Svea hovrätt framhåller att man i promemorian inte tagit ställning till frågan hur fastighetsbildningsmyndigheten bör handla i den situation som uppstår om företrädesordning inte godkänns. Hovrätten menar att legalisering av sämjelotten då inte fär ske enligt grundema för 12 kap. 5 § FBL. Möjligen har man tänkt sig att de särintecknade delarna av sämjelotten skall legaUseras var för sig som skilda fastigheter.

Föredraganden. Som Svea hovrätt påpekat har i promemorian inte behandlats frågan om verkan av att företrädesordning inte blir godkänd av rättsägarna. Enligt min mening bör i sådant fall ägolotten ändå i sin helhet tas upp i äganderättsförteckningen och frågan om förordnande enligt förevarande paragraf förfalla. Detta innebär att inskrivningarna i de olika delarna av ägolotten kommer att g'älla i skilda kvotdelar av den fastighet som bildas genom legaliseringen. En sådan lösning kan visserligen sägas stå i strid med strävandena i JB att åstadkomma ett homogent inteckningsansvar. De i promemorian återgivna bestämmel­serna i JB torde emellertid utgöra ett effektivt medel att förmå de berörda intressenterna att pä frivUlighetens väg ordna upp inskrivnings-förhållandena. Några bestående olägenheter torde därför inte behöva uppkomma till följd av den nu förordade regleringen.

Bestämmelsen i fjärde stycket av promemorieförslaget har nära samband med de föreslagna nya besfämmelserna i 25 §. Den har där­för flyttats till nämnda paragraf och där placerats i andra stycket.

12 §

Paragrafen innehåller de grundläggande bestämmelserna orn sam­manläggning i samband med äganderättsutredning.

Promemorieförslaget. I enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.3) bör, uttalas det i promemorian,: samman­läggning kunna ske i samband med äganderättsutredningsförrättning. I denna paragraf anges föratsättningarna för sådan sammanläggning. Initiativet tiU sammanläggiung skaU i överensstämmelse med gällande fått tas av fastighetsbUdningsmyndigheten. Som villkor för samman­läggning skall liksom enligt 16 § första stycket ÄUL gälla att lämpli­gare fastighetsindelning vinns genom åtgärden. I övrigt skall beträffan­de sammanläggning i samband med äganderättsutredning samma vill­kor g'älla som enUgt 12 kap. 16 §§ FBL gäller för sammanläggning

Prop. 1971:180

83

i allmänhet. Ett undantag måste dock, som framhållits i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.3), göras för lagfartskravet i 12 kap. 4 § första stycket FBL. Denna bestämmelse behöver aUtså inte iakttas vid sam­manläggning i samband med äganderättsutredning. En följd av att sammanläggningsförfarandet inordnas i äganderättsutredningsförrätt­ningen är att man inte kan anv'ända begreppet fastighet i fråga om de enheter som sammanläggs, eftersom fastighetsbildningen blir definitiv först genom registreringen. Beteckningen "ägolotter som ujjptagits i äganderättsförteckningen" har emellertid väsentligen samma innebörd med hänsyn tUl att ägolottsbildningen enligt förteckningen skall ligga till grund för registreringen.

Sammanläggning bör ha samma verkan oavsett om åtgärden sker i samband med äganderättsutredning eUer som fristående förrättning. Detta fastsläs genom hänvisningen i första stycket till 12 kap. 7 § FBL.

Andra stycket i promemorieförslaget innehåller motsvarande in­skränkning i möjlighetema att mot ägarens vilja genomföra en sam­manläggning som 16 § första stycket ÄUL föreskriver. Inskränkningen har dock fått en ny formulering efter förebild frän 12 kap. 8 § andra stycket sista punkten FBL som också rör sammanläggning pä official­initiativ. Angående innebörden av den föreslagna lydelsen hänvisas i promemorian tiU prop. 1969: 128 s. B 747 och 750.

Remissyttrandena. Svea hovrätt påpekar att 16 § tredje stycket ÄUL innehåller förbud mot sammanläggning över kommun- och socken­gräns. 3 kap. 11 § FBL innehåller allmänna bestämmelser om fastig­hetsbildning över kommungräns. Sistnämnda bestämmelser bör enligt hovrätten gälla även i fråga om sammanläggning över kommungräns i samband med 'äganderättsutredning eller legalisering. Hovrätten för­ordar därför att i förevarande paragraf hänvisning också görs till 3 kap. 11 § FBL.

Föredraganden. Även om sammanläggning över kommungräns en­dast i sällsynta faU torde aktualiseras vid förrättning enligt den nya lagen, bör Svea hovrätts anmärkning beaktas. Jag föreslår därför att en hänvisning i paragrafen görs också tUl 3 kap. 11 § FBL.

13 §

Paragrafen innehåller en bestämmelse om sammanläggning i fall då äganderättsutredning har delats upp på flera mindre förrättningar. Be­stämmelsen har med vissa redaktionella ändringar överförts frän 17 § tredje stycket ÄUL.

14 §

Paragrafen innehåller en allmän bestämmelse om att sakägarna skall höras och informeras innan sammanläggning genomförs.

Prop. 1971:180

84

Till sitt sakliga innehåll stämmer paragrafen helt överens med 17 § första stycket ÄUL. FastighetsbUdningsmyndigheten bör givetvis sna­rast möjligt efter det att frågan om sammanläggning aktualiserats in­formera sakägarna om innebörden och verkan av åtgärden och till­fråga sak'ägarna om de har något att erinra mot den. Ett klarläggande härav bör ske på ett så tidigt stadium som möjligt för att onödigt ar­bete skall undvikas. Samråd med sakägarna bör vidare ske i fråga om inteckningsåtgärder som behövs för att sammanläggningen skall kunna genomföras.

15 §

I paragrafen ges närmare bestämmelser om förfarandet vid samman­läggning.

Promemorieförslaget. Bestämmelserna har utformats så att de så långt möjligt ansluter tiU 12 kap. 911 §§ FBL. Sedan fastighetsbild-nmgsmyndigheten konstaterat att lämpligare fastighetsindelning kan vinnas genom sammanläggning, skall myndigheten pröva om hinder mot åtgärden föreligger enligt bestämmelserna i 12 kap. 13 §§ och 4 § andra stycket FBL eller pä grund av bestridande från ägarens sida. Om inget sådant hinder finnes föreligga, skall yttrande inhämtas från inskrivningsmyndigheten. I fråga om dess yttrande g'äller samma bestämmelser som vid sammanläggning i allmänhet med det undantag som betingas av att det i 12 kap. 4 § första stycket föreskrivna lagfarts­kravet inte gäUer i fråga om sammanläggning som här avses.

Som angetts vid 11 § bör i förekommande fall en samordning ske av sammanläggningsförfarande och förfarande enligt nämnda para­graf.

Remissyttrandena. Svea hovrätt föreslär att hänvisning också i före­varande paragraf sker tUl 3 kap. 11 § FBL.

Föredraganden. Av skäl som anförts vid 12 § har den av Svea hov­rätt förordade ändringen i förhållande till promemorieförslaget vidta­gits i 15 §.

16 §

I paragrafen tas upp bestämmelser om det fortsatta sammanlägg­ningsförfarandet efter det att inskrivningsmyndighetens yttrande av­getts.

Om alla förutsättningar för sammanläggning är uppfyUda, skall för­ordnande om sammanläggning ges genom fastighetsbUdningsbeslut. Som regel torde detta böra meddelas samtidigt med att äganderättsförteck­ningen läggs fram för sakägarna. Det kan dock ibland vara lämpligt eller nödvändigt att ta ställning till sammanläggningsfrägorna senare.

Prop. 1971:180

85

I paragrafens andra punkt föreskrivs Uksom i 12 kap. 13 § andra stycket FBL att företrädesordning som ligger tUl grund för samman­läggningen skall faststäUas i fastighetsbildningsbeslutet.

Legalisering

17 §

Den andra avdelningen i lagen inleds med denna paragraf som inne­håUer den grundläggande bestämmelsen om legalisering.

Promemorieförslaget. I promemorian framhåUs att legaliseringsinsti-tutets huvudsyfte är att skapa överenssfämmelse mellan den officiella fastighetsindelningen och den äganderättsliga uppdelningen av mark genom att privat jorddelning erkänns som fastighetsbUdning. Paragra­fen avser att ge uttryck åt denna egenskap hos institutet och stämmer i detta avseende överens med 1 § LL. Genom hänvisningen till 9 § andra stycket vidgas institutets omfattning i förhållande tUl gällande fatt. Det kommer således att avse även sämjeägoutbyten som genomförts före den 1 juli 1962. Skälen till denna ändring har redovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.2).

Föredraganden. I likhet med vad som har skett i 9 § har i förevaran­de paragraf som ett nytt stycke tagits upp en bestämmelse om oskadlig­hetsprövning vid legalisering av komplicerad sämjedelning och sämje­ägoutbyte.

18 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om anhängiggörande av fråga om legalisering.

I allt väsentiigt stämmer paragrafens sakUga innehåll överens med 4 § LL. Frågan om ansökningens form är reglerad genom hänvisningen i 19 § till bestämmdserna i 4 kap. 8 § FBL.

19 §

I paragrafen meddelas bestämmelser rörande handläggningen av frå­ga om legalisering.

Genom hänvisningen tUl 2 § slås fast att legaliseringsfrågor skall prö­vas vid lantmäteriförrättning. Vidare blir de bestämmelser i 4 kap. FBL som gäller för äganderättsutredningsförrättning tillämpliga också vid legaliseringsförrättning. Hänvisningen till 3 § innebär den nyheten i för­hållande tUl gällande rätt att fastighetsbildningsmyndigheten får dela upp det område, som berörs av ansökan eller förordnande om legalise­ringsförrättning, pä flera mindre författningar.

Eftersom legalisering i motsats till äganderättsutredning får ske efter ansökan av sakägare, bör vad som i 4 kap. FBL föreskrivs om

Prop. 1971:180

86

ansökan om fastighetsbildning tUlämpas vid legalisering. Därför hänvi­sas i paragrafens andra punkt tUl bestämmelserna i 4 kap. 810 och 32 §§ FBL. Vidare bör legaliseringsförrättning liksom f. n. kunna hand­läggas utan sammanträde, varför en hänvisning till 4 kap. 14 § andra stycket har skett. Tredje stycket i samma paragraf innehåller en allmän bestämmelse om handläggningen vid förrättningssammanträde. Denna bestämmelse har gjorts tiUämplig också vid legaliseringsförrättning. Härigenom erhåUs i fråga om sådan författning en motsvarighet tUl vis­sa av bestämmelserna i 6 och 7 §§ om handläggningen av äganderätts­utredningsförrättning.

20       

§

I paragrafen föreskrivs viss skyldighet att utreda äganderätts- och in­skrivningsförhåUanden.

Enligt 7 § första punkten LL skall äganderättsförhållandena inom den delade egendomen utredas i behövlig omfattning. Härmed avses att utredningen, tUl vilken inga rättsverkningar är knutna, skall ha till än­damål att möjliggöra en bedömning huruvida delningen är så beskaf­fad att den kan legaliseras. Eftersom legaliseringsinstitutet nu föresläs bli utvidgat så att även oklarheter i fråga om äganderätts-, lagfarts- och inteckningsförhäUanden skaU kunna ordnas upp fuUständigt inom lega-liseringsförrättningens ram, har bestämmelsen i den nya lagen fått en något annan avfattning och innebörd än föreskriften i LL. Det bör emellertid betonas att utredningen aldrig bör göras mer omfattande än som krävs med hänsyn till ändamålet med den aktuella förrättningen.

21 §

Paragrafen innehåller en bestämmelse om när äganderättsutredning skaU ske vid legaliseringsförrättning.

Paragrafens bakgrund och innebörd synes vara tillräckligt belysta i den allm'änna motiveringen (avsnitt 5.3.3). Det bör understrykas att äganderättsutredning inte kan komma till stånd beträffande annan egen­dom än sådan som berörs av privat jorddelningsätgärd. Utredning enligt denna paragraf skall därför inte ske förrän det står klart att det före­ligger en delning som är sä beskaffad att den kan legaliseras.

22 

§

Paragrafen innehåller bestämmelser om förfarandet vid äganderätts­utredning enligt 21 §.

Promemorieförslaget. I likhet med sådan äganderättsutredning som avses i lagens första avdelning är utredning enligt 21 § avsedd att leda tUl lagfart för den som enligt utredningen är ägare till den berörda fas­ta egendomen. Med hänsyn härtUl bör utredningarna gå tUl på samma

Prop. 1971:180

87

sätt. Därför har i denna paragraf bara gjorts en hänvisning till bestäm­melserna om förfarandet vid äganderättsutredningsförrättning.

Av hänvisningen till 68 §§ följer att sammanträde med sakägarna är obligatoriskt också vid legaliseringsförrättning, om äganderättsutred­ning skall ske enligt 21 §. Eftersom äganderättsförteckning som upp­rättats vid legaliseringsförrättning inte har rättsverkan enligt 10 §, skall detta givetvis inte heUer anges i kungörelse och kallelser rörande förs­ta sammanträdet.

Föredraganden. Som en följd av ändringen i 9 § har hänvisningen till nämnda paragraf begränsats till att gälla första och andra styckena i paragrafen. Bestämmelsen i 9 § tredje stycket har i fräga om legalise­ring sin motsvarighet i 17 § andra stycket.

23 

§

I paragrafen föreskrivs att fastighetsbUdningsmyndigheten skall med­dela s'ärskUt beslut om legalisering, om hinder inte föreligger däremot.

Promemorieförslaget. Prövningen av legaliseringsfråga skall, sägs det i promemorian, alltid utmynna i ett uttryckligt beslut vid legaliserings­förrättning. Innebörden av ett legaliseringsbeslut framgår av 17 §. Där anges att privat jorddelning erkänns som fastighetsbildning genom ett särskilt beslut. Ett legaliseringsbeslut är alltså att jämställa med ett fas­tighetsbUdningsbeslut och har samma verkningar bl. a. i fräga om fas­tighetsregistreringen som ett sådant.

Om förutsättningarna för legalisering inte är uppfyllda, gäller be­stämmelserna i 4 kap. 31 § FBL. FastighetsbUdningsmyndigheten skall alltså, betonas det i promemorian, så snart som möjligt avbryta legali-seringsförrättningen och meddela beslut om dess inställande. Avser för­rättningen olika delningar och föreligger hinder mot legalisering bara beträffande någon eller några av dessa, skall förrättningen givetvis inte avbrytas i fräga om de övriga.

Föredraganden. I det nu framlagda förslaget har 25 § fått en helt an­nan lydelse än i promemorieförslaget. Med hänsyn härtill vill jag erinra om att hinder mot legalisering kan föreligga pä grund av bestämmelsen i första stycket andra punkten av nämnda paragraf.

24 

§

Paragrafen innehåller bestämmelser om sanering av gravationsför­hållanden och om sammanläggning.

Promemorieförslaget. I enUghet med vad som har anförts i den all­männa motiveringen (avsnitt 5.3.3 och 5.3.4) bör gravationsförhållan-

Prop. 1971:180

88

dena kunna ordnas och sammanläggning genomföras på samma s'ätt vid legaliseringsförrättning som vid äganderättsutredningsförrättning. Förs­ta punkten i promemorieförslaget hänvisar därför bara till bestämmel­serna därom i avsnittet om äganderättsutredning.

Om egendom som inte omfattas av äganderättsutredning enligt 21 § skall ingå i sammanläggning, bör enligt promemorian lagfartskravet i 12 kap. 4 § första stycket FBL vara uppfyllt beträffande egendomen. En bestämmelse härom har tagits in i paragrafens andra punkt.

Remissyttrandena. Lantmäteristyrelsen anför att avsikten med be­stämmelsema i paragrafen torde vara att samtliga vid legaliseringen ut­lagda ägolotter skall kunna ingå i sammanläggningen och inte enbart de som upptagits i äganderättsförteckning.

Föredraganden. Paragrafen har givetvis den innebörd som lantmä­teristyrelsen förutsatt.

Gemensainma bestämmelser

25 §

Paragrafen, som fått en i förhällande tUl promemorieförslaget helt ny lydelse (jfr vid 2 §), innehåller särskilda besfämmelser om legaUsering av arealöverlåtelse och om verkan av fastighetsbUdning enligt lagen i visst fall.

I enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.4) har i första stycket första punkten tagits upp en bestämmelse att den i avsnitt 3 behandlade lagen om avstyckad fastighets ansvar för vissa fordringar skall äga motsvarande tillämpning vid legalisering av arealöverlåtelse. Bestämmelsen är tillämplig i fråga om alla arealöver­låtelser som kan legaliseras enligt lagen.

Första stycket andra punkten avser endast sådan arealöverlätdse som omfattar samfällighet eller viss ägovidd av samfällighet. I fräga om så­dan arealöverlåtelse föreslås att, fömtom de i första punkten åsyftade besfämmelserna, också 10 kap. 2 § andra och tredje styckena FBL samt 6 kap. 16 § andra stycket JB skall äga motsvarande tillämpning. En för­utsättning för ätt överlåtet område av samfälld mark skall få tas upp som särskild ägolott i äganderättsförteckning enligt 9 § andra stycket eller för att legaliseringsbeslut skall få meddelas enligt 23 § beträffande sådant område är aUtså att vUlkoren i 10 kap. 2 § andra stycket FBL är upp­fyllda. Om legalisering kommer till stånd, svarar enligt 6 kap. 16 § and­ra stycket JB den nybildade fastigheten inte för inteckning i fastighet som har del i den samfäUda marken. Bakgrunden tUl förevarande be­stämmelse har redovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.4).

Prop. 1971:180

89

Andra stycket motsvarar i sak 11 § fjärde stycket i promemorieför­slaget. I fråga om den närmare innebörden av bestämmelsen kan hän­visas till vad som i promemorian anförts vid 11 §.

26 §

Paragrafen innehåUer bestämmelser om förrättningskostnader.

Huvudregeln i andra punkten att förrättningskostnaderna skall för­delas mellan sak'ägarna efter vad som är skäligt stämmer överens med bestämmelserna i 10 § första stycket ÄUL och 8 § första stycket LL. I första punkten föreskrivs att kostnadema för inställd förrättning som har påbörjats utan ansökan skall betalas av staten. Denna bestämmelse har förts över frän 8 § andra stycket LL. Bestämmelsen torde komma att få en begränsad praktisk betydelse. Den utgör dock för sakägarna ett nödvändigt skydd mot oskäliga utgifter.

Hänvisningen i tredje punkten tUl 2 kap. 6 § tredje stycket FBL inne­bär att överenskommelse om fördelning av förrättningskostnaderna skall gälla, om det inte är uppenbart att överenskommelsen har till­kommit i otUlbörligt syfte. Nämnda vUlkor innebär en otvivelaktigt be­fogad inskränkning av överenskommelses gUtighet i förhållande till vad som f. n. gäller enligt 8 § första stycket LL. I 2 kap. 6 § fjärde stycket FBL anges vad som är att hänföra till förrättningskostnader. Defini­tionen bör gälla också kostnader för förrättning enligt denna lag.

27 

§

Denna paragraf innehåller bestämmelser om överprövning av för­rättningsbeslut.

Första domstolsinstans för prövning av besvär enligt ÄUL eller LL liksom enligt JDL är nu ägodelningsrätt. När FBL träder i kraft, av­skaffas denna domstol och ersätts av fastighetsdomstol. Bestämmelser om fastighetsdomstol finns i lagen (1969: 246) om fastighetsdomstol. Denna domstol är väl ägnad att pröva frågor enligt den nu föreslagna lagen.

När det gäller ordningen för fuUföljd tUl fastighetsdomstol och för­farandet i fullföljt mål är att märka att frågor om äganderättsutred­ning och legalisering kan prövas vid samma förrättning som fråga om reguljär fastighetsbildning. Uppenbarligen är det frän såväl principiell som praktisk synpunkt angeläget att samma bestämmelser i fråga om fullföljd av talan och om förfarandet i fastighetsdomstolen gäller i frå­ga om olika delar av sådan gemensam förrättning. Reglerna härom i FBL synes i stort sett också väl lämpade att användas i fråga om ägan­derätts- och legaliseringsförrättning. Därför har i första stycket av den­na paragraf tagits upp en bestämmelse att 1518 kap. FBL skall äga motsvarande tillämpning i fråga om förrättning enligt förevarande lag. Vissa av bestämmelsema i nämnda kapitel saknar aktualitet vid sådan

Prop. 1971:180

90

förrättning men något uttryckligt undantag frän tillämpning kan inte anses behövligt.

Bestämmelsen i första stycket fär tUl följd bl. a. att kretsen av tale-berättigade formeUt vidgas. I motsats till vad som f. n. gäller fär vissa myndigheter, bl. a. byggnadsn'ämnd och 1'änsstyrelse, rätt att för tiUgo­doseende av allmänna intressen föra talan mot beslut vid äganderätts­utrednings- och legaUseringsförrättningar. Den praktiska betydelsen härav synes dock vara mycket begränsad, eftersom det bara är i fråga om sammanläggning som en prövning med hänsyn till allmänna intres­sen skall ske. Större praktisk betydelse torde bestämmelsen i 15 kap. 10 § FBL få. Denna öppnar nämligen möjlighet för fastighetsregister­myndigheten att i vissa faU söka rättelse hos fastighetsdomstolen när förrättning 'är beh'äftad med felaktighet av grövre slag.

I 15 kap. FBL finns vissa särskilda bestämmelser om talan mot fas­tighetsbildningsbeslut. Dessa bestämmelser skall givetvis tillämpas på beslut om sammanläggning vid 'äganderättsutrednings- eller legalise­ringsförrättning. Emellertid bör de dessutom tillämpas på beslut om upptagande av ägolott i äganderättsförteckning och pä legaliseringsbe­slut, vilka ju i realiteten också är fastighetsbildningsbeslut. 15 kap. 3 § FBL innehåller bestämmelser om att talan mot fastighetsbildningsbeslut skall föras särskilt, om fastighetsbildningsmyndigheten förordnar det. Såvitt avser beslut av nu ifrågavarande slag torde man kunna räkna med att denna möjlighet till särskild talan kommer att mera sällan utnyttjas, eftersom förordnande om sådan talan endast i undantagsfall kan antas främja en ändamålsenlig handläggning.

I fråga om domstolsförfarandet är det att märka att fastighetsdom­stolen enligt 16 kap. 11 § andra och tredje styckena FBL under vissa föratsättningar kan gå utöver den fullföljda talan och således pröva även del av förrättningen som inte överklagats. Dessa bestämmelser innebär bl. a. att beslut om sammanläggning alltid kan omprövas, om talan fullföljs mot fastighetsbildningsmyndighetens avgörande i fråga om äganderätten tUl sammanläggningsobjekten.

I paragrafens andra stycke har tagits upp en bestämmelse som, från­sett viss redaktionell jämkning, motsvarar 11 § andra stycket ÄUL.

28 §

I paragrafen fastslås att gräns inte skall anses lagligen bestämd ge­nom förrättning enligt lagen. Bestämmelser av samma innebörd finns nu i 12 § andra stycket första punkten ÄUL och 11 § första punkten LL. Bestämmelsen föranleds av att gräns inte skall utmärkas i sam­band med ägander'ättsutrednings- eller legaliseringsförrättning.

29 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om översändande av ägande­rättsförteckning tUl inskrivningsmyndigheten.

Prop. 1971:180

91

Eftersom äganderättsutredning, vare sig den görs som särskild för­rättning eller sker vid legaliseringsförrättning, har till ändamål att av­hjälpa lagfartsbrister, bör resultatet av utredningen så snart som möjligt tillhandahållas den myndighet som har att handlägga lagfartsfrägor. Ut­redningsresultatet skall fastighetsbildningsmyndigheten redovisa i ägan­derättsförteckning. Lagfartsfrägor handläggs efter JB:s ikraftträdande av inskrivningsmyndigheten. I förevarande paragraf föreskrivs således att fastighetsbUdningsmyndigheten efter förrättningens avslutande skall sända ett exemplar av äganderättsförteckningen till inskrivningsmyn­digheten.

Motsvarande bestämmelse i 13 § andra stycket ÄUL föreskriver att ingivandet av förteckningen skall ske innan tiden för fullföljd av talan har gått tUl ända. Enligt den nu föreslagna bestämmelsen skall detta däremot ske utan dröjsmål. Härmed avses att understryka det angeläg­na i att inskrivningsmyndigheten fär god tid pä sig att förbereda sin prövning.

30 

§

Paragrafen innehåUer bestämmelser om lagfart pä grund av ägande­rättsförteckning.

Promemorieförslaget. Paragrafens första stycke stämmer bortsett från vissa redaktioneUa jämkningar överens med 13 § första stycket ÄUL.

I andra stycket, som motsvarar 13 § tredje stycket ÄUL, föreskrivs att lagfart skall anses sökt pä andra inskrivningsdagen efter fullföljdsti­dens utgång. Den nya bestämmelsen inneb'är enligt promemorian att lagfart vid den angivna tidpunkten skall anses sökt även på egendom beträffande vilken talan fullföljts. Av 31 § följer att sådant ärende skall förklaras vilande.

Remissyttrandena. Lantmäteristyrelsen anför att det vid äganderätts­utredning kan visa sig att visst område hör till fastighet som i övrigt är belägen utanför förrättningsobjektet. Området redovisas då i ägande­rättsförteckningen såsom hörande till nämnda fastighet. I sådant fall finns det enligt styrelsen inte anledning att tillämpa bestämmelserna om lagfart.

Föredraganden. Jag instämmer i vad lantmäteristyrelsen anfört om att lagfart inte skall beviljas när område i äganderättsförteckning re­dovisas som hörande tiU annan fastighet. Detta framgår, om man stäl­ler samman bestämmelsema i 30 och 31 §§.

31 §

Paragrafen innehåUer bestämmelser om hinder mot lagfart. Bestäm­mdserna har i sak samma innebörd som 14 § ÄUL.

Prop. 1971:180

92

I första stycket föreskrivs som vUlkor för lagfart att fastighetsregist­rering i enlighet med äganderättsförteckningen har skett. Detta betyder att fastighetsregistreringen bör ske så skyndsamt att handläggningen av lagfartsfrågorna inte uppehålls. Av betydelse i detta sammanhang är bestämmelserna i 19 kap. 3 § FBL. Enligt huvudregeln i första styc­ket av denna paragraf skaU registrering ske snarast möjligt sedan för­rättningen avslutats och vunnit laga kraft. Undantag från denna huvud­regel anges i fortsättningen av paragrafen. Här skall endast nämnas att enligt tredje stycket registrering kan ske utan hinder av att förrätt­ningen överklagats. Möjligheten härtUl är dock begränsad tUl att gälla sådan del av förrättningen som uppenbarligen inte berörs av fullfölj­den.

Enligt andra stycket får lagfart inte bevUjas, om rättegång pågår om hävning eller återgång av förvärv av den aktuella egendomen eller om bättre rätt tUl denna. Bestämmelsen ansluter till 19 kap. 20 § första stycket och 20 kap. 7 § 3 JB. Med det nu angivna fallet jäm­stäUs att den i äganderättsförteckningen angivne ägarens rätt skall an­ses tvistig med h'änsyn till att annan sökt lagfart på grund av förvärv som skett efter förrättningens avslutande. Bestämmelsen syftar givet­vis endast pä förvärv som skett frän en tredje person.

Enligt tredje stycket skall sådana omständigheter som anges i första och andra styckena föranleda att lagfartsärendet förklaras vilande.

32 

§

I paragrafen görs undantag från skyldigheten att utfärda bevis i lag­fartsärende. Paragrafen motsvarar 15 § ÄUL.

Övergångsbestämmelserna

Promemorieförsläget. Lagen föresläs träda i kraft samtidigt med FBL och JB eller alltså den 1 januari 1972. Vid ikrafUrädandet skall ÄUL och LL upphöra att gälla.

I andra stycket i promemorieförslaget har tagits upp en bestämmelse att 4 § lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbUdningslagen (FBLP) skall äga motsvarande tUlämpning, om förrättning enligt ÄUL eller LL pågår vid ikraftträdandet. I nämnda paragraf föreskrivs att äldre lag skall tillämpas vid pågående förrättning, om det är nödvändigt för undvikande av oenhetlighet i förrättningen eller om det av annan anledning är synnerligen angeläget med hänsyn till enskUda och all­männa intressen. Som framhålls i motiven tUl FBLP bör lämplighets-och skälighetssynpunkter få spela en inte oväsentlig roll vid bedöm­ningen av frågan om gammal eller ny lag skall tiUämpas. Beträffande bestämmelsens närmare innebörd i övrigt hänvisas i promemorian till vad som anförts i prop. 1970: 144 s. 2832 och 5457.

Prop. 1971:180

93

Enligt sista stycket i promemorieförslaget skall 10 och 11 §§ FBLP äga motsvarande tillämpning i fråga om förrättning enligt lagen om äganderättsutredning och legalisering. I den förstnämnda paragrafen föreskrivs att vad som enligt FBL gäller om ägare av fastighet skall tUlämpas också på den som innehar fastighet under ständig be­sittningsrätt eller med fideikommissrätt och på den som i enlighet med beslut vid allmän awittring innehar strö'äng. När det gäller upprättan­de av äganderättsförteckning enligt den nu föreslagna lagen skall be­stämmelsen enligt promemorian tUlämpas så, att fastighetsbUdnings­myndigheten prövar med vUken rätt egendomen innehas och, om pröv­ningen ger till resultat att egendomen innehas med sådan rätt som avses i 10 § FBLP, antecknar detta i förteckningen. 11 § FBLP innehåller be­stämmelser om att fordran eller annan rättighet med företrädesrätt enligt 11 kap. 2 § äldre JB skall behandlas som inskriven rättighet och om att rätt tiU avkomst eller annan förmån skall jämställas med fordran. Dessa bestämmelser får betydelse vid tiUämpningen av 11, 12 och 24 §§ nya lagen.

Övergångsbestämmelserna innehåller ingen särskUd bestämmelse om sammanläggningsärende som vid ikraftträdandet är anhängigt hos ägo­delningsrätten. Enligt 7 § första punkten FBLP skall, påpekas det i pro­memorian, sådant ärende prövas av fastighetsdomstolen.

Remissyttrandena. Kammarkollegiet anför att det i fråga om ägan­derättsutredning föreUgger viss risk att hänvisningen tUl 10 § FBLP kan föra alltför långt. Eftersom frågor om ständig besittningsrätt till kronofastigheter skall prövas i särskild ordning och enligt särskUda ma­teriella regler, bör det klargöras att en anteckning om ständig besitt­ningsrätt i äganderättsförteckningen inte innebär något rättskraftigt av­görande i fråga om besittningsrätten. Om äganderättsutredningen om­fattar en fastighet med jordnaturen krono under enskild disposition, bör innehavaren enligt kollegiets mening tas upp i äganderättsförteckning­en som innehavare av ständig besittningsrätt endast om han av läns­styrelsen inrymts i sådan rätt. Har inrymning inte skett, bör kronan tills vidare anses som sakägare och kaUelse tillställas länsstyrelsen.

Föredraganden. Med anledning av vad kammarkollegiet anfört vill jag framhålla att ett beslut av fastighetsbUdningsmyndigheten att i äganderättsförteckning anteckna någon som innehavare av ständig besittningsrätt inte hindrar prövning i annan ordning av fråga om be-sitiningsrätten (jfr NJA 

II 

1963 s. 59). Om beslutet överklagas, kan emeUertid domstolens avgörande få rättskraft enligt 27 § andra stycket i den nya lagen. Denna rättskraftsverkan gäller emeUertid endast mot den som vid domstolen yrkat att han i äganderättsförteckningen skall tas upp som innehavare av besittningsfätten. Frågan vilken utredning

Prop. 1971:180

94

som bör krävas för att anteckning om ständig besittningsrätt skall göras i äganderättsförteckningen torde få avgöras med hänsyn tUl omständig­hetema i varje särskUt fall.

6    Övriga förslag 6.1 Inledning

När prop. 1969: 128 med förslag till fastighetsbildningslag behand­lades av riksdagen, var arbetet med JB ännu inte avslutat. Det då fö­religgande förslaget till JB ändrades i en del avseenden vid den slutli­ga utformningen (prop. 1970: 20, 142, 146 och 158, 3LU 80 och 82, rskr 443). Bl. a. blev institutet samfäUighetsrätt utmönstrat ur JB i dess slutliga lydelse. I stället infördes i 15 kap. IB besfämmelser om rätt till elektrisk kraft. Ytterligare bestämmelser om denna rättighet togs upp i 7, 17, 18 och 23 kap. JB. De 'ändringar som sålunda gjorts i JB kräver vissa följdändringar i FBL.

Också andra reformer som har beslutats eller föreslagits efter riksdags­behandlingen av FBL nödvändiggör ändringar i denna lag. Detta gäl­ler bl. a. beslutet om riktiinjer för omorganisation av lantmäteriverk­samheten (prop. 1970: 188, SU 208, rskr 423) och förslaget till lag om ändring i byggnadslagen (1947: 385) (prop. 1971: 118).

Utöver vad som följer av det anförda bör vissa ytterligare jämk­ningar göras i FBL. Vidare bör ändringar vidtas i FBLP samt i kon-kurslagen- och lagen om upphörande av inteckningsansvar i fastighet som bildats av samfälld mark.

6.2 Ändring i fastighetsbildningslagen

2 kap. 6 §

I paragrafen meddelas vissa för all fastighetsbildning gemensamma regler om förr'ättmngskostnaderna. Andra stycket innehåUer bestäm­melser om vem som skall svara för kostnaderna när ansökan avvisas eller förrättningen instäUs. I tredje punkten finns en särbestämmelse för det fall att förrättningen påkallats av överlantmätaren eller annan statiig myndighet enligt 5 kap. 3 § fjärde stycket. Emellertid kommer jag i det följande att föreslå att den befogenhet som länsstyrelsen, överlantmätaren och lantbraksnämnden har eidigt 5 kap. 3 § fjärde stycket att ta initiativ till vissa fastighetsregleringar skall utövas av länsstyrelsen ensam. 2 kap. 6 § andra stycket har därför ändrats pä så sätt att orden "överlantmätaren eUer annan statlig myndighet" bytts ut mot "länsstyrelsen".

Prop. 1971:180

95

3 kap. 2 §

Paragrafen innehåller regler för fastighetsbildning inom område där fastställd plan finns eller andra bestämmelser för bebyggelse eller markanvändning gäller. Av tredje stycket framgår att undantag frän planen eller bestämmelserna får medges av länsstyrelsen eller efter dess förordnande av byggnadsnämnden.

I propositionen med förslag tUl FBL anslöt sig departementschefen till ett vid remissbehandlingen gjort uttalande att dispensbefogenhe­ten enligt FBL borde utformas i överensstämmelse med dispensbe-stämmelsema i byggnadslagstiftningen (prop. 1969: 128 s. B 120 och B 125). Av 67 § byggnadsstadgan (1959:612) framgår att länsstyrelsen får medge avvikelse frän faststäUd generalplan eller stadsplan endast om byggnadsnämnden tiUstyrkt åtgärden. Byggnadsnämndens vetorätt avser att säkerställa det kommunala planmonopolet. Något motsva­rande villkor infördes emellertid inte i 3 kap. 2 § tredje stycket FBL. Meningen synes ha varit att villkoret i stället skulle tas upp i admi­nistrativ föreskrift. Villkoret torde emeUertid böra inskrivas i själva lagen. Stycket har kompletterats i enlighet härmed. Det bör under­strykas att länsstyrelsens dispensbefogenhet enligt FBL har samma räckvidd som dess befogenhet enligt 67 § byggnadsstadgan. Dispens får således ej medges, om markens användning för det i planen avsed­da ändamålet skulle avsevärt försvåras.

3 kap. 2 § FBL innehåUer f. n. inga särskUda besvärsbestämmelser i fräga om beslut av byggnadsnämnd i sådana frågor. Härav följer en­ligt 76 § 2 mom. kommunallagen (1953: 753) att reglerna om kommu­nalbesvär i 76 § 1 mom. nämnda lag blir tUlämpliga. Sista instans för prövning av sädana besvär är regeringsrätten. Har däremot i fall då beslutanderätten ej delegerats länsstyrelsen beslutat i fråga om un­dantag från plan eller bestämmelse, föres talan mot beslutet genom s.k. förvaltningsbesvär. Besvären prövas av Kungl. Maj:t i statsrådet.

Reglerna om kommunalbesvär skiljer sig i flera väsentliga avseen­den frän reglerna om förvaltningsbesvär. Klagorätt tUlkommer enligt reglema om kommunalbesvär endast kommunmedlem, besvärspröv­ningen omfattar endast beslutets laglighet men ej dess lämplighet Och besvärsmyndigheten kan vid bifall till besvären endast upphäva be­slutet men inte ändra dess innehåll. Förvaltningsbesvär får däremot föras av den som beslutet angår, om det gått honom emot. Vidare är besvärsprövningen allsidig och inte begränsad till laglighetsfrågor och besvärsmyndigheten kan göra positiva ändringar i det överklagade be­slutets innehåll.

Det är inte lämpligt att olika typer av besvärsregler blir tillämpliga eller att besvären i sista instans prövas av olika myndigheter beroen­de på om länsstyrelsen själv beslutat i fråga om undantag från plan

Prop. 1971:180

96

eUer bestämmelse eller delegerat sin beslutanderätt till byggnads­nämnd. Paragrafen bör därför kompletteras med en bestämmelse om att talan mot byggnadsnämnds beslut i fråga som nu sagts föres hos länsstyrelsen genom besvär. Härigenom uteslutes tillämpningen av kommunallagens besvärsregler. För att också i detta sammanhang sä­kersfälla det kommunala planmonopolet bör vidare införas en mot­svarighet tUl föreskriften i 71 § 1 mom. andra stycket byggnadsstad­gan att talan inte får föras mot byggnadsnämnds beslut att vägra medgivande till avvikelse frän faststäUd generalplan eUer stadsplan. I paragrafen har slutligen med anledning av förvaltningsrättsreformen (prop. 1971: 30) som ett sista stycke tagUs in en uttrycklig besfämmel­se om att talan mot länsstyrelsens beslut i fråga som avses i paragra­fens tredje stycke skall föras hos Kungl. Maj:t.

3 kap. 3 §

Paragrafen innehåller bestämmelser som skall motverka uppkoms­ten av olämplig bebyggelse inom område där plan saknas. Enligt pa­ragrafens nuvarande lydelse får inom område, som inte detaljplane­lagts men där tätbebyggelse uppkommit eUer är att vänta inom en nä­ra framtid eller där eljest kan väntas att flera fastigheter avsedda för bebyggelse skall bildas, fastighetsbUdning inte ske om åtgärden skulle försvåra områdets ändamålsenliga användning, föranleda olämplig tätbebyggelse eller motverka lämplig planläggning av området.

I prop. 1971: 118 med förslag tiU lag om ändring i byggnadslagen m. m. har föreslagits den ändringen i tätbebyggelsedefinitionen i 6 § byggnadslagen att med tätbebyggelse i denna lag skall förstås sådan samlad bebyggelse som nödvändiggör eller kan väntas nödvändiggöra särskilda anordningar för tUlgodoseende av gemensamma behov. Vid prövning huravida tätbebyggelse föreligger skall alltså enligt förslaget hänsyn tas även till bebyggelse som är att vänta. Enligt 107 § bygg­nadslagen i dess nuvarande lydelse skall genom kommunens försorg byggnadsplan upprättas i den mån sådan plan behövs för reglering av bebyggelsen pä viss ort. Som förutsättning härför gäller att tätbebyggelse uppkommit eller att sådan bebyggelse kan väntas uppkomma inom nära förestående tid. Den föreslagna ändringen i 6 § byggnadslagen har för­anlett att i prop. 1971: 118 den i 107 § samma lag angivna begräns­ningen av tidsperspektivet föreslagits skola utgå. Motsvarande ändring har nu gjorts i 3 kap. 3 § FBL (jfr prop. 1971: 118 s. 27).

4 kap. 2 §

Paragrafen innehåUer bl. a. bestämmelser om hur gode män utses. Enligt första stycket sker detta genom val av kommunens fullmäktige. Genom lagen (1969: 765) om ändring i kommunallagen har emellertid ordet   "kommunfullm'åktige"   införts   som   benämning   på   kommuns

Prop. 1971:180

97

beslutande organ. Orden "kommunens fullmäktige" i nämnda stycke har därför bytts ut mot "kommunfuUmäktige".

4 kap. 8 §

I andra stycket finns bestämmelser om innehållet i ansökan om fastighetsbildning. Sökanden skall bl. a. ange namn och postadress be­träffande de rättighetshavare som kan beröras av den sökta åtgärden. Genom den föreslagna ändringen blir innehavare av rätt till elektrisk kraft att hänföra till de rättighetshavare som skall uppges, medan in­nehavare av samfäUighetsrätt utesluts.

Någon ändring föreslås inte i paragrafens första stycke. Med hän­syn tUl att de förutsättningar som förelåg vid tiden för FBL:s antagan­de i viss mån ändrats synes det ändå påkallat att här göra några kommentarer i anslutning till bestämmelserna i detta stycke. Bestäm­melserna g'äller formerna för ansökan om fastighetsbildning. Enligt första punkten skaU sådan ansökan göras skriftiigen hos fastighets­bildningsmyndigheten. Härmed förstås den fastighetsbildningsmyn­dighet som är behörig att handlägga förrättningen. Bestämmelser om behörigheten finns i 4 kap. 7 §. Enligt huvudregeln i n'ämnda paragraf skall förrättning handläggas av fastighetsbildningsmyndigheten i den ort där marken är belägen. Den omorganisation av lantmäteriverk­samheten som statsmakterna beslutat och som i sina huvuddrag fram­går av kungörelsen (1971: 45) om lantm'äteridistrikt och specialenhe­ter för fastighetsbildning m.m. och av lagen (1971: 133) om kommu­nal fastighetsbUdningsmyndighet och fastighetsregistermyndighet in­nebär att olika fastighetsbildningsmyndigheters territorieUa verksam­hetsområden kan helt eller delvis sammanfalla. I sådana fall finns emellertid en funktionell uppdelning av myndigheternas uppgifter. Denna blir givetvis avgörande för frågan vilken myndighet som skall handlägga en förrättning inom det gemensamma området. Uppenbar­ligen kan det vara svårt för den som viU ansöka om fastighetsbildning att veta vilken myndighet som är behörig att handlägga förrättningen. Om ansökningshandling inges till fel myndighet, åligger det givetvis denna att vidarebefordra handlingen till den behöriga myndigheten. Detta bör ske utan dröjsmål. Särskilt viktigt är detta när ansökningen rör fastighetsbUdning på grand av överlåtelse av fastighetsdel (jfr 4 kap. 79 §§ JB).

4 kap. 15 §

Paragrafen, som behandlar det fallet att fastighetsbUdningsförrätt­ning handläggs utan sammanträde, innehåller i andra punkten en be­stämmelse att byggnadsnämnden skall underrättas om förrättningen innan denna avslutas. F. n. är sådan underrättelseplikt begränsad till förrättning som avser mark inom område med fastställd generalplan

7    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 180

Prop. 1971:180

98

eller med stadsplan, byggnadsplan eller utomplansbestämmelser. Det­ta hänger samman med att skyldigheten att söka byggnadsnämndens lov till nybyggnad i allmänhet är knuten till område som nyss nämnts (jfr prop. 1969: 128 s. B 256). I prop. 1971: 118 föreslås emdlertid så­dan ändring i byggnadsstadgan (1959: 612) att b3'ggnadslovsp!ikten ut­vidgas till att omfatta hela landet. Den angivna begränsningen har därför fått utgå ur paragrafen.

4 kap. 22 §

Enligt denna paragraf i dess nuvarande lydelse skall vad som före­skrivits om delgivning med delägare i samfällighet äga motsvarande tillämpning bl. a. vid delgivning med innehavare av samfäUighetsrätt som g'äller till förmån för flera 'än tio fastigheter med skilda ägare. Med hänsyn till vad som tidigare har sagts om institutet samfäUig­hetsrätt har denna bestämmelse fått utgå.

4 kap. 24 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om underrättelse tUl byggnads­nämnden om sammanträde under förrättning. Enligt den nuvarande lydelsen skall byggnadsnämnden underrättas endast om förrättningen avser mark inom område med faststäUd generalplan eller med stads­plan, byggnadsplan eUer utomplansbestämmelser eller om nämnden har sökt förrättningen. Av skäl som har anförts vid 4 kap. 15 § bör dessa begränsningar upphävas och underrättelseskyldigheten göras ge­nerell. Paragrafen föreslås ändrad i enlighet härmed.

5 kap. 3 §

Denna paragraf innehåUer regler om fätten att påkalla fastighets­reglering. I tredje stycket sägs att byggnadsnämnd fär begära fastig­hetsreglering som avser område där tätbebyggelse föreligger eller är att vänta inom en nära framtid. Förslaget i prop. 1971: 118 om ut­vidgning av tätbebyggelsebegreppet har föranlett en jämkning i denna bestämmelse motsvarande den som förordats i 3 kap. 3 §.

Enligt 5 kap. 3 § fjärde stycket FBL kan länsstyrelse, överlantmä­tare eUer lantbraksnämnd påkaUa fastighetsreglering som myndighe­ten finner vara av större betydelse från allmän synpunkt. Beslutet om riktlinjer för omorganisation av lantmäteriverksamheten innebär emellertid att beslutanderätten i detta avseende skall utövas av läns­styrelsen ensam. Paragrafen har ändrats i enlighet härmed. Denna omfördelning av beslutanderätten är ett led i den förstärkning av länsstyrelsens ställning som ledande och samordnande länsorgan på samhällsplaneringens område som skett, främst genom den partiella 1'änsförvaltningsreformen (prop. 1970: 103, SU 132, KU 34, rskr 248 och 308). Denna reform innebär bl. a. att ett flertal uppgifter flyttats

Prop. 1971:180

99

frän fristående länsorgan till länsstyrelsen. Vid handhavandet av så­dana uppgifter skall emellertid länsstyrelsen även beakta synpunkter som de fristående länsorganen har att företräda, vilket självfaUet för­utsätter att samråd sker med dessa organ. Överlantm'ätaren ingår nu­mera i länsstyrelsen och torde regelmässigt vara föredragande eller beslutande på länsstyrelsens vägnar i ärenden som rör fastighetsbild­ning.

5 kap. 7 §

EnUgt huvudregeln i första stycket första punkten får fastighets­reglering inte verkställas sä, att mark på vilken finns byggnad över­förs till annan fastighet eller samfällighet. I styckets andra punkt görs emellertid f. n. undantag för bl. a. det fall att byggnaden tillhör inne­havare av samfäUighetsrätt, då överföring fär ske under viss förutsätt­ning. Vad som föreskrivs om sådan byggnad har fått utgå ur lagtex­ten.

5 kap. 30 §

Paragrafen rör tUlträde vid fastighetsreglering. Enligt den nuvaran­de lydelsen av första stycket sista punkten skall föreskriften i 12 kap. 29 § JB om hyresgästs skyldighet att avträda lägenhet beaktas vid av­görande av tillträdesfrägan. Denna lydelse grundar sig pä det förslag till JB som förelåg vid riksdagsbehandlingen av FBL. Förslaget inne­höll i 12 kap. 29 § andra stycket en bestämmelse att tillträdare av byggnad, som genom fastighetsreglering överförts till annan fastighet eller intagits i samfällighet, skulle säga upp hyresavtal, som gällde mot avträdaren, inom en månad från tillträdet för att inte avtalet skulle gälla mot honom. Vid den slutliga utformningen av JB fördes emellertid denna bestämmelse över till 7 kap. 29 § andra stycket. Hänvisningen i 5 kap. 30 § första stycket sista punkten har ändrats i enlighet härmed. Bestämmelsen har vidare omformulerats för att dess innebörd skall komma tydligare till uttryck (jfr prop. 1969: 128 s. B 481 och prop. 1970: 20 s. A 381).

5 kap. 34 §

I paragrafen föreskrivs f. n. att innehavare av nyttjanderätt eller samfäUighetsrätt, som berörs av fastighetsreglering, är sakägare vid förrättningen, om regleringen har betydelse för rättighetshavaren. Pa­ragrafen har ändrats så att vad som sägs om innehavare av samfäUig­hetsrätt i StäUet kommer att gäUa innehavare av rätt tiU elektrisk kraft.

8 kap. 7 §

Paragrafen innehåUer i andra stycket en bestämmelse att ägare av fastighet eller fastighetsdel som har ifrågasatts för inlösen skall läm-

Prop. 1971:180

100

na uppgift till fastighetsbildningsmyndigheten om innehavare av sär­skUd rättighet i egendomen. I enlighet med den anpassning till JB som bör ske har samfäUighetsrätt uteslutits och rätt till elektrisk kraft i stället medtagits vid uppräkningen av de rättigheter som omfattas av uppgiftsskyldigheten.

9 kap. 5 §

Tredje stycket innehåller bestämmelser om rätt för sakägare att klandra redovisning av syssloman som har utsetts för att ombesörja gemensamt arbete. Bestämmelserna innebär att talan skall väckas vid allmän underrätt och prövas av tingsrätten i vanlig sammansättning. Med hänsyn till den anknytning klandertalan av detta slag har tUl fas-tighetsbUdningsfrägor synes emellertid fastighetsdomstol vara mest lämpad att pröva sådan talan. Fastighetsdomstol har att handlägga likartade mål, t.ex. klandertalan enligt 11 § tredje stycket lagen (1970:246) om tvångsförvaltning av bostadsfastighet i dess lydelse fr. o. m. den 1 januari 1972 (1971:544). Paragrafen har ändrats i en­lighet h'ärmed. Genom hänvisningen till forumbestämmelsen i 15 kap. 1 § kommer klandertalan att prövas av samma domstol som skall handlägga andra mål rörande förrättningen.

12 kap. 4 §

Ändringen av denna paragraf grundas på de överväganden som re­dovisats i avsnitt 2.4. Ändringen innebär att bestämmelsen i andra stycket om förbud mot sammanläggning av fastighet som utmätts för­setts med undantag för det fall att sammanläggningen får till följd att utmätningen återgår. Vad som åsyftas är bestämmelserna i 63 § lagen om exekutiv förs'äljning av fast egendom och 82 a § utsökningslagen. Dessa behandlar det fallet att fastighetsöverlåtelse är beroende av viUkor och utmätning begärts för fordran hos överlåtaren. Enligt be­stämmelserna får utmätning av fastigheten ske, men utmätningen återgår om villkoret uppfylls. Den nu föreslagna undantagsregeln blir av betydelse i sådana fall då fastighetsöverlåtelse är beroende av att sammanläggning kommer tiU stånd. Regeln innebär att sammanlägg­ning får ske utan hinder av att fastigheten utmäts för fordran hos överlåtaren. Utmätning för fordran hos förvärvaren utgör däremot hinder mot sammanläggning.

12 kap. 7 §

I första stycket första punkten hänvisas till bestämmelserna i 6 kap. 15 § JB om sammanfäggnings inverkan pä omfattningen av inteckning. Dessa bestämmelser togs vid den slutliga utformningen av JB upp i 6 kap. 16 §. Hänvisningen har ändrats i enlighet härmed.

Första stycket andra punkten har omformulerats sä att beskrivning-

Prop. 1971:180

101

en av de fordringar som här avses stämmer överens med den som ta­gits upp i 1 § lagen om avstyckad fastighets ansvar för vissa fordring­ar.

13 kap. 2 §

I paragrafens första stycke behandlas initiativrätten i fråga om fas­tighetsbUdning för samordning med kommunal indelning. Denna ini­tiativrätt tiUkommer enligt paragrafens nuvarande lydelse överlantmä­taren. Initiativrätten bör i stäUet tillkomma länsstyrelsen. Paragrafen har ändrats i enlighet härmed.

15 kap. 7 §

Paragrafen innehåUer bestämmelser om byggnadsnämndens rätt att föra talan mot tiUstånds- och fastighetsbildningsbeslut. Enligt den nu­varande lydelsen är denna rätt inskränkt tiU beslut som rör mark inom område med fastställd generalplan eller med stadsplan, bygg­nadsplan eller utomplansbestämmelser. Sedan byggnadslovsplikten ut­sträckts till att gälla hela landet, bör denna inskränkning bortfalla. Ändringen i paragrafen innebär att byggnadsnämnden får klagorätt i fråga om tillstånds- och fastighetsbildningsbeslut oavsett markens be­lägenhet. Genom bestämmelserna i 4 kap. 17 § tredje stycket och 29 § andra stycket är sörjt för att nämnden alltid får kännedom om be­sluten och alltså blir i tiUfälle att utöva sin klagorätt.

15 kap. 8 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om rätt att på det aUmännas vägnar fullfölja talan mot tillstånds- eUer fastighetsbUdningsbeslut. Enligt den lydelse paragrafen nu har tillkommer denna rätt överlant-mätaren, länsstyrelsen och lantbruksnämnden. Beslutet om riktUnjer för omorganisation av lantmäteriverksamheten innebär emellertid att rätten pä länsplanet att fullfölja talan mot tiUstånds- och fastighets­bildningsbeslut skall utövas av länsstyrelsen ensam. Paragrafen har ändrats i enlighet härmed.

15 kap. 9 §

I paragrafen meddelas besfämmelser om rätt för den som i annan egenskap än sakägare begärt fastighetsbUdningsförrättning att föra ta­lan mot beslut om inställande av förrättningen. Bland sådana sökande nämns överlantmätaren och lantbruksn'ämnden. Paragrafen har änd­rats på motsvarande sätt som 15 kap. 8 §.

16kap. 3, 5ochll§§

I 16 kap. 3 § meddelas bestämmelser om fastighetsdomstols skyl­dighet att vidta förberedande åtgärder i fastighetsbUdningsmål. Para-

Prop. 1971:180

102

grafens andra stycke innehåller bl. a. bestämmelser om att yttrande skall inhämtas frän överlantmätaren, om det fordras för målets be­redande eUer avgörande. I 5 §, som behandlar frågan om kaUelse till huvudförhandling, föreskrivs bl. a. att överlantmätaren som regel skaU kallas, när sakägares besvär rör aUmänt intresse. I 11 § regleras frågan om domstolens möjligheter att ändra beslut eller åtgärd av fastighets­bUdningsmyndigheten. Första stycket första punkten innehåller be­sfämmdsen att, när talan fullföljts av sak'ägare, fastighetsbUdnings­myndighetens beslut eller åtgärd får ändras endast om övriga sakäga­re och, när besvären rör allmänt intresse, överlantmätaren eller bygg­nadsnämnden fått tiUfälle att yttra sig.

Som en konsekvens av att länsstyrelsen ensam skall pä länsplanet före­träda allmänt intresse i fastighetsbildningsmål har i samtliga nämnda paragrafer gjorts den ändringen att den uppgift som enligt respektive paragrafs nuvarande lydelse lagts pä överlantmätaren överflyttats pä länsstyrelsen. Inom länsstyrelsen torde uppgiften regelmässigt komma att fuUgöras av överlantmätaren.

18 kap. 2 och 3 §§

I den nuvarande lydelsen av 18 kap. 2 § finns bestämmelser om byggnadsnämnds skyldighet att nedsätta fullföljdsavgift och belopp tUl säkerhet för kostnadsersättning vid fullföljd av talan till högsta domstolen. Genom lagen (1971: 218) om ändring i rättegångsbalken har dock bestämmelserna om nedsättningsskyldighet i allmänhet upp­hört att gäUa fr. o. m. den 1 juli 1971. Eftersom nedsättningsskyldig­heten sålunda generellt har slopats, bör ifrågavarande paragraf i FBL utgå. Den följande paragrafen, som är den sista i kapitlet, bör därvid numreras om och ges den upphävda paragrafens beteckning.

6.3 Ändring i lagen om införande av fastighetsbildningslagen

17 §

För att fastighet skall få ingå i sammanläggning kfävs enligt 12 kap. 4 § första stycket FBL att ägaren har lagfart på fastigheten eller att lagfartsansökan har förklarats vilande och hinder mot bifall tUl den inte föreligger om sammanläggningen genomförs. Sedan den 1 januari 1876, dä förordningen (1875: 42 s. 1) angående lagfart ä fång till fast egendom trädde i kraft, har skyldigheten att söka lagfart omfattat al­la slag av äganderättsförvärv avseende fast egendom. Enligt dessför­innan gäUande rätt var emellertid vissa typer av äganderättsförvärv undantagna från lagfartspUkt. När ett sådant äldre, icke lagfartsplik-tigt förvärv åberopas i fråga om fastighet som skall ingå i samman­läggning, bör avsteg kunna göras frän det i 12 kap. 4 § första stycket FBL föreskrivna sammanläggningsvillkoret (jfr prop.  1969: 128 s.  B

Prop. 1971:180

103

732). En bestämmelse med denna innebörd har tagits upp i ett särskilt stycke i förevarande paragraf.

19 och 20 §§

Fastighetsregister förs f. n. antingen i form av jordregister eller i form av s. k. stadsregister. Register i någon av dessa former är nu­mera upplagt för hela landet. Det kan emeUertid fortfarande före­komma att stadsregister läggs upp för område där sådant register ti­digare inte finns. Uppläggandet av stadsregister innebär i sådana fall att jordregister ersätts av stadsregister. Beslut om uppläggande av stadsregister meddelas av lantmäteristyrelsen med stöd av 7 kap. 1 § lagen (1917:269) om fastighetsbUdning i stad och kungörelsen (1954: 86) om prövning av vissa ärenden rörande fastighetsredovisning och fastighetsbildning. F. n. föreligger beslut om uppläggande av stadsregister i fråga om ett trettiotal områden i landet. Områdena ut­görs av utvidgningar av områden där stadsregister redan förs. Utvidg­ning kan aktualiseras genom att tätort för vilken stadsregister förs ex­panderar.

Innan stadsregister läggs upp, måste i förekommande fall fastighet som ligger pä ömse sidor om den beslutade nya stadsregistergränsen delas efter denna gräns. Föreskrifter om fastighetsdelning i sädana faU finns i lagen (1930: 99) om delning av fastighet vid ändring i ri­kets indelning m. m. Bestämmelserna i denna lag är också tillämpliga med avseende på delning av fastighet för anpassning av fastighetsin­delningen till den kommunala indelningen.

1930 års lag upphävs genom FBLP. I fråga om fastighetsbildning för samordning med kommunal indelning träder 13 kap. FBL i den upphävda lagens ställe. I fråga om fastighetsbildning för samordning med gräns mellan stadsregisterområde och jordregisterområde finns däremot efter utgången av år 1971 inga bestämmelser. Som skäl för att sädana bestämmelser inte behövdes framhöll 1954 års fastighets­bildningkommitté att enhetiiga regler rörande fastighetsregister av­sägs komma att tillskapas och att den indelning efter vilken fastig­hetsredovisningen kom att ordnas i princip inte borde fä påverka fas­tighetsindelningen (prop. 1969: 128 s. B 764). I motiven till bestäm­melsen i FBLP om upphävande av 1930 års lag har endast påpekats att lagen i fräga motsvaras av 13 kap. FBL och att lagen därför blir överflödig i och med att FBL träder i kraft (prop. 1970: 144 s. 49).

Det torde emellertid ännu dröja åtskilliga år innan det nya enhetli­ga fastighetsregister som fastighetsbildningskommittén omnämner och som statsmakterna nu har beslutat om kan träda i funktion. Under den tid som de nuvarande båda registertyperna sålunda måste finnas kvar och föras kan det i viss utsträckning bli nödvändigt att övergå från iordreaister till stadsregister. Man kan räkna med att de nya be-

Prop. 1971:180

104

stämmelser om stadsregister som kommer att gälla fr. o. m. den 1 ja­nuari 1972 också innehåller regler om utvidgning av stadsregisterom­råde.

Om särskilda bestämmelser om fastighetsbildning för samordning med gräns mellan stadsregister- och jordregisterområde inte finns, måste ny sådan gr'äns förläggas till sådant l'äge att ingen fastighet fal­ler på mer än en sida om gränsen, eftersom det inte är möjligt att ha oUka delar av en fastighet liggande inom skUda registerområden. En sådan ordning kan emellertid medföra olägenheter.

Bestämmelser bör därför meddelas som i de nu nämnda fallen öpp­nar möjlighet till fastighetsbUdning för att samordna fastighetsindel­ningen med indelningen i registeromräden. I fråga om sådan fastig­hetsbildning bör 13 kap. FBL äga motsvarande tillämpning. Bestäm­melsema har tagits upp i en ny paragraf, 19 §, i FBLP. Före denna paragraf har införts rubriken "Särskilda övergångsbestämmelser an­gående 13 kap. fastighetsbUdningslagen". Den nuvarande 19 § har be­tecknats 20 §. Lagändringen föreslås träda i kraft samtidigt med FBL.

6.4 Ändring i lagen om upphörande av inteckningsansvar i fastighet som bildats av samfälld mark

Som anförts i avsnitt 5.3.4 bör preklusionsbestämmelserna i lagen om upphörande av inteckningsansvar i fastighet som bildats av sam­fälld mark gälla även när fastighet bildats av samfälld mark genom legalisering av arealöverlåtelse enligt ÄUL eller LL. Genom det före­slagna tillägget tUl 1 § första stycket i lagen utsträcks lagens tillämp­ningsområde tiU att omfatta också sådan fastighetsbildning. Fastighet som har bildats genom legalisering kan bestå antingen enbart av tidi­gare samfälld mark eller av sådan mark och annan mark. Givetvis bör preklusionsbestämmelserna tiUämpas också i sistnämnda fall, vilket är att jämställa med den sammanläggningssituation som regleras i pa­ragrafens andra stycke.

6.5 Ändring i konkurslagen

33 § konkurslagen (KL) innehåller regler om återvinning till kon­kursbo av egendom som tillhört konkursgäldenären. Bl. a. ges i första stycket bestämmelser om förVängning av den i allmänhet gällande ti­den inom vilken konkursansökan skall ha skett för att återvinning skaU vara möjlig. Sålunda förlängs i fråga om återvinning av gåva från gäldenärens make denna tid från 180 dagar till ett år. Enligt 28 § KL, vartill hänvisas i 33 §, utgör vid gåva av fast egendom dagen för lagfartsansökan utgångspunkt för tidsberäkningen.

Genom 12 kap, 2 § FBL har bl. a. skapats möjlighet att samman-

Prop. 1971:180

105

lägga fastigheter som ägs av äkta makar var för sig, föratsatt att ma­karna träffar avtal om sin rätt i den fastighet som bildas genom sam­manläggningen. Avtalet måste gå ut på att makarna skall äga var sin andel i den nybildade fastigheten som enskUd egendom eller gifto­rättsgods. Vardera makens andel skall utgöra hälften, om ej annat av­talats. Avtal som nu sagts kan innefatta gåva av fast egendom från den ena maken till den andre. Efter sammanläggningen skall enligt 12 kap. 7 § fjärde stycket den för vardera maken beviljade eller sökta lagfarten avse den andel i fastigheten som tillkommer honom.. Av­talet skall alltså inte läggas till grund för någon lagfartsansökan, även om gåva skett. Om återvinning övervägs i sådant fall, finns alltså ingen utgångspunkt för nämnda tidsberäkning. Det är emeUertid uppen­bart att reglerna om återvinning bör vara tUlämpliga även för det faU att gåva av fast egendom mellan makar skett genom avtal enligt 12 kap. 2 § FBL. I 33 § KL har införts en bestämmelse som utsäger detta och som innehåller bestämmelser om från vUken dag återvin­ningstiden skaU räknas. Som utgångspunkt for tidsberäkningen har valts tidpunkten för sammanläggningens fullbordan, dvs. den dag dä uppgift om fastighetsbildningen infördes i fastighetsregistret. Lag­ändringen föreslås träda i kraft samtidigt med FBL.

8    Hemställan

Jag hemstäUer, att lagrådets yttrande över förslagen till

1)

lag om ändring i jordabalken,

2)

lag om ändring i fastighetsbUdningslagen (1970: 988),

3)

lag om ändring i lagen (1970: 989) om införande av fastighets­bildningslagen,

4)

lag om avstyckad fastighets ansvar för vissa fordringar,

5)

lag om äganderättsutredning och legalisering,

6)

lag om ändring i lagen (1970: 997) om  upphörande av inteck­ningsansvar i fastighet som bildats av samfälld mark och

7) lag om ändring i konkurslagen (1921: 225)

inhämtas genom utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt bifaller Hans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1971:180

106

Bilaga 1

Förslagen i departements­promemorian Ds Ju 1971:11

1    Förslag till

Lag om ändring i jordabalken

Härigenom förordnas, att 19 kap. 9 § jordabalken skall ha nedan an­givna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Skall ansökan ej avvisas enligt 8 § eller omedelbart avslås enligt föreskrift i 2023 kap., får ären­det uppskjutas till viss senare in­skrivningsdag, om det är nödvän­digt för utredningen. Uppskjutes ärendet, får sökanden föreläggas att förebringa den utredning som fordras eller, i fall som avses i 10 §, infinna sig personligen eller genom ombud hos inskrivnings­myndigheten. I föreläggandet får vite utsättas. Efterkommes ej fö­reläggandet, kan ansökningen för­klaras förfallen. Erinran om detta skall intagas i föreläggandet.

Avser ansökan fastighet eller del av fastighet som ingår i beslutad men icke fullbordad sammanlägg­ning och skall ansökningen ej av­ visas enligt 8 § eller omedelbart avslås enUgt föreskrift i 2023 kap., skall ärendet uppskjutas till den inskrivningsdag som infaller närmast efter det meddelande att sammanläggningen fullbordats el­ler frågan därom förfallit kommit inskrivningsmyndigheten till hän­da.

Om det är nödvändigt för utred­ningen, får inskrivningsärende även i annat fall än som anges i första stycket uppskjutas till viss senare inskrivningsdag. Uppskjutes ärendet, fär sökanden föreläggas att förebringa den utredning som fordras eller, i fall som avses i 10 §, infinna sig personligen eller genom ombud hos inskrivnings­myndigheten. I föreläggandet får vite utsättas. Efterkommes ej före­läggandet, kan ansökningen för­klaras förfallen. Erinran om detta skall intagas i föreläggandet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

Prop. 1971:180

107

2    Förslag till

Lag om avstyckad fastighets ansvar för vissa fordringar

1

§ I fråga om avstyckad fastighets ansvar för sådan fordran som utan inskrivning är förenad med rätt till betalning ur fastighet äger 6 kap. 11 § andra och tredje styckena jordabalken motsvarande tillämp­ning.

2

§ Vid avstyckning kan förordnas att styckningslotten skall vara fri från ansvar för fordran som anges i 1 §. Sådant förordnande får med­delas, om fordringshavaren medger det eller om det är väsentligen utan betydelse för honom. Förordnandet skall upptagas i fastighetsbUdnings­beslutet.

3

§    1 och 2 §§ gäUer ej, om annat följer av särskilda bestämmelser.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972. I fråga om avstyckning Som skett med tUlämpning av lagen (1917: 269) om fastighetsbildning i stad eller lagen (1926: 326) om delning av jord å landet gäller äldre bestämmelser.

3    Förslag till

Lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970: 988)

Härigenom förordnas, att 5 kap. 16 § fastighetsbildningslagen skall ha nedan angivna lyddse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

16 § Om fastighet, som undergår värdeminskning genom regleringen eUer som helt eller delvis inlöses, svarar för fordran, skall fastighetsbUdnings­myndigheten förordna att sådan ersättning jämte ränta som, efter av­räkning om sådan behövs, tillkommer fastighetsägaren och som ej ut­gör ersättning för personlig skada eller ersättning enligt 27 eller 30 § skall inbetalas tUl myndighet som Konungen bestämt. Detta gäller dock icke, om innehavarna av samtliga fordringar, för vilka fastigheten svarar, medgivit att ersättning utbetalas direkt till fastighetsägaren. Besväras fastigheten av gemensam inteckning, fordras dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken föreskrives för relaxation. Medgivande av rättsägare fordras ej, om regleringen är väsentiigen utan betydelse för honom.

Inbetalda   medel   fördelas   av

Inbetalda   medel   fördelas   av

länsstyrelsen. Därvid äger bestäm-     länsstyrelsen. Därvid äger bestäm-

Prop. 1971:180

108

Nuvarande lyddse

melserna om fördelning av köpe­skilling för utmätningsvis såld fast egendom motsvarande tUlämpning. Sammanträde för fördelningen hålles så snart det kan ske. Kal­lelse till sammanträdet sändes till rättsägarna minst två veckor i för­väg.

Föreslagen lydelse

melserna om fördelning av köpe­skilling för utmätningsvis såld fast egendom motsvarande tillämpning. Har medel inbetalats för fastighet som i sin helhet inlösts eller eljest tagits i anspråk vid regleringen, äger dock innehavare av fordran, som utan inskrivning är förenad med rätt till betalning ur fastig-fieten, att för kapitalvärdet av be­lopp som fastställts men ännu ej förfallit till betalning, få utdelning med samma rätt som för fordring­en i övrigt. Kapitalvärdet beräknas efter en räntefot av fem procent om året. Sammanträde för fördel­ningen hålles så snart det kan ske. Kallelse tUl sammanträdet s'ändes till rättsägarna minst tvä veckor i förväg.

Även i annat fall än som avses i första stycket får fastighetsbildnings­myndigheten förordna att in- och utbetalningar av belopp, som skall ut­gå med anledning av regleringen, skall ske genom myndighets för­medling. Närmare föreskrifter härom meddelas av Konungen.

Skall medel inbetalas tUl myndighet på grund av bestämmelsema i denna paragraf, ankommer det på myndigheten att vidtaga behövliga åtgärder för att uttaga medlen hos den betalningsskyldige.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

Prop. 1971:180

109

Bilaga

Förslaget i departements­promemorian Ds Ju 1971:17

Förslag tiU

Lag om äganderättsutredning och legalisering

Härigenom förordnas som följer. Äganderättsutredning

1 § Beträffande område där äganderätten tUl fast egendom är oviss

fär länsstyrelsen förordna om äganderättsutredning, om det från all­

män och enskild synpunkt är av väsentiig betydelse att ovissheten un­

danröjes samt åtgärder härför lämpligen bör vidtagas i ett samman­

hang. Förordnande som nyss sagts får även eljest meddelas beträffande

område där fastighetsägarna i betydande omfattning saknar lagfart.

Innan förordnande om äganderättsutredning meddelas, skall länssty­relsen samråda med vederbörande inskrivningsmyndighet och övriga myndigheter vilkas hörande kan vara av betydelse för avgörandet.

Framkommer vid samråd enligt andra stycket skilda uppfattningar eller är ärendet av annan anledning svårbedömt, skaU det överlämnas till lantmäteristyrelsen för avgörande.

2 § Äganderättsutredning sker vid förrättning, som handlägges av

fastighetsbildningsmyndigheten.

4 kap. 17, 12 och 13 §§, 14 § första och fjärde styckena, 1623 §§, 24 § första punkten samt 2931, 3340 och 42 §§ fastighetsbildnings­lagen (1970: 988) äger motsvarande tiUämpning vid äganderättsutred­ning, i den män ej annat föreskrives i denna lag.

3

§ Om fastighetsbildningsmyndigheten finner det lämpligt, får del av förrättningsområdet utbrytas till behandling vid särskild förrättning.

4

§ Vid förrättningen skall äganderätten till samt inskrivningsförhål­landena i den egendom som omfattas av förrättningen utredas. Fastig­hetsbUdningsmyndigheten skall införskaffa utdrag ur fastighetsregister rörande förrättningsområdet samt upprätta sammanställning över lag­farts- och andra inskrivningsförhållanden.

5

§ Om tid och ställe för första sammanträdet skall fastighetsbUd­ningsmyndigheten utfärda kungörelse, som minst fjorton dagar före sammanträdet hålles tiUgänglig hos kommunstyrelsen. Meddelande här­om och om kungörelsens huvudsakliga innehåll anslås pä kommunens anslagstavla och införes i lämplig tidning.

Kungörelse och kallelser rörande första sammanträdet skaU innehålla uppgifter om det område som beröres av förrättningen och om vad sak­ägarna bör iakttaga för att bevaka sin rätt samt upplysning om ägande­rättsutredningens rättsverkningar enligt 10 och 30 §§.

6 § Vid första sammanträdet skall fastighetsbildningsmyndigheten re­

dogöra för förrättningens omfattning och ändamål samt bereda sak­

ägama tillfälle att taga del av de i 4 § angivna handlingarna.

Prop. 1971:180

110

Sakägarna skall föreläggas att inom viss tid, minst en månad, hos fas­tighetsbUdningsmyndigheten muntligen eller skriftligen anmäla sina an­språk pä äganderätt samt förete sädana handlingar och meddela så­dana upplysningar angående innehav och annat, som kan vara av be­tydelse för äganderättsutredningen. Föreläggandet skall efter sammanträ­det snarast möjligt anslås pä kommunens anslagstavla.

7 § FastighetsbUdningsmyndigheten skall tUlse, att innebörden av an­

mälda anspråk blir klarlagd, samt upprätta sammanställning över an­

språken och vad som eljest är av betydelse för äganderättsutredningen.

Härefter skall nytt sammanträde hällas. Sakägarna skall därvid fä till­fäUe att taga del av sammanställningen. I den mån oförenliga anspråk anmälts eller förhållandena eljest ger anledning därtill, skall fastighets­bildningsmyndigheten redogöra för utredningen i ärendet. Sakägarna skall därjämte få tillfälle att slutföra sin talan.

8

§ Med alla kända sakägares medgivande får fastighetsbildnings­myndigheten underlåta att meddela föreläggande enligt 6 § andra styc­ket samt fuUgöra vad som föreskrives i 7 § redan vid första samman­trädet.

9

§ Sedan erforderliga sammanträden hållits, skall fastighetsbUd­ningsmyndigheten pröva vem som bör anses vara ägare till varje sär­skild fastighet eUer tiU mark inom fastighet eller inom samfällighet en­ligt fastighetsbUdningslagen (1970:988) samt upprätta förteckning i enlighet härmed (äganderättsförteckning). Förvärv vartill fordras till­stånd av myndighet får ej beaktas förrän tillstånd erhållits.

Har fastighet eller samfäUighet som nyss sagts delats genom sämje­delning, arealöverlåtelse eller annan privat jorddelning före den 1 juli 1962, skall varje del upptagas som särskild ägolott i äganderättsför­teckningen.

10

§ Om ägolott enligt 9 § andra stycket upptagits i äganderättsför­teckning, har förteckningen i denna del verkan som fastighetsbildnings­beslut.

11

§ Om inskrivning beviljats eUer sökts i del av ägolott, får fastig­hetsbildningsmyndigheten med medgivande av ägolottens ägare för­ordna att med äganderättsutredningen skall följa samma verkan som om n'ämnda dd och återstoden av ägolotten utgjort fastigheter, vilka sammanlagts med varandra. Besväras mer än en av delarna av be­viljad eller sökt inskrivning, äger 12 kap. 5 och 6 §§ fastighetsbUd­ningslagen (1970: 988) motsvarande tiUämpning.

Innan förordnande enligt första stycket meddelas, skall yttrande in­hämtas från inskrivningsmyndigheten, som skall avge sådant snarast möjligt. Det skall grundas på fastighetsboken och vad som eljest är k'änt för myndigheten. I yttrandet skall anges om hinder mot förord­nande möter enligt första stycket andra punkten. I övrigt äger 12 kap. 10 § andra stycket och 11 § fastighetsbUdningslagen (1970: 988) mot­svarande tillämpning.

Meddelas förordnande enligt första stycket på grundval av företrä­desordning, skall denna i samband därmed fastställas.

Besväras del av ägolott som upptagits i äganderättsförteckningen av fordran som utan inskrivning är förenad med rätt till betalning ur fast

Prop. 1971:180

111

egendom, omfattar fordringen efter äganderättsutredningen hela ägo­lotten.

12 § Finner fastighetsbildningsmyndigheten~~attJäiTTprigare fastighets­

indelning vinnes genom att ägolotter som upptagits i äganderättsför­

teckningen sammanlägges till en fastighet, får myndigheten vid förrätt­

ningen utan ansökan upptaga fråga därom. 12 kap. 13 §§, 4 § andra

stycket och 57 §§ fastighetsbUdningslagen (1970: 988) äger motsva­

rande tillämpning i fräga om sådan sammanläggning.

Sammanläggning får ej ske, om ägaren bestrider åtgärden och den kan antagas orsaka honom olägenhet av någon betydelse.

13

§ Har förrättningsomräde uppdelats enligt 3 §, fär sammanlägg­ning även avse ägolott som behandlats vid tidigare avslutad delförrätt­ning.

14

§ Vid förrättningen skall fastighetsbildningsmyndigheten höra sak­ägarna över frågan om sammanläggning och därvid redogöra för inne­börden och verkan av sådan åtgärd.

15

§ Finner fastighetsbildningsmyndigheten att hinder mot samman­läggning ej möter enligt 12 kap. 13 §§ och 4 § andra stycket fastig­hetsbUdningslagen (1970: 988) eller enligt 12 § andra stycket, skall ytt­rande inhämtas från inskrivningsmyndigheten. Härvid äger 12 kap. 10 och 11 §§ fastighetsbUdningslagen motsvarande tiirämpning. Inskriv­ningsmyndigheten skall dock ej beakta villkoret i 12 kap. 4 § första stycket nämnda lag.

16

§ Möter ej hinder mot sammanläggning, skaU fastighetsbildnings­beslut meddelas. Om sammanläggning genomföres på grundval av före­trädesordning, fastställes denna i fastighetsbildningsbeslutet.

Legalisering

17

§ Sådan privat jorddelning som avses i 9 § andra stycket får genom särskilt beslut erkännas som fastighetsbUdning i den ordning som anges i 1824 §§ (legalisering).

18

§ Fråga om legalisering prövas på ansökan av den som äger del i den berörda fasta egendomen.

Är det av betydelse för pågående fastighetsbUdningsförrättning att legalisering sker, fordras ej ansökan. I sådant fall fär frågorna om lega­lisering och fastighetsbUdning handläggas gemensamt vid en förrättning.

Om det är av större betydelse från allmän synpunkt att delningar inom visst område legaliseras, får länsstyrelsen förordna att fråga om legalisering skall prövas utan ansökan.

19

§ Bestämmelserna i 2 och 3 §§ äger motsvarande tiUämpning i fråga om legalisering. Detsamma gäller bestämmelserna i 4 kap. 810 §§, 14 § andra och tredje styckena samt 32 § fastighetsbildningslagen (1970: 988).

20

§ Fastighetsbildningsmyndigheten skall i behövlig omfattning ut­reda äganderätts- och inskrivningsförhällandena i egendomen.

21

§ Om äganderätten till egendom som ingått i delningen är oviss eller ägare av sådan egendom saknar lagfart, skall frågan om ägande-

Prop. 1971:180

112

rätten utredas vid förrättningen, om fastighetsbildningsmyndigheten fin­ner det lämpligt.

22

§    I fall som avses i 21 § äger 49 §§ motsvarande tillämpning.

23

§ Om hinder mot legalisering ej föreligger, skall legaliseringsbeslut meddelas.

24

§ Bestämmelserna i 1116 §§ äger motsvarande tillämpning vid legaliseringsförrättning. I fråga om sammanläggning äger även 12 kap. 4 § första stycket fastighetsbildningslagen (1970: 988) motsvarande tiU-lämpning, i den män utrednmg ej skett enligt 21 §.

Gemensamma bestämmelser

25

§ Karta skall upprättas vid förrättning enligt denna lag. Kartan skall göras så noggrann som ändamålet kräver.

26

§ Insfälles förrättning som påbörjats utan ansökan, skall förrätt­ningskostnaderna betalas av staten. I annat fall fördelas kostnaderna mellan sakägarna efter vad som är skäligt. 2 kap. 6 § tredje och fjärde styckena fastighetsbildningslagen (1970: 988) äger motsvarande tillämp­ning vid förrättning enligt denna lag.

27

§ I fråga om talan mot fastighetsbildningsmyndighetens beslut och förfarandet i mål som fullföljts äger 1518 kap. fastighetsbildningslagen (1970: 988) motsvarande tUlämpning.

Besvär, vari klaganden yrkar att han i stället för annan skall i ägan­derättsförteckning upptagas som ägare till viss egendom, skall anses innefatta yrkande om bättre rätt tiU egendomen.

28

§ Förrättning enligt denna lag föranleder ej att gräns anses lagli­gen bestämd.

29

§ Har äganderättsförteckning upprättats vid förrättning enligt denna lag, skall fastighetsbildningsmyndigheten efter förrättningens avslutande utan dröjsmål s'ända ett exemplar av förteckningen till inskrivningsmyn­digheten.

30

§ För var och en som i äganderättsförteckning upptagits som ägare till fast egendom skall på grund av förteckningen lagfart på egendo­ men beviljas, om ej annat följer av 31 §. Ny lagfart behövs dock ej för den som redan har lagfart på samma egendom.

Lagfart skall anses sökt på andra inskrivningsdagen efter det att tiden för fullföljd av talan mot förrättningen utgått.

31 § Lagfart får ej beviljas pä annan egendom än sådan som upp­

tagits som särskild fastighet i fastighetsregistret eller utgör kvotdel

av dylik fastighet. Möter hinder som nu sagts mot lagfart på del av fas­

tighet, fär icke heller lagfart på återstoden beviljas.

Lagfart får ej bevUjas, om rättegäng pågår om hävning eUer åter­gång av förvärv av egendomen eller om bättre rätt till denna. Detsamma gäller om annans ansökan om lagfart pä grund av förvärv, som skett efter förrättningens avslutande, föranleder att den i äganderättsförteck­ningen angivne ägarens rätt skall anses tvistig.

Möter enligt denna paragraf hinder mot lagfart, skall ärendet för­klaras vilande.

Prop. 1971:180

113

32 §   Bevis om beviljad eller sökt lagfart skall ej meddelas i lagfarts­ärende enUgt denna lag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972, då lagen (1962: 270) om äganderättsutredning, lagfart och sammanläggning av fastigheter i vissa faU samt legaliseringslagen (1968: 578) upphör att gälla.

Pågår förrättning vid ikraftträdandet, äger 4 § lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbildningslagen motsvarande tillämpning.

10 och 11 §§ lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbildnings­lagen äger motsvarande tUlämpning i fråga om förrättning enligt denna lag.

8    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 180

Prop. 1971:180

114

Bilaga 3 ReinUterade förslagen

3   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbildnings­lagen

Härigenom förordnas i fråga om lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbildningslagen,

dels att 17 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 19 §, och närmast före denna paragraf en ny rubrik av nedan angivna lydelse,

dels att nuvarande 19 § skall betecknas 20 §.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 § Bestämmelserna i 12 kap. 2 § fastighetsbUdningslagen om samman­räggning av fastigheter, som tillhör äkta makar, gäller ej när äldre gif­termålsbalken är tillämpUg på makarnas förmögenhetsförhållanden.

Bestämmelserna i 12 kap. 4 § första stycket fastighetsbildnings­lagen gäller ej i fråga om fastighet som förvärvats på sådant sätt att ägaren ej varit skyldig att söka lagfart.

Särskilda övergångsbestämmelser an­gående 13 kap. fastighetsbildnings­lagen

19 § Skall för skilda delar av kom­mun finnas olika slag av fastig­hetsregister, får fastighetsbildning ske för samordning mellan fastig­hetsindelningen och indelningen i registerområden. Därvid äger 13 kap. fastighetsbildningslagen mot­svarande tillämpning.

4   Förslag till

Lag om avstyckad fastighets ansvar för vissa fordringar

Härigenom förordnas som följer.

I  §   I fråga om avstyckad fastighets ansvar för sådan fordran som utan

inskrivning är förenad med rätt till betalning ur fastighet äger 6 kap.

II  § andra och tredje styckena jordabalken motsvarande tillämpning.

Prop. 1971:180

115

Detta gäller även om stamfastigheten och den avstyckade fastigheten är i samme ägares hand.

2 § Vid avstyckning kan fastighetsbildningsmyndigheten förordna att

fordran som avses i 1 § icke skall besvära styckningslotten. Sådant för­

ordnande får dock meddelas endast om fordringshavaren medger det

eller om det är viisentligen utan betydelse för honom.

Förordnande  enligt  första  stycket  skall  upptagas  i  fastighetsbild­ningsbeslutet.

3 §    1 och 2 §§ gäller ej, om annat följer av särskilda bestämmelser.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972. I fräga om avstyckning som skett med tiUämpning av lagen (1917: 269) om fastighetsbUdning i stad, lagen (1926: 326) om delning av jord å landet eller lagen (1930: 99) om delning av fastighet vid ändring i rikets indelning m. m. gäller äldre bestämmelser.

5   Förslag till

Lag om äganderättsutredning och legalisering

Härigenom förordnas som följer. Äganderättsutredning

1 § Länsstyrelsen får förordna om äganderättsutredning beträffande

område där äganderätten tUl fast egendom är oviss, om det från all­

män och enskild synpunkt är av väsentlig betydelse att ovissheten un­

danröjes och åtgärder härför lämpligen bör vidtagas i ett sammanhang.

Sådant förordnande fär även eljest meddelas beträffande område där

fastighetsägarna i betydande omfattning saknar lagfart.

Innan förordnande om äganderättsutredning meddelas, skall läns­styrelsen samräda med inskrivningsmyndigheten och övriga myndighe­ter vilkas hörande kan vara av betydelse för avgörandet.

Framkommer skUda uppfattningar vid samråd enligt andra stycket eller är ärendet av annan anledning svårbedömt, skall det överlämnas till lantmäteristyrelsen för avgörande.

2 § Äganderättsutredning sker vid förrättning, som handlägges av fas­

tighetsbildningsmyndigheten.

Bestämmdserna i 4 kap. 17, 12 och 13 §§, 14 § första och fjärde styckena, 1624, 28 och 29 §§, 30 § första stycket samt 31, 3340 och 42 §§ fastighetsbUdningslagen (1970: 988) äger motsvarande tUl-lämpning på äganderättsutredning, i den män ej annat följer av denna lag.

3

§ Fastighetsbildningsmyndigheten fär bryta ut del av förrättnings­området till behandling vid särskild förrättning.

4

§ Vid förrättningen skall äganderätten tUl samt inskrivningsförhål­landena i den egendom som omfattas av förrättningen utredas. Fastig­hetsbildningsmyndigheten skall skaffa utdrag ur fastighetsregistret rö­rande förrättningsomrädet samt upprätta sammanställning över lag­farts- och andra inskrivningsförhållanden.

Prop. 1971:180

116

5 § FastighetsbUdningsmyndigheten skall utfärda kungörelse om tid

och ställe för första sammanträdet. Kungörelsen skall hållas tiUgänglig

hos kommunstyrelsen minst fjorton dagar före sammantr'ädet. Medde­

lande om kungörelsens tillhandahållande och om dess huvudsakliga

innehåll skall anslås på kommunens anslagstavla och införas i lämplig

tidning.

Kungörelse om och kaUelser till första sammanträdet skaU innehåUa uppgifter om det område som beröres av förrättningen och om vad sak­ägarna bör iakttaga för att bevaka sin rätt samt upplysning om innehål­let i 10, 12 och 30 §§.

6 § Vid första sammanträdet skall fastighetsbildningsmyndigheten

redogöra för förrättningens omfattning och ändamål samt bereda sak­

ägarna tillfälle att taga del av de i 4 §. angivna handlingarna.

Sakägarna skall föreläggas att inom viss tid, minst en månad, hos fastighetsbildningsmyndigheten muntligen eller skriftligen anmäla sina anspråk på äganderätt samt förete sådana handlingar och meddela så­dana upplysningar angående hävd och annat, som kan vara av bety­delse för äganderättsutredningen. Förefäggandet skall efter samman­trädet snarast möjligt anslås på kommunens anslagstavla.

7 § Fastighetsbildningsmyndigheten skaU tUlse att innebörden av an­

mälda anspråk blir klarlagd samt upprätta sammanställning över an­

språken och vad som i övrigt är av betydelse för äganderättsutred­

ningen.

Härefter skall nytt sammanträde hällas. Sakägarna skall därvid få tillfälle att taga del av sammansfällningen. I den mån oförenliga anspråk anmälts eller förhållandena annars ger anledning till det, skall fastig­hetsbildningsmyndigheten redogöra för utredningen i ärendet. Sak'ägar-na skall därjämte få tUlfälle att slutföra sin talan.

8

§ Med alla kända sakägares medgivande får fastighetsbildnings­myndigheten underlåta att meddela föreläggande enligt 6 § andra styc­ket samt fullgöra vad som föreskrives i 7 § redan vid första samman­trädet.

9

§ Sedan behövliga sammanträden hållits, skall fastighetsbildnings­myndigheten pröva vem som bör anses vara ägare till varje särskild fas­tighet eller till mark inom fastighet eller inom samfällighet enligt fas­tighetsbildningslagen (1970: 988) samt upprätta förteckning i enlighet härmed (äganderättsförteckning). Förvärv vartill fordras tillstånd av myndighet får ej beaktas förrän tUlstånd erhållits.

Har fastighet eller samfällighet som avses i första stycket delats genom sämjedelning, arealöverlåtelse eller annan privat jorddelning före den 1 juli 1962, skall varje del upptagas som särskUd ägolott i äganderätts­förteckningen, om ej annat följer av 25 §.

Andra stycket g'äller ej i fråga om s'ämiedelning, som har omfattat flera fastigheter, och sämjeägoutbyte, om fastighetsbildning i överens­stämmelse med den privata jorddelningen medför skada för inneha­vare av fordran eller annan rättighet i fastighet eller del av fastighet.

10

§ Har ägolott upptagits i äganderättsförteckning enligt 9 § andra stycket, har detta verkan som fastighetsbUdningsbeslut.

11

§ Om inskrivning beviljats eller sökts i del av ägolott, får fastig­hetsbildningsmyndigheten med medgivande av ägolottens ägare förordna

Prop, 1971:180

117

att med äganderättsutredningen skall följa samma verkan som om nämnda del och återstoden av ägolotten utgjort fastigheter, vilka sam­manlagts med varandra. Besväras mer än en av delama av beviljad eller sökt inskrivning, äger 12 kap. 5 och 6 §§ fastighetsbUdningslagen (1970: 988) motsvarande tillämpning.

Innan förordnande enligt första stycket meddelas, skall yttrande in-h'ämtas från inskrivningsmyndigheten. Yttrandet, som skall avges sna­rast möjligt, skall grundas på fastighetsboken och vad som annars är känt för myndigheten. I yttrandet skall anges om hinder mot förord­nande möter enligt första stycket andra punkten. I övrigt äger 12 kap. 10 § andra stycket och 11 § fastighetsbildningslagen (1970: 988) mot­svarande tillämpning.

Meddelas förordnande enligt första stycket pä grundval av företrädes­ordning, skall denna i samband därmed fastställas.

12 § Kan lämpligare fastighetsindelning vinnas genom att ägolotter

som upptagits i äganderättsförteckningen sammanlägges till en fastighet,

får fastighetsbildningsmyndigheten utan ansökan upptaga fräga därom

vid förrättningen. 3 kap. 11 §, 12 kap. 13 §§, 4 § andra stycket och

57 §§ fastighetsbildningslagen (1970: 988) äger motsvarande tillämp­

ning i fråga om sådan sammanläggning.

Sammanläggning får ej ske, om ägaren bestrider åtgärden och den kan antagas orsaka honom olägenhet av någon betyddse.

13

§ Har förrättningsområde delats upp enligt 3 §, fär sammanlägg­ning avse även ägolott som behandlats vid tidigare avslutad delförrätt­ning,

14

§ Vid förrättningen skall fastighetsbildningsmyndigheten höra sak­ägarna över frågan om sammanläggning och därvid redogöra för inne­börden och verkan av sådan åtgärd,

15

§ Föreligger ej hinder mot sammanläggning enligt 3 kap. 11 §, 12 kap. 13 §§ och 4 § andra stycket fastighetsbildningslagen (1970:988) och ej heller enligt 12 § andra stycket, skall fastighetsbildningsmyndig­heten inhämta yttrande från inskrivningsmyndigheten. Därvid äger 12 kap. 10 och 11 §§ fastighetsbildningslagen motsvarande tillämpning. In­skrivningsmyndigheten skall dock ej beakta villkor som anges i 12 kap. 4 § första stycket nämnda lag.

16

§ Möter ej hinder mot sammanläggning, skall fastighetsbildnings­beslut meddelas. Om sammanläggningen genomföres på grundval av företrädesordning, fastsfäUes denna i fastighetsbildningsbeslutet.

Legalisering

17 § Privat jordddnmg som avses i 9 § andra stycket får genom sär­skilt beslut erkännas som fastighetsbildning i den ordning som anges i 1824 §§ (legalisering).

Första stycket gäller ej i fråga om sämjedelning, som har omfattat flera fastigheter, och sämjeägoutbyte, om fastighetsbUdning i överens­stämmelse med den privata jorddelningen medför skada för innehavare av fordran eller annan rättighet i fastighet eller del av fastighet.

Prop. 1971:180

118

18 § Fråga om legalisering prövas pä ansökan av den som äger del i

den berörda fasta egendomen.

Är det av betydelse för pågående fastighetsbildningsförrättning att legalisering sker, fordras ej ansökan. I sådant fall får frågorna om lega­lisering och fastighetsbildning handläggas gemensamt vid en förrättning.

Om det är av större betydelse från allmän synpunkt att delningar inom visst område legaliseras, får länsstyrelsen förordna att fråga om legalisering skall prövas utan ansökan.

19

§ Bestämmelserna i 2 och 3 §§ äger motsvarande tillämpning i fråga om legalisering. Detsamma gäller 4 kap. 810 §§, 14 § andra och tredje styckena samt 32 § fastighetsbUdningslagen (1970: 988).

20

§ Fastighetsbildningsmyndigheten skall i behövlig omfattning ut­reda äganderätts- och inskrivningsförhållandena i egendomen.

21

§ Är äganderätten till egendom som ingått i delningen oviss eller saknar ägare av sådan egendom lagfart, får fastighetsbildningsmyndig­heten besluta att frågan om äganderätten skall utredas vid förrättningen.

22

§ I fall som avses i 21 § äger 48 §§ samt 9 § första och andra styckena motsvarande tillämpning.

23

§ Föreligger ej hinder mot legalisering, skall beslut om legalisering meddelas.

24

§ Bestämmdserna i 1116 §§ äger motsvarande tiUämpning på legaliseringsförrättning. I fråga om sammanläggning äger även 12 kap. 4 § första stycket fastighetsbUdningslagen (1970: 988) motsvarande tillämpning, i den mån ej utredning skett enligt 21 §.

Gemensamma bestämmelser

25 § Om fastighetsbildning enligt denna lag avser arealöverlåtelse,

'äger lagen (1971: 000) om avstyckad fastighets ansvar för vissa ford­

ringar motsvarande tillämpning. I fräga om arealöverlåtelse, som om­

fattar samfällighet eller viss ägovidd av samfällighet, äger även 10 kap.

2 § andra och tredje styckena fastighetsbildningslagen (1970: 988) samt

6 kap. 16 § andra stycket jordabalken motsvarande tillämpning.

Gäller fordran, som utan inskrivning är förenad med rätt till betal­ning ur fastighet, i dd av ägolott, omfattar fordringen efter fastighets­bUdning enligt denna lag hela den nybildade fastigheten.

26

§ Inställes förrättning som påbörjats utan ansökan, betalas förr'ätt-ningskostnaderna av staten. I annat fall fördelas kostnaderna mellan sakägarna efter vad som är skäligt. Bestämmelserna i 2 kap. 6 § tredje och fjärde styckena fastighetsbildningslagen (1970: 988) äger motsva­rande tillämpning på förrättning enligt denna lag.

27

§ I fråga om talan mot fastighetsbUdningsmyndighetens beslut och förfarandet i mål som fullföljts äger 1518 kap. fastighetsbildnings­lagen (1970: 988) motsvarande tiUämpning.

Besvär, vari klaganden yrkar att han i sfället för annan skall i 'ägan­derättsförteckning upptagas som ägare till viss egendom, skall anses innefatta yrkande om bättre rätt till egendomen.

Prop. 1971:180

119

28

§ Förrättning enligt denna lag innebär ej att gräns skall anses ha blivit lagligen bestämd.

29

§ Har äganderättsförteckning upprättats vid förrättning enligt den­na lag, skall fastighetsbildningsmyndigheten efter förrättningens avslu­tande utan dröjsmål sända ett exemplar av förteckningen tUl inskriv­ningsmyndigheten.

30

§ För var och en som i äganderättsförteckning upptagits som ägare till fast egendom skall på grund av förteckningen lagfart beviljas på egendomen, om ej annat följer av 31 §. Ny lagfart behövs dock ej för den som redan har lagfart på samma egendom.

Lagfart skall anses sökt på andra inskrivningsdagen efter det att tiden för fullföljd av talan mot förrättningen utgått.

31 § Lagfart får ej beviljas på annan egendom än sådan som upp­

tagits som särskild fastighet i fastighetsregistret eller utgör kvotdel av

dylik fastighet. Möter hinder enligt vad som nu sagts mot lagfart på

del av fastighet, får ej heller lagfart på återstoden beviljas.

Lagfart får ej beviljas, om rättegång pågår om h'ävning eller återgång av förvärv av egendomen eller om bättre rätt till denna. Detsamma gäller om annans ansökan om lagfart på grund av förvärv, som skett efter förrättningens avslutande, föranleder att den i äganderättsförteck­ningen angivne ägarens rätt skall anses tvistig.

Möter hinder mot lagfart enligt första eller andra stycket, skall ären­det förklaras vUande.

32 § Bevis om beviljad eller sökt lagfart skall ej meddelas i lagfarts­

ärende enligt denna la2.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

1.

Genom lagen upphäves lagen (1962: 270) om "äganderättsutredning, lagfart och sammanläggning av fastigheter i vissa fall samt legalise­ringslagen (1968: 578).

2.

Pågår förrättning vid ikraftträdandet, äger 4 § lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbUdningslagen motsvarande tillämpning.

3.

Bestämmelserna i 10 och 11 §§ lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbUdningslagen äger motsvarande tillämpning pä förrättning en­ligt den nya lagen.

Prop. 1971:180

120

Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 28 oktober 1971.

Närvarande: i. d. justitierådet REGNER, regeringsrådet MARTENIUS, justitierådet BERNHARD, justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt lagrådet den 25 oktober 1971 tiUhandakommet utdrag av pro­tokoll över justitieärenden, hållet inför Hans Kungl. Höghet Kronprin­sen-Regenten i statsrådet den 1 oktober 1971, hade Kungl. Maj:t för­ordnat, att lagrådets utlåtande skulle inhämtas över upprättade förslag tUl

1)

lag om ändring i jordabalken,

2)

lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970: 988),

3)

lag om ändring i lagen (1970: 989) om införande av fastighets­bUdningslagen,

4)

lag om avstyckad fastighets ansvar för vissa fordringar,

5)

lag om äganderättsutredning och legalisering,

6)

lag om 'ändring i lagen (1970: 997) om upphörande av inteck­ningsansvar i fastighet som bUdats av samfälld mark och

7)

lag om ändring i konkurslagen (1921: 225).

Förslagen, som finns bUagda detta protokoll, hade inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Carl Behrman.

Lagrådet yttrade:

I fråga om de ovan under 1), 2), 3) och 6) n'ämndå lagarna, vUka av­ses skola träda i kraft den 1 januari 1972, synes det för den händelse de skulle utkomma från trycket i SFS senare än fyra veckor dessför­innan (jfr lagen 1894: 44 s. 1 ang. tiden för allmänna författningars trädande i kraft) vara behövligt att de kompletteras med bestämmel­se att de skall träda i kraft sagda dag.

Förslaget till lag om ändring i jordabalken

Bestämmelsema i det föreslagna första stycket om förbud mot be-vUjande av inskrivning kommer enligt sin lydelse att gälla även då sammanläggning sker enligt lagen om äganderättsutredning och lega­lisering.

Om utmätning av fastighet eller fastighetsdel skett efter ett samman­läggningsbeslut men före sammanläggningens fullbordan bör, enligt vad som anförts i remissprotokollet, fastighetsregistermyndigheten med stöd

Prop. 1971:180

121

av 15 kap. 10 § FBL söka rättelse av sammanläggningsbeslutet hos fas­tighetsdomstolen och pä så vis fä beslutet undanröjt. EmeUertid före­ligger i det angivna fallet uppenbarligen varken fel eller oklarhet i för­rättningen. För att möjliggöra rättelse i sådant fall synes det vara önsk­värt att andra punkten i 10 § första stycket jämkas så att orden "för­rättning vara behäftad med fel som" utbytes mot "registrering i enlig­het med förrättningen".

Förslaget till lag om ändring i fastighetsbOdningsIagen

4 kap. 8 §

Ansökan om fastighetsbildning skall enligt första punkten göras hos "fastighetsbildningsmyndigheten". Behörig fastighetsbildningsmyndighet är enligt 7 § första punkten fastighetsbildningsmyndigheten i den ort, där marken är belägen. Ligger marken under flera fastighetsbildnings-myndigheter, är enligt andra punkten i samma paragraf endera myn­digheten behörig att bandfägga förrättningen. I anslutning till uppgift om att en av statsmakterna beslutad omorganisation av lantmäteriverk­samheten innebär, att olika fastighetsbildningsmyndigheters territoriella verksamhetsområden helt eller delvis kan sammanfalla och att i sådana fall finns en funktionell uppdelning av myndigheternas uppgifter, fram­hålles i remissprotokollet, att denna funktionella uppdelning givetvis blir avgörande för frågan vilken myndighet som skall handlägga en för­rättning inom det gemensamma området. Med hänsyn tUl svårigheten för en sökande att avgöra vUken myndighet som enligt den ifrågavarande funktionella uppdelningen är behörig att handlägga en viss förrättning, bör enligt lagrådets mening en sökande som inom den i 4 kap. 7 § JB angivna tiden ansökt om fastighetsbildning hos fastighetsbildningsmyn­dighet i den ort där marken är belägen alltid anses ha inkommit med sin ansökan i rätt tid, oavsett om myndigheten i fråga enligt den funk­tionella behörighetsuppdelningen 'är den rätta eller ej.

9 kap. 5 §

Forumregeln i tredje stycket torde icke luedföra att sakägare är förhindrad att, om vid tingsrätt som icke är fastighetsdomstol sysslo­man ställes under åtal på grund av brottslig gärning vid förvaltningen, jämlikt 22 kap. 1 § RB i samband med åtalet föra talan mot syssloman­nen om enskUt anspråk i anledning av gärningen.

Förslaget till lag om avstyckad fastighets ansvar för vissa fordringar

Bestämmelser om avstyckad fastighets ansvar för fordran av här ifrågavarande art är f. n. upptagna i fastighetsbUdningslagstiftningen. FBL innehåller i 12 kap. 7 § stadgande om sammanlagda fastigheters

Prop. 1971:180

122

ansvar för dylik fordran. Med hänsyn härtUl synes det ej böra anses föreligga hinder mot att stadgandena i förevarande lag får sin plats i FBL. Detta framstår såsom önskvärt för att undvika separata smålagar vid sidan av JB och FBL.

Lagrådet hemstäUer därför att stadgandena överföres tiU 10 kap. FBL, varest de med vissa jämkningar torde kunna upptagas i en para­graf, lämpligen närmast före den paragraf, 9 §, som reglerar kostnads­frågan.

Överföres 13 §§ i förevarande lag till 10 kap. FBL lärer motsva­righet till den föreslagna övergångsbestämmelsen fä upptagas i promul-gationslagen med särskild rubrik.

I anledning av vad som i motiven anförts betr'äffande i ett remiss­yttrande gjorda erinringar om utvidgning av oskadlighetsprövningen må såsom ett exempel på fall då sådan utvidgning kunde vara motiverad framhållas, att stamfastigheten och en d'ärifrån tidigare gjord avstyckning gemensamt svarar för en fordran på grund av fastighetsbildning. Det är tydligt att en befrielse av den nya avstyckningen från ansvar för denna fordran kan vara tUl skada för 'ägaren av den 'äldre avstyck­ningen och för innehavare av i denna meddelade särinteckningar. Emellertid torde fall av denna art kunna förekomma endast undantags­vis och mycket sällan torde det vara av någon väsentlig betydelse, hu­ruvida en ny avstyckning befrias eller icke befrias frän ansvar för fordringen. Skulle det någon gång inträffa att frågan har verklig bety­delse, torde det åligga fastighetsbildningsmyndigheten att beakta detta vid avgörande av frågan om avstyckningens befriande frän ansvar. Under angivna förhållanden synes kunna godtagas att i motsvarighet till 2 § icke upptages uttryckligt krav på medgivande av annan än fordrings­havaren.

Förslaget till lag om äganderättsutredning och legalisering

1 §

Den avfattning första stycket erhållit i förslaget synes mindre tiU-fredsstäUande. Det torde vara lämpligast att paragrafen inledes med stadgande om förutsättningarna för och syftet med äganderättsutred­ning. Lagrådet förordar att paragrafen får följande lydelse:

Ägandefåttsutredning enligt denna lag får ske beträffande område där äganderätten till fast egendom är oviss, om det frän allmän och enskild synpunkt är av väsentlig betydelse att ovissheten undanröjes och åtgärder härför lämpligen bör vidtagas i ett sammanhang. Sådan utredning får även eljest ske beträffande område där fastighetsägarna i betydande omfattning saknar lagfart.

Förordnande om äganderättsutredning meddelas av länsstyrelsen. In-

Prop, 1971:180

123

nan förordnande meddelas skall länsstyrelsen samråda- avgö­

randet.

Framkommer-------- avgörande.

9 §

Med hänvisningen i paragrafens andra stycke till 25 § avses att ange att hinder mot att upptaga mark, som omfattas av arealöverlätelse frän samfälld mark, såsom särskUd ägolott kan följa av en tUlämpning av bestämmelserna i 10 kap. 2 § andra stycket FBL. Enligt lagrådets me­ning skulle stadgandet vinna i tydlighet om detta hinder mot legalise­ring av arealöverlåtelse direkt får komma tUl uttryck i paragrafen. Lik­som skett i 25 § i förslaget torde jämte delning av samfällighet även böra nämnas det fall att samfällighet avskilts genom delningen. Lagrå­det föreslår därför att i paragrafens andra stycke stadgas i en första punkt att, om fastighet delats genom sämjedelning, arealöverlätelse eller annan privat jorddelning före den 1 juli 1962, skall varje del upptagas som särskUd ägolott i äganderättsförteckningen, samt i en andra punkt att detsamma gäller om samfällighet som avses i första stycket avskilts eller delats genom jorddelning som nu sagts och, såvitt det skett genom arealöverlåtelse, hinder mot avstyckning icke skulle föreligga enligt 10 kap. 2 § andra stycket fastighetsbildningslagen.

15 §

I 12 § anges att fastighetsbildningsmyndigheten äger utan ansökan upptaga fräga om sammanläggning i samband med äganderättsutred­ning samt att vissa bestämmelser i FBL äger motsvarande tUlämpning i fråga om sammanläggningen. Det synes överflödigt att i förevarande paragraf ange att fastighetsbildningsmyndigheten innan yttrande in­hämtas från inskrivningsmyndigheten skall pröva om hinder möter mot sammanläggning. Lagrådet förordar, att i första punkten av para­grafen stadgas att innan beslut om sammanläggning meddelas, skall fastighetsbildningsmyndigheten inhämta yttrande från inskrivningsmyn­digheten.

17 §

Beaktas vad lagrådet föreslagit i fråga om lydelsen av 9 § andra stycket synes i första stycket av förevarande paragraf böra hänvisas till de förutsättningar som enligt 9 § andra stycket skall gälla för upp­tagande av sämjdott såsom särskild ägolott. I så fall kan vara lämpligt att h'änvisningen får avse även tredje stycket i 9 § vilket medför att andra stycket i 17 § kan utgå.

19 §

Enligt lagrådets mening skulle paragrafen vinna i överskådlighet om direkt hänvisas till samtiiga de bestämmelser i 4 kap. FBL som skall äga

Prop. 1971:180

124

motsvarande tUlämpning i fräga om legalisering. Eftersom legaliserings­förrättning skall kunna företagas utan sammantr'äde bör h'änvismngen till FBL även omfatta 4 kap, 15 §, Lagrådet föreslår, att i paragrafen stadgas att bestämmelserna i 2 § första stycket och 3 § denna lag samt 4 kap. 110, 1224, 28 och 29 §§, 30 § första stycket, 3140 och 42 § fastighetsbildningslagen (1970: 988) äger motsvarande tillämpning i fråga om legalisering.

25 §

Vad lagrådet föreslagit i fräga om förslaget till lag om avstyckad fastighets ansvar för vissa fordringar föranleder jämkning av hänvis­ningen i första stycket första punkten av förevarande paragraf. Där­jämte vill lagrådet föreslå en saklig ändring i samma punkt.

Enligt förslaget skall vid legalisering av arealöverlåtelse liksom vid avstyckning gälla, att den nybildade fastighetens ansvar för fordran som utan inskrivning är förenad med rätt tUl betalning ur fastighet blir en­dast subsidiärt i förhällande till stamfastighetens. Motsvarande bör en­ligt lagrådets mening gälla i fräga om ansvaret för inteckning. Lag­rådet förordar därför att nämnda bestämmelser i 25 § kompletteras med en hänvisning tUl 6 kap, 11 § andra och tredje styckena JB.

Första stycket i paragrafen synes bliva mer lättläst om det erhåller denna lydelse:

Om fastighetsbUdning enligt denna lag avser arealöverlätelse, skall beträffande inteckningar 6 kap. 11 § andra och tredje styckena och 16 § andra stycket jordabalken samt 10 kap. 2 § andra och tredje styc­kena fastighetsbildningslagen (1970: 988) äga motsvarande tUlämpning. I fråga om fordran som utan inskrivning är förenad med rätt till be­talning ur fastighet äger vid sådan fastighetsbUdning 10 kap. 9 § fastig­hetsbUdningslagen motsvarande tiUämpning.

27 §

Eftersom fastighetsbUdningsmyndighetens avgörande i fråga om äganderättsförteckningens innehåll icke i 9 § betecknats såsom beslut synes det vara påkallat att i förevarande paragraf anges, att den gäller talan mot beslut som avser äganderättsförtecknings innehåll eller annat beslut.

Ur protokollet: Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1971:180

125

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten i statsrådet på Stockholms slott den 29 oktober 1971.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], HOLMQ"VIST,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ODH­NOFF,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter lagrådets yttrande över förslag tUl

1)

lag om ändring i jordabalken,

2)

lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970: 988),

3)

lag om ändring i lagen (1970: 989) om införande av fastighetsbUd­ningslagen,

4)

lag om avstyckad fastighets ansvar för vissa fordringar,

5)

lag om äganderättsutredning och legalisering,

6)

lag om ändring i lagen (1970: 997) om upphörande av intecknings­ansvar i fastighet som bildats av samfälld mark och

7) lag om ändring i konkurslagen (1921: 225).

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Jag ansluter mig till vad lagrådet har anfört vid 4 kap. 8 § och 9 kap. 5 § FBL.

Lagrådets föislag om att bestämmelserna i förslaget till lag om av­styckad fastighets ansvar för vissa fordringar skall föras över till 10 kap. FBL torde böra godtas. Bestämmelserna bör som lagrådet förordat tas upp närmast före 9 § som därför bör få ny beteckning, 10 §. Vidare bör övergångsbestämmelsen flyttas till FBLP. Den synes lämpligen kunna tas upp i en ny 16 §, som bör förses med en särskUd rubrik. Paragraf­numreringen i fortsättningen av lagen bör med anledning härav ändras.

Också i övrigt anser jag mig kunna godta de ändringar som lagrådet har förordat. Ändringen i 15 kap. 10 § FBL bör föranleda en följdänd­ring av motsvarande innebörd i 16 kap. 11 § tredje stycket. Dessutom bör vissa redaktionella jämkningar vidtas i några av de remitterade för­slagen.

Jag hemställer, att Kungl. Maj:t genom proposition föreslår riksdagen att antaga de av lagrådet granskade förslagen med vidtagna ändringar.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av  statsrådets   övriga  ledamöter  hemställt  förordnar  Hans

Prop. 1971:180

126

Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bUaga tUl detta protokoll ut­visar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

MARCUS BOKTR. STHLM \m   710411